# Верт╕йчук Анатол╕й

Анатолй Ванович Вертйчук

284


АНАТОЛ╤Й ВЕРТ╤ЙЧУК


М А М И Н А Х А ТА

У ТЕНЕТАХ АНТИНАРОДНОГО,

АНТИУКРА╥НСЬКОГО, КАП╤ТАЛ╤ЗМУ


Ки╖в 2018

АНАТОЛ╤Й ВЕРТ╤ЙЧУК


М А М И Н А Х А Т А

У ТЕНЕТАХ АНТИНАРОДНОГО, АНТИУКРАН╥СЬКОГО,

КАП╤ТАЛ╤ЗМУ

Присвячу╓ться люб╕й сестр╕ Валентин╕

╕ нашим любим д╕тям, онукам, правнукам,

що ╓ ╕ як╕ народяться, та на добру пам'ять

про батьк╕в, глибших предк╕в, родич╕в.


П о в ╕ с т ь


Ки╖в 2018


В╤Д АВТОРА

Думка про написання пов╕ст╕ за назвою "Мамина хата" визр╕ла давно. Пройшовши з дитинства з мамою днини буд╕вництва нашо╖ хати в голодн╕ роки та живучи в н╕й у б╕днот╕ в п╕сляво╓нний пер╕од ╕ в наступний тяжкий колгоспний супров╕д, створився памятний вир бачення того часу сукупно з оточенням людей у ╖хньому вза╓мозвязку. Звичайно, цей пер╕од мав зв'язок ╕з пол╕тично-╕сторичними под╕ями давно попереднього, наступного й нин╕шнього часу.

Зрозум╕ло, що за життя в хат╕ форму╓ться с╕мя та родина в м╕кросусп╕льств╕: батьк╕в ╕з предками та ╖хн╕ми сп╕льниками, д╕тей з ровесниками, ус╕х ╖х у громадському супровод╕ - на робот╕, п╕д час навчання, в особливостях забезпечення життя. При цьому в родин╕ автора, у вс╕х ╖╖ ос╕б, склалися долепомн╕, яскрав╕ факти життя. За спогад╕в ╕ розпов╕дей про них у родин╕, в автора виникла потреба про них написати. Особливо посилилась така мотивац╕я п╕сля того, як через хворобу мама вимушена була свою р╕дну горд╕сть-хату, збудовану нею, вдовою з двома неповнол╕тн╕ми д╕тьми, продати й пере╖хати на життя до дочки в м╕ст╕ Коростень, а кошти за нею та продану корову, покладен╕ в ощадну касу, державою було анексовано, як ╕ в ус╕х людей. Написати пов╕сть "Мамина хата" я пооб╕цяв мам╕ в час ╖╖ переходу в Царство небесне.

Та написати ╖╖ у звязку ╕з с╕льським життям в╕д предк╕в до сьогодення виявилося проблемним через необх╕дн╕сть ув╕йти в пол╕тичне русло. Особливо за бажання уявити майбутн╓ нащадк╕в у с╕льськ╕й м╕сцевост╕ п╕сля переходу Укра╖ни в╕д соц╕ал╕стичних умов господарювання до кап╕тал╕стичних (так званих ринкових). У звязку з цим виникла друга частина назви пов╕ст╕ та додаткова глава - "У тенетах антинародного, антиукра╖нського, сатанинського кап╕тал╕зму".

Загалом, автор прагне оц╕нити ти визначити, чи правильною, чи доц╕льною була ╕ ╓ аграрна пол╕тика вс╕х влад за пер╕од понад сто рок╕в.

Ця пов╕сть про м╕й р╕д ╕ наших предк╕в у часових (житт╓вих) л╕тах у звязку з людською сп╕льн╕стю.

У пов╕ст╕ вс╕ под╕╖, д╕╓в╕ особи, ╖хн╕ ╕мена справжн╕, звичайно, в авторськ╕й ╕нтерпретац╕╖ та словесно-мовному оформленн╕. Опис под╕й дано на основ╕ власного життя, життя родич╕в ╕ знайомих, ╖хн╕х спогад╕в, зокрема спогад╕в ╕ розпов╕дей сестри Валентини. Багато ситуац╕й ╕ д╕й надм╕рно детал╕зовано, адже без цього не п╕знати ╕стини й фактичного життя, що склада╓ться ╕з су╓ти та др╕бниць.

Мова - в╕д третьо╖ та першо╖ особи в однин╕. Пол╕тична оц╕нка ситуац╕й - за баченням д╕╓вих ос╕б. Автор пов╕ст╕ - одна з д╕╓вих ос╕б. Не маючи л╕тературно-письменницько╖ осв╕ти, автор взявся написати цю пов╕сть, яка ма╓ родинно-пол╕тичну мотивац╕ю. Друкування та редакц╕я - авторськ╕. Оформлення - за допомогою внучки Соф╕╖.

Пов╕сть про екстремальне р╕дне минуле ╕ мр╕╖ про майбутн╓.Пролог

Людина, яка не ма╓ с╕м╖, д╕тей, холостяку╓ - не ма╓ майбутнього. Так ╕ земля, яка не ма╓ сво╓╖ родини, свого господаря, лежить без оброб╕тку - безпл╕дна. А рег╕он тако╖ земл╕, така територ╕я - умираюч╕. Земля не любить байдужого, зневажливого оброб╕тку, в╕дсутност╕ любов╕ до не╖.

На Пол╕сс╕ Укра╖ни здавна поселялися люди, як╕ жили землею. Вони не прагнули перем╕щатися, кочувати задля мисливства чи ╕нших потреб. Вони с╕яли, чекали врожаю, який разом ╕з домашн╕ми тваринами давав ╖м продукти харчування протягом усього року. Деяке мисливство давало людям лише певну супутню продукц╕ю. Поселилися люди - ╕ жили, об╓днуючись у мал╕ та велик╕ села.

Село Кривотин на Житомирщин╕ заснувалося в 1687 роц╕. Навколо нього для використання земл╕ формувалися ╕нш╕ поселення, хутори, менш╕ села. Село Малий Кривотин стало називатися в 1709 роц╕. Звичайно, над в╕льними господарями появлялася загарбницька влада. Вона збирала подать ╕ концентрувалася з╕ сво╓ю охороною, прислугою та роб╕тниками-переробниками продукц╕╖ у великих поселеннях. Таким було велике селище ╢м╕льчине, нин╕ районний центр. Там же володарював пом╕щик Уваров, який поневолював землян у велик╕й к╕лькост╕ навколишн╕х с╕л.

Упорядкували землекористування шляхом створення оптимальних за розм╕рами земельно╖ площ╕ с╕мейних господарств вимоги аграрно╖ реформи П.Столип╕на за царизму. За ╖х д╕╖ створилися хутори з одинокими хатами в╕д краю до краю, де селяни господарювали, маючи садибну ос╕л╕сть. В╕дтак земля жила рац╕онально, використовувалася практично вся й оброблялася старанно. Була любов до земл╕. ╤з любовю ╖╖ обробляли п╕д ус╕м видимим небом, про що св╕дчили плодюч╕ ниви вл╕тку, а взимку - тепл╕ стовпи диму з димар╕в осель, де жила й народжувалася любов - любов людська ╕ земна.

Праця на земл╕ супроводжувалася з любовю до Бога. Вона була християнською, активною, але на початку з к╕лькома вар╕антами рел╕г╕йних обряд╕в: православним, римо-католицьким, греко-католицьким, протестантським - залежно в╕д поселенц╕в та ╖хн╕х л╕дер╕в. Найактивн╕шими були римо-католики. Враховуючи жовтнево-революц╕йне потепл╕ння щодо нац╕ональних ╕ рел╕г╕йних в╕дносин у кра╖н╕, римо-католики в╕дрядили ходак╕в до Лен╕на. В╕д його команди вони привезли дозв╕л на буд╕вництво костьолу в Кривотин╕. ╤ в 1920 роц╕ в це село прийшла знакова рел╕г╕йно-культурна под╕я: завершення побудови в центр╕ села костьолу - церковного пришестя, що вносило духовн╕ зм╕ни та надбання до кожно╖ хатини, до кожно╖ людини в римо-католицькому та польському спрямуванн╕. В╕дтод╕ на служб╕ Бож╕, хрещення д╕тей, свадьби люди вже не ╖здили й не ходили в церкви в ╕нших селах - католицьк╕ чи православн╕. ╤ щонед╕л╕ та у свята дзвонили дзвони, як╕ збуджували дух в╕ри й кликали до святост╕ та любов╕. Оживали шляхи й перехрестя, коли прихожани йшли до костьолу на Божу службу - в╕талися, розмовляли. Значно весел╕шими були шляхи п╕д час гом╕нких вес╕ль. Укв╕тчан╕ кон╕ на торохтливих возах привозили в свою церкву на в╕нчання молод╕ пари ╕з сп╕вочим, веселим, гом╕нким супроводом.

П╕зн╕ше радянська влада стала заперечувати рел╕г╕йн╕ обряди, прагнула ╖х л╕кв╕дувати. Однак вони залишалися ╕ збер╕галися в душах, побут╕ й культур╕ людей та передавалися новим покол╕нням. Не дивлячись на заборону рел╕г╕╖, у хатах були ╕кони ╕ святкувалися рел╕г╕йн╕ свята, хоча радянська влада примушувала у дн╕ рел╕г╕йних свят працювати в колгосп╕.

Радянська влада досить сильно вплинула на виробнич╕ в╕дносини в сел╕ та на використання земл╕. Практично вона л╕кв╕дувала природний с╕мейно-виробничий спос╕б господарювання на сел╕, насадивши колгоспи та радгоспи. Колективне господарювання було досягнуто насильно ╕з застосуванням репрес╕й, експропр╕ац╕╖, голодування та голодомору.

Л╕кв╕дац╕я господарника земл╕ зд╕йснювалася методами розкуркулювання хороших господар╕в та стал╕нсько╖ колектив╕зац╕╖. ╥╖ було проведено в сел╕ Кривотин та навколо нього в менших селах: Малий Кривотин, Крупушин, Яменець, Близниця, Косяк, Мяколович╕. Ран╕ше в них люди сповна використовували вс╕ земл╕, придатн╕ для орання, а також луки, с╕ножат╕, пасовища. Слугували с╕ножатями нав╕ть навколишн╕ болота й бол╕тця, яких понад десяток прилягало до оброблюваних земель села, як╕ трохи висихали п╕сля вес╕нн╕х талих вод ╕ на них виростали трави для випасу худоби та на с╕но.

Належали людям ╕ використовувалися також невелик╕ л╕со-кущов╕ д╕лянки, що розташовувалися в межах с╕л, ос╕лост╕ селян ╕ хутор╕в.

Лише велик╕ масиви л╕с╕в, що були навколо зазначених поселень поблизу горизонт╕в, належали держав╕ й нею охоронялися.

Села розм╕щувалися на дещо п╕двищених землях, що з╓днувалися сп╕льним суходолом. По ньому в сел╕ Кривотин ╕ до кожного меншого села йшли п╕щано-грунтов╕ добре обладнан╕ шляхи, створюючи вулиц╕ м╕ж поб╕лених деревяних хат, накритих соломою та зр╕дка дранкою.

Жили села. Жили й розвивалися шляхи, що, як артер╕╖, проходили до кожного сус╕днього села й разом ╕з стежками-дор╕жками несли до кожно╖ хати добро чи зло, згоди чи незгоди, р╕зн╕ в╕ст╕. Шляхи-дороги йшли через Кривотин до зазначених малих с╕л ╕ так чи ╕накше, ближче чи дальше, прямо чи ╕з круговими об╖здами, до багатьох районних центр╕в: ╢м╕льчине, Б╕локорович╕, Лугини, Коростень, Новоград-Волинський, Овруч, Олевськ. ╤ всюди там, кр╕м ╢м╕льчина (райцентру зазначених с╕л), були зал╕зничн╕ станц╕╖, як╕ розширювали горизонти п╕знання та новин ╕ були ринковими осередками для одержання прибутк╕в.

Ц╕ шляхи приносили в╕ст╕ про под╕╖ в кра╖н╕: про рос╕йських цар╕в ╕ Р╕ч Посполиту, про Жовтневу революц╕ю, про б╕льшовик╕в ╕ меншовик╕в, про ╕ндустр╕ал╕зац╕ю, розкуркулення, колектив╕зац╕ю тощо.

Перехрестя дор╕г через Кривотин обумовлювали певну стратег╕чн╕сть села. Через нього проходили р╕зн╕ в╕йська: н╕мецьк╕, польськ╕, укра╖нськ╕ (петлюр╕вськ╕, Тютюнника), радянськ╕ (будьонн╕вськ╕, червоноарм╕йськ╕).

Одночасно тут, враховуючи стратег╕чну основу зазначених с╕л, зокрема просування в╕йськ у р╕зн╕ ╕сторичн╕ часи, у них було насаджено та розвинуто радянський в╕йськовий потенц╕ал. В╕дразу з встановленням радянсько╖ влади, ще на початку 1920-х рок╕в, у селах Мяколович╕ та Кривотин розм╕стилася радянська в╕йськова частина: спочатку в Мяколовичах на баз╕ конф╕скованого пом╕щицького ф╕льварку Уварова, а оп╕сля в сел╕ Кривотин, побудувавши в ньому казарму та ╕нш╕ арм╕йськ╕ будинки. Вочевидь, перехресн╕ тутешн╕ шляхи, як╕ йшли в чотири сторони до вузлових зал╕знично-дорожних центр╕в, визначали та обумовили тут не т╕льки розм╕щення в╕йськово╖ частини (гарн╕зону), а й буд╕вництво дот╕в (довгочасн╕ огнев╕ точки). У село вселився в╕йськовий образ. Солдати стро╓м ходили по шляхах Кривотина в напрямку буд╕вництва дот╕в ╕ назад. Лунали ╖хн╕ стро╓в╕ п╕сн╕. Про╖жджали вантажн╕ автомоб╕л╕. Говорилося про оборону кра╖ни та мир.

Та прийшла друга св╕това в╕йна й окупац╕я ц╕╓╖ територ╕╖ н╕мецькими в╕йськами. П╕сля розгрому фашистсько╖ навали був тяжкий пер╕од в╕дбудови й розвитку колективного господарювання.

Але згодом колгоспи, маючи не природний характер, в╕д╕йшли. При цьому не повернувся доколгоспний приватний спос╕б господарювання, бо практично не збереглися т╕ працездатн╕ люди, як╕ в той спос╕б любили землю та мали натхнення до селянсько╖ прац╕. Натом╕сть на плодючих землях Укра╖ни за в╕дсутност╕ ╕ндив╕дуально╖ виробничо╖ власност╕ в селах кра╖ни обумовилася жад╕бн╕сть до придбання тисяч гектар╕в передус╕м чорноземно╖ високо врожайно╖ легко оброблювано╖ земл╕, не дбаючи про ╖╖ довготривале ефективне використання сум╕сно з розвитком тваринництва. При цьому пол╕ськ╕ суп╕щан╕ та суглинково-п╕щан╕ земл╕, як╕ потребують велико╖ уваги до них, стали н╕би не перспективними, ╕ в селах стало зникати аграрне виробництво, а люди з них м╕грувати до кращих умов життя.

Усе вище зазначене переходить у забуття, а спогади й ╕стор╕ю про той пройдений пер╕од нащадки сприймають неоднозначно: з╕ схваленням, заперечливо, агресивно. Хоча його треба, треба знати, бо без знання ╕стор╕╖ покол╕нь не буде св╕тлого майбутнього нащадкам. Потр╕бно знати, чому, куди зникли наш╕ родини ╕з с╕л. Чому родила земля, а ╖╖ покинули. Як ╖╖ в╕дродити.

Ще ╓ залишкова пам'ять, яка св╕дчить, що протягом останнього стол╕ття в сел╕ проходили суперечлив╕ д╕яння п╕д примусом прийшло╖ влади, як╕ за к╕нцевим п╕дсумком, не призвели до бажаного економ╕чного прогресу на пол╕ськ╕й земл╕, до кращого життя ╖╖ людей, оск╕льки були антиприродними. Люди, господар╕, як╕ розум╕ли необх╕дн╕сть природного розвитку на земл╕, страждали, ╖х гнобили чи л╕кв╕довували, бо так╕ св╕дом╕ селяни були в меншост╕, оск╕льки б╕льш╕сть сл╕по в╕рила й п╕дпорядковувалася антиприродн╕й агресивн╕й, репресивн╕й революц╕йн╕й влад╕, що об╕цяла значне покращення справд╕ б╕дного життя, розповсюдженого тод╕ в б╕льшост╕ кра╖н. ╤ в бувшому Радянському Союз╕ та в ╢вроп╕ формувалися тако╖ мотивац╕╖ влади, але вони були з р╕зним нац╕онально-соц╕альним наповненням, ╕ ╖хня ╕мперська агресивн╕сть призвела до Друго╖ св╕тово╖ в╕йни.

Д╕йовим св╕дком-учасником тамтешнього д╕яння була родина Залевських у чотирьох покол╕ннях, яка була його часткою, нащадки яко╖ несли й зберегли про нього певну пам'ять. Щоб його врахувати та мати можлив╕сть для оц╕нки минулих ╕ нин╕шн╕х буремних под╕й, задумалася й змотивувалася подана пов╕сть у пол╕тичному русл╕ за б╕льш н╕ж стол╕ття. Але б╕льш тривал╕ший пер╕од памят╕ в записах може бути тод╕, коли в╕н буде сприйнятливим у наступних покол╕ннях.

Факт, що все, що ран╕ше прославлялося, словами й п╕снями, в╕д╕йшло в ганебну ╕стор╕ю, а те, що ганьбилося та руйнувалося, виявилося правильним. Аналог╕чно нин╕ б╕льш╕сть людей також п╕дтримувала й п╕дтриму╓ швидк╕ об╕цянки, парадокси, неправильн╕, шк╕длив╕ для майбутнього пропозиц╕╖, дов╕рливо сприйма╓, не маючи в╕дпов╕дного знання, амб╕ц╕йно-улесливу критику владолюбц╕в. Бо в╕рить у терм╕нове покращення, оск╕льки вс╕ попередн╕ влади переважно були поган╕, по природн╕й сут╕ антинародн╕. ╤ в гарячому сумятт╕ не вс╕ люди можуть роз╕братися, що ╓ добре, що погане. В╕рять словесним об╕цянкам ╕ симпат╕ям. В╕рять популярним над╕ям. ╤ не сприймають реальних правильних д╕й ╕ перспектив.

Тут висв╕тлюються под╕╖ тих час╕в, коли в минулому панували слова "батьк╕вський пор╕г", батьк╕вщина, "д╕д╕вщина" ╕ коли в с╕мях та родинах неспод╕вано встановилися поняття бабина хата, мамина хата, а нин╕ - квартира, поверх, п╕д╖зд, ЖЕК.

Сам╕ села та люди в час╕ д╕яльно ╕стотно зм╕нюються. Проте людська пам'ять не ф╕ксу╓ зм╕ни надовго. Лише окрем╕ з них закарбовуються. Б╕льш тривал╕ший пер╕од памят╕ в записах, якщо вони сприйнятлив╕.

Цей опис для памят╕ нащадкам про одну не байдужу в сусп╕льств╕ родину на р╕зних пол╕тичних хвилях, а ╖хня воля, як цим розпоряджатися. У кожного св╕й пролог ╕ св╕й еп╕лог.

Глава I.

У виток╕в родини

Б╕ля порогу д╕да - доброго господаря

Кожне село ма╓ сво╓ однотипне сусп╕льне життя, але кожна с╕мя в сел╕ в╕др╕зня╓ться: р╕зний родов╕д, р╕зн╕ погляди та особливост╕ життя. В╕др╕зняються ╕стор╕╖ с╕мей та родин, автоб╕ограф╕╖ син╕в ╕ дочок за одних батьк╕в. ╤з часом зм╕нюються безпосередньо ╕ сам╕ с╕м╖, кожна ╖х персона, зм╕нюються села. Кажуть, що час - це л╕кар. Проте час робить минуле.

Молодий добрий господар Залевський Петро з дружиною Теклею в 10 - 20-т╕ роки буремного двадцятого стол╕ття розгн╕здився на земельн╕й д╕лянц╕, яка д╕сталася ╖м одною частиною в╕д Петрового батька Карла, як спадок, а другою частиною в╕д приданого батька Текл╕ - Йосипа Годлевського, зг╕дно аграрно╖ реформи П. Столип╕на в рос╕йськ╕й царськ╕й ╕мпер╕╖.

П╕сля ╖хнього шлюбу вони попервах, як годиться, жили в с╕м╖ батьк╕в рудо-золотистого Карла та чорняво╖ Мар╕╖, об╕йстя яких розм╕щувалося безпосередньо в сел╕ Кривотин, дещо збоку в╕д його центру, де й поруч була ╖хня земля, на як╕й вони спок╕йно й любязно господарювали одноос╕бно за положеннями аграрно╖ реформи та рел╕г╕йними канонами. Працьовита с╕мя була шанована односельчанами, чолов╕ки захоплювалися красунею Мар╕╓ю, чим гордився ╖╖ обручник Карл. Трохи згодом тут народилася й зростала ╖хня внука Броня, яка за словами батька Петра народилася в день Жовтнево╖ революц╕╖.

Живучи в хат╕ батьк╕в, в╕дразу п╕сля одруження Петро з Теклею почали будувати сво╓ житло на вид╕лен╕й ╖м земельн╕й д╕лянц╕ площею у девять десятин, розм╕щен╕й на значн╕й в╕ддал╕ в╕д села, майже в крайн╕й зах╕дн╕й частин╕ його територ╕╖, що називалася Вязок, недалеко в╕д сус╕дн╕х невеличких с╕л Косяк ╕ Мяколович╕. Там ╕з краю чималого поля орно╖ земл╕ вони за участю батька Карла побудували спочатку хату, пот╕м хл╕в. ╤ Петро з дружиною поселилися сюди, використовуючи попервах харчов╕ надбання батьк╕в. Невдовз╕ хл╕в з╕гр╕вся подарованою батьками нетеллю, яка п╕д Новий р╕к привела червоно-лисе телятко, схоже на мат╕р. Маючи молоко, батьки забрали в сво╓ об╕йстя Броню.

Через невеличкий час до середнього розм╕ру поб╕лено╖ хати й хл╕ва при╓дналася клуня, а на чималому подв╕р╖ трохи збоку в╕д будинк╕в стала залицятися до прихожих ╕ прибулих криниця з журавлем, приваблив╕ сво╓ю ориг╕нальн╕стю. Красувався дв╕р Петра й Текл╕. А за хатою та хл╕вом, як╕ стояли вряд, почали зростати посаджен╕ одним рядком по дв╕ яблун╕, груш╕, вишн╕, сливи.

Неогороджене чимале подв╕ря про╖зною частиною в╕дразу виходило на вузьку польову дорогу (для про╖зду возом), яка трохи подал╕ йшла поблизу невелико╖ л╕со-кущово╖ полоси ╕ згодом перпендикулярно вливалася в ╕ншу дещо ширшу дорогу, що струмилася через п╕вденн╕ та зах╕дн╕ земл╕ Кривотина до названих сус╕дн╕х с╕л.

╤з протилежного боку орно╖ земл╕ цього об╕йстя простягалася полоса м╕шаного переважно молодого л╕су та паралельна смуга с╕ножат╕ з пасовищем, як╕ разом з прилягаючою до не╖ для воз╕в дорогою примикали до широкого битого шляху, який був основною трасою для руху з╕ сходу на зах╕д повз Кривотин ╕ сус╕дн╕ села.

Подал╕ в╕д тако╖ ос╕лост╕ ╕з сонячно╖ сторони видн╕лися ╕нш╕ хут╕рськ╕ хати, а п╕д зах╕дним горизонтом - св╕тлини хат села Косяк. Зв╕дси до центру села Кривотин ╕з компактно розм╕щеними буд╕влями було понад два к╕лометри.

На такому хуторц╕ Петро з дружиною господарювали усп╕шно, хоча земля була п╕щаною ╕ значну частину яко╖ займав ╕з багатьма кущами л╕с та луг, як╕ характеризувалися перезволоженою весною землею, м╕сцями ╕з заст╕йною водою.

П╕д час Непу Петро придбав пару рудо-золотистих кобилок, гарну з прикрасами збрую ╕ легкого, привабливого воза. У святков╕ дн╕ в╕н разом ╕з дружиною та д╕тьми любив ╖здити на конях у далек╕ гост╕ до с╕мей сестри в Лугинах, двох брат╕в у Новоград-Волинському, дядька в ╢м╕льчин╕, Текл╕но╖ сестри Домц╕ в сел╕ Двадцять пяте, беручи для них гостинц╕: домашню ковбасу, шинку та висушен╕ гриби й чорницю. ╤нод╕ в╕н при╖здив ╕з с╕м╓ю до костьолу, залишаючи на час богослуж╕ння коней у двор╕ батька Карла, який жив недалеко в╕д нього. За╖жджав до родич╕в в селах Кривотин ╕ Малий Кривотин.

На орн╕й земл╕ в╕н ╕з Теклею вирощували багато культур: вис╕вали жито, ячм╕нь, овес, горох, просо, гречку, льон, садили картоплю, городн╕ культури. На город╕ господиня дбала, щоб росли капуста, столов╕ буряки, морква, ог╕рки; вирощувалися бруква, кормов╕ буряки, гарбузи. По картопл╕ повздовж розор м╕ж загонами вирощували рядками соняшник ╕ квасолю, чергуючи одне з другим. Щороку на город╕ красувалася чимала д╕лянка маку весною ╕з б╕ло-ф╕олетовими кв╕тами, а вл╕тку з блискучими на ст╕йких стеблах зелено-с╕рими гол╕вками-мак╕вками ╕з зазубринками зверху у вигляд╕ в╕ночку, як╕ з часом формувалися в приваблив╕ с╕ро-коричнев╕ мак╕вки. Б╕ля д╕лянки з маком видн╕лася також грядка бобу з ориг╕нальним б╕ло-сизим цв╕том весною, а ос╕нню ╕з чорними стручками.

Текля вирощувала також люб╕ кв╕ти: настурц╕, чорнобривц╕ та айстри. Вона в╕дводила ╖м м╕сце на вузьк╕й вздовж хати грядц╕, що розм╕щувалася перед призьбою ╕ стежкою поруч ╕з нею - в╕д вх╕дних дверей, що були за три четверт╕ довжини хати в╕д ╖╖ лицевого прич╕лка. Зразу за порогом хати починалося подв╕ря, що з╓днувалося з хл╕вом ╕ клунею. Перед лицевим прич╕лком клун╕ щороку красувалися по к╕лька посаджених соняшник╕в ╕ гарбуз╕в пом╕ж них.

Власний л╕с був смаковито-прибутковим: з ожиною, буяхами, брусницею ╕ зр╕дка з чорницею (для повно╖ потреби чорницю набирали переважно в державному л╕с╕ Поломи). Виростали трохи також гриби: губяки, бабки, краснюки, лисички, б╕л╕ гриби, а восени - опеньки.

На перший погляд неприваблива для оброб╕тку д╕лянка земл╕ в добрих руках давала вл╕тку р╕зноман╕тн╕ продукти для ╖ж╕, корм для коней, корови, теляти та двох свиней для в╕дгод╕вл╕, купляючи для цього на базар╕ по черз╕ поросят: одне весною, щоб в╕дгодувати до початку зими, а друге купляли вл╕тку, щоб заколоти п╕сля зими для харчування мясом у пер╕од важких весняно-л╕тн╕х роб╕т.

Весною-вл╕тку с╕яли, садили, доглядали рослин, косили; у л╕тньо-ос╕нн╕й пер╕од збирали врожай, молотили пашню. То один, то два ц╕пи, Петра й Текл╕, гупали спочатку на тверд╕й д╕лянц╕ перед клунею, а в негоду в н╕й аж до зими. Узимку переважала робота ╕ншого характеру: приготування продукт╕в; об╕гр╕в хати; догляд за худобою та п╕дготовка для не╖ корм╕в; пряли ллян╕ нитки. Переважно один раз у тиждень, здеб╕льшого в суботу, та в передсвятков╕ дн╕ Текля пекла в печ╕ хл╕б ╕ пироги ╕з сиром, маком, горохом чи з фруктами, ягодами. Пироги та вареники в нед╕лю завжди приносили рад╕сть кожному в с╕м╖, б╕льш веселу розмову.

У другу половину осен╕, п╕сля збирання врожаю, виконувалася робота по переробц╕ льону на волокно. Його виготовляли перетиранням на терниц╕ добре-добре висушено╖ лляно╖ соломки. ╥╖ сушили по одному кулю на гаряч╕й печ╕. А протягом зими мати з п╕дростаючими дочками на коловоротц╕ пряли пряжу р╕зно╖ тонини. ╤з б╕льш грубо╖ пряж╕ вязали р╕зн╕ вироби (рукавиц╕, шкарпетки, мережки), а тонку в╕ддавали ткачу для виготовлення полотна, яке завчасно виб╕лювали лугом. Для цього в жлукто вкладали полотно, його зверху засипали деревним попелом, заливали к╕лька раз╕в кипячою водою, накривали рядниною для збереження тепла ╕ так витримували, щоб полотно сильно пропарилося та проб╕лилося. П╕сля цього добре промите та вибите прачами полотно сушили. У в╕льний час його, намотували на качалки, вир╕внювали прасуванням прачами на стол╕ у хат╕, гарно складали в скриню й збер╕гали до потреби.

Усе перел╕чене та ╕нш╕ види роботи поступово виконувала сама с╕мя, батьки з д╕тьми. Батьки працювали й любязно народжували та виховували д╕тей. Першою пом╕чницею була дочка Броня. За нею знайшовся Ваня, але в╕н на третьому роц╕ захвор╕в ╕ в╕д╕йшов до ангельського життя. На пятому роц╕ п╕сля Брон╕ порадував батьк╕в синок Йосип, якого вдома називали Юз╕ком, на шостому - Антон╕на, дал╕ М╕ля та Мар╕йка.

Включалися до роботи д╕ти, як т╕льки навчилися б╕гати. Допомогу батькам вони вважали за ╕грашки, за розвагу, на рад╕сть. Д╕ти доглядали й виховували кожне кожного, самих себе, бо росли й працювали разом, дивлячись одне на одного, насл╕дуючи д╕╖ (без учительства):

- ╤ я! Я сама. Я сам. Дай я зроблю, - зазвичай висловлювалися напереб╕й одне одному д╕ти батькам та пом╕ж собою, бажаючи щось зробити. ╤ батьки спрямовували д╕тей.

Д╕тям було ц╕каво. Кожна дитина в господарств╕, на подв╕р╖, у хл╕в╕ та на город╕, п╕знавали пер╕одично щось нове: "У корови так╕ гарн╕ оч╕!"; "Теля таке гарнюсеньке, воно язичком д╕ставало с╕но, що лежало подал╕ в╕д нього в ст╕йл╕, але не могло д╕стати, проте воно д╕ставало, д╕ставало й д╕ставало" ; "Чому в корови язик жорсткий-жорсткий, як тертка" ; "Квочка з курчатами не дозволя╓ до себе п╕д╕йти: дзьоба╓ ╕ кричить"; "Мамо, Ви бачили, як сходить квасоля? На перших листочках зверху тримаються квасолинки, як дзьобиками"; "Чому в поросяти хвостик звиса╓ р╕вненько, а пот╕м скручу╓ться калачиком?". Ц╕каво та рад╕сно було д╕тям ╕ батькам.

Працювали вс╕, працювати хот╕ли, працювали за сво╖м сумл╕нням. В╕д цього рад╕ли й були щаслив╕. При╓мно бачити, як д╕ти прагнуть працювати. Яка рад╕сть бачити гурт сво╖х веселих д╕тей ╕ за ╕грами, ╕ за бажаною посильною роботою! Тому народжували й народжували д╕тей.

Д╕ти не були тягарем для батьк╕в, хоча забирався час для догляду за ними. Адже панувало розум╕ння потреби д╕тей. ╤ д╕ти з в╕ком за ╕грашки сприймали виконання прийнятних вид╕в роб╕т за лаг╕дним спрямуванням батьк╕в на те, що можуть д╕ти.

Батько звично виконував важку ф╕зичну роботу по господарству, у пол╕, у л╕с╕. Мати шанувала город, господарювала в хат╕, готувала харчов╕ продукти та ╖жу. Дочка Броня бралася зазвичай допомагати мам╕ в приготуванн╕ ╖ж╕, п╕зн╕ше Юзько й Антон╕на визначилися працювати на подв╕р╖ та по догляду за худобою, а М╕ля - за прибиранням у хат╕, вирощуванням хатн╕х кв╕т╕в та доглядом за Мар╕йкою, як няня. Д╕ти бралися за роботу переважно сам╕, як т╕льки батьки збиралися до не╖. П╕д час роботи та оп╕сля велася похвальна розмова, чимось д╕лилися, в╕д чого були щаслив╕.

Розма╖ття роботи й добрих турбот в об╕йст╕ обумовлювало добрий настр╕й, не спричиняло нудьги, адже все було таке гарне, привабливе, при╓мне, р╕дне, сво╓. ╤ нудьгувати не було часу. У будн╕ в╕ддавалися робот╕, а в нед╕лю та свята, коли не працювали, зранку посп╕шали до костьолу, радуючись його дзвонам. Оп╕сля служби Божо╖ трапезували, в╕дпочивали, розпов╕дали сни, пригадували щось ╕з минулого.

Живучи на в╕дшиб╕, на окра╖н╕ села, ╕з далеченькими сус╕дами, батьки не зам╕тили, що старш╕й дочц╕ Брон╕ треба було йти до школи в перший клас. Та вони тод╕ навчанням не переймалися. Бо осв╕тою та наукою на с╕льському приватному двор╕ був досв╕д. ╤ без навчання у Брон╕ пройшли р╕к ╕ к╕лька рок╕в.

П╕зн╕ше, коли в сел╕ започаткували хату-читальню, щоб неграмотних людей у н╕й навчати читати й писати, ╖╖ почала в╕дв╕дувати й Броня. Але навчали там мало: молодь прагнула до танц╕в, веселощ╕в. Було добре й при╓мно, однак навчання було обмаль.

Коли ж прийшла мокра ос╕нь, за в╕дсутност╕ належного взуття ╖╖ ноги намокали. А ходити в село до хати-читальн╕ було далеко та ще й в одиночку. В╕дтак не було змоги дал╕ здобувати грамотн╕сть.

Броня сумувала. Але батько заспокоював: "Хл╕б роблять не пером, а плугом ╕ працею рук. Будемо майстерно працювати без осв╕ти".

Проте син Юз╕к до школи п╕шов. Провчився в першому клас╕ два роки, а подальше його навчання на погляд с╕м╖ стало примарним. Ус╕х почало хвилювати проведення продрозкладки, конф╕скац╕я продовольства, колектив╕зац╕я та розкуркулювання, як╕ стали провадитися в сел╕, ╕ чутки про як╕ приносили дороги з ус╕х бок╕в.

Господар╕ в сел╕ того часу вважали, що старанна праця - основа усп╕ху й багатства.


" Добрий господар? На Колиму! ". Л╕кв╕дац╕я

доброго господаря

У к╕нц╕ зими 1928 року Петро здав зерно й картоплю за вимогою с╕льсько╖ ради в╕дпов╕дно до потреб продрозкладки, а в середин╕ весни комсомольц╕ на двох п╕дводах сам╕ при╖хали до хати Петра ╕ заставили вдруге здати продукти - зерно й картоплю, що були в дом╕вц╕. Коли через тиждень його викликали в с╕льську раду й сказали, щоб здати продукти втрет╓, в╕н в╕дпов╕в, що вже н╕чого здавати, бо минулого разу забрали нав╕ть нас╕ння.

На це парт╕╓ць ╕з району йому пригрозив, заявивши, що до нього при╖дуть ╕ перев╕рять, бо держав╕, роб╕тникам завод╕в ╕ фабрик потр╕бн╕ продукти.

Через к╕лька дн╕в, коли весняне сонце вже добре п╕днялося й пригр╕ло довк╕лля, до хати Петра п╕д╖хала п╕двода з трьома чолов╕ками на воз╕. Дво╓ в шк╕рянках з╕йшли з воза, вийшли на подв╕ря, стали б╕ля криниц╕, заглянули в не╖ ╕ почали стукати у в╕дро, що стояло на н╕й ╕з водою, гукаючи: "Хазя╖н! Хазя╖н!".

╤з огороду за хатою вийшла дружина Петра, гарна чорнява ж╕нка близько сорока рок╕в, несучи в руках штикову лопату.

- Текльо, покличте Петра, ми при╖хали по зерно, - сказав чолов╕к ╕з воза (╖здовий).

- Нема Петра, Андр╕ю. В╕н з к╕ньми в пол╕, оре. Що хочете?

- Давай зерно, картошку! - вимагав вищий зростом чолов╕к у шк╕рянц╕.

- Минулого разу вигребли все, п╕дмели нав╕ть комору, - в╕дпов╕ла Текля.

- Нам приказано проверить. Показывай! - звучав рос╕йський голос.

- Ось клуня, ось хл╕в ╕з худобою, перев╕ряйте, - говорила господарка, в╕дчиняючи по черз╕ двер╕ до прим╕щень.

У них заходили чужинц╕, там усе оглядали ╕ через певний час виходили.

- Пойдем проверим на огороде! - напол╕г нижчий пришелець. ╤ в╕н та другий пройшлися по подв╕рю, уважно його оглядаючи.

- Принеси штырь - звернувся другий до Андр╕я на воз╕. Коли той його прин╕с, перший р╕зко взяв штир ╕, махаючи ним, попрямував на огород, що був поблизу з двором. За ним поруч п╕шов ╕ другий.

На город╕, який по весн╕ ще не засадили, обо╓ ходили в р╕зн╕ його боки, тупаючи в окремих м╕сцях ногами, а той, що мав штир, у п╕дозр╕лих м╕сцях, трохи п╕двищених, тикав ним ╕з розмахом у землю.

Н╕чого не знайшовши, обо╓ попрямували в хату. За ними п╕шла ╕ господарка. У хат╕ з двох чималих к╕мнат обо╓ пришельц╕ пройшли повз чотирьох д╕тей, як╕ сид╕ли на лав╕, а пяте найменше лежало на л╕жку, енерг╕йно заглянули п╕д л╕жка, в ус╕ закутки, на п╕ч, у грубу та в плиту при прип╕ку-лежанц╕.

П╕сля цього вони зайшли в комору, що розм╕щувалася зл╕ва продовгуватого коридору, який розд╕ляв хату по вс╕й ╖╖ ширин╕ та комору. У н╕й, кр╕м реманенту, стояла одна чимала пуста бочка та дв╕ менш╕ з квашениною: одна на третину з капустою, а друга також на третину ╕з засоленими ог╕рками. Обидва перев╕ряюч╕ заглянули в бочки, тикнули у вм╕ст пальцями, попробували на смак розс╕л ╕ повернулися в хату. Нижчий зростом чолов╕к моргнув вищому, ╓хидно посм╕хнувся господин╕ й наказав: "Вытаскивай все из печки!".

Вона послушно взяла з коцюбника при печ╕ рогач╕ ╕ витягла ними чавуна та горшка: "Тутечки борщ, а в горшку в╕д╕гр╕ва╓ться сир".

- Ты сказала, что картошки нет, а борщ с чего сварила, куркульша?! - ╤ парт╕╓ць р╕зко перевернув чавуна та горшка. Борщ ╕ сироватка потьоками розпливлися по прип╕чку й струмочками досягли глиняно╖ дол╕вки. Д╕ти перелякано повставали й сумно дивилися на ско╓не.

- Идите в колхоз и будете в нем жить! - сказав трохи вищий чолов╕к, ╕ обо╓ р╕шуче й упевнено почали виходити з хати.

- Ви безбожники, викрада╓те в людей останн╕й хл╕б, у д╕тей забира╓те, - заговорила ╖м у в╕дпов╕дь хазяйка. - Що, нам умирати?

- Мы питерские рабочие, собираем хлеб для рабочего класса Питера, Москвы, пролетарской России.

- То ╖дьте в села Рос╕╖, у Калузьку, Тамбовську губерн╕╖, до Уралу. Х╕ба там нема╓ земл╕? Не вм╕╓те господарювати?

- Диктатура пролетариата - для всех власть одна.

- До вас власть також була одна. Вона дала нам землю, ╕ ми господарю╓мо.

- Теперь власть другая, пролетарская. И земля будет использоваться по другому, по пролетарски.

- - Ви чужинц╕, прийди.

Коли вони почали вмощуватися на воз╕, щоб ╖хати, Текля сказала:

- Андр╕ю, ти пришився до граб╕жник╕в. Д╕ти це запамятають! - удогонку ╖м ще крикнула хазяйка ╕ швидко повернулася до хати. - Не б╕йтеся, д╕точки, батько щось знайде, в╕н розумн╕ший за цих рос╕йських прийд. ╤ кор╕вка дасть молоко. ╤ весна щось принесе. Слава Богу ╓ розсада та нас╕ння для городу, - ╕ вона подивилася вгору в той б╕к, де п╕д стелею на привязаних м╕ж сволоками жердинах вис╕ло р╕зне шмаття - хустки, сп╕дниц╕, шарфи, дитяча одежа, а м╕ж ними клуночки-вузлики з нас╕нням буряк╕в, моркви, гарбуз╕в, соняшника, квасол╕, маку, в╕нок цибул╕ тощо.

Увечер╕, коли в господарств╕ вже попорали, дали тваринам корми та подо╖ли корову, ╕з першими сут╕нками при╖хав к╕ньми на воз╕ Петро, позаду якого лежали плуг ╕ борони. В╕н зняв картуза, перехрестився, к╕лька раз╕в погладив русяво-рудого чуба над б╕льше кругловидим, н╕ж овальним, оголеним, гарним чолом, ╕ п╕д╕йшов до коней, щоб ╖х розпрягати. До нього вийшла з хати його дружина з дитиною на руках та з ╕ншими д╕тьми. Ус╕ разом швидко п╕д╕йшли до нього й почали голосно розпов╕дати, що було, що сталося.

- Я ц╕лий день працюю, нав╕ть на об╕д не при╖жджав, перебився черствим хл╕бом з кусочком сала, а б╕льшовики по чужих хатах шастають, борщ╕ свят╕ перевертають!

Петро п╕д час розпов╕дей дружини й д╕тей дещо перепитував, уточняв. Трохи згодом в╕н розпр╕г коней, привязав ╖х до коновяз╕, б╕ля яко╖ стояла бочка з водою. Коли кон╕ почали пити, в╕н промовив до с╕м╖:

- Будемо жити. Сьогодн╕ на сво╓му пол╕ я встиг пос╕яти ячм╕нь та овес, що був приховав. Жито п╕сля зими непогане. Будемо чекати новий урожай. Бог допоможе. Текльо, у л╕с╕ я побачив, що п╕сля зими збереглася брусниця, можна трохи з д╕тьми назбирати. Буде до столу добавка. ╤ жолуд╕в можна назбирати, потовчемо в ступ╕, буде на якийсь раз добавка до борошна на хл╕б та коров╕, а п╕зн╕ше поросят╕, як купимо. ╤ п╕ди на болото, де качки водяться, пошукай я╓ць, може знайдеш. А п╕терськ╕ роб╕тники, б╕льшовики, як пруться до влади, то нехай навчаться за плугом ходити, хл╕б ростити.

До мови Петра добавляли сердит╕ слова Текля та старш╕ д╕ти. Згодом, як ус╕ вгомон╕лися й почали заходити в хату, вона сказала:

- Петре, пришельц╕-рос╕яни, загарбники, перекинули борщ ╕ в кубарц╕ заллявся жар ╕ не можна розпалити св╕тло та грубу. У тебе кресало, ╕ди в хату ╕ розведи вогонь.

- А лучина та берест у хат╕ ╓?

- Аякже, ╓.

У хат╕ за допомогою кресала, кременю та губки в╕н здобув вогонь, п╕дпалив берест ╕ лучину, п╕д комином розв╕в вогонь-св╕тло ╕ сказав:

- Розпалюйте грубу, я п╕шов завести коней у хл╕в.

Поставивши коней у ст╕йло, Петро перевязав теля з його ст╕йла в пустий станок для поросяти, якого ще не купили. Пот╕м узяв штикову лопату й нею та ногами в╕дгорнув з╕ ст╕йла в ╕нший б╕к рихлу п╕дстилку, перехрестився й лопатою став в╕дгортати шар земл╕ в дещо п╕двищен╕й частин╕ б╕ля год╕вниц╕. Показалася деревяна ляда з грубих дощок. В╕н п╕дважив ╖╖ лопатою, п╕дняв, ╕ в╕дкрився погр╕бець навпроти год╕вниц╕.

- Ось наша картопелька. ╤ бурячки, ╕ морквочка, ╕ гол╕вки капусти. Ось наш╕ продукти... Укра╖нський пол╕ський господар ум╕╓ жити п╕д загарбниками.

Узявши два кошики, в один Петро поклав ╕з погр╕бця картоплю, буряки, моркву та гол╕вку капусти, а в другий - ╕з двох ящичк╕в шматок сала та два мяса. П╕сля цього в╕н накрив погр╕бець лядою, пригорнув ╖╖ шаром земл╕ й притоптав ╖╖, а зверху накрив п╕дстилкою, перев╕в сюди теля ╕ все тут перехрестив. Оп╕сля з кошика в╕н д╕став к╕лька картоплин ╕ дав ╖х з╖сти з рук телиц╕ та коров╕, що стояли поруч, погладивши ╖хн╕ мордочки, що смачно жували.

А ви хочете с╕на!? - Звернувся господар до коней, що стояли з другого боку хл╕ва. По драбин╕ в╕н п╕днявся на вишки ╕ зв╕дти скинув ╖м прямо в сп╕льну драбинкову год╕вницю лугове с╕но. - Овес буде вранц╕, погладив коней по гривах, повернувся до кошик╕в ╕ зан╕с ╖х у хату.

- Дорог╕, люб╕! - звернувся Петро до с╕м╖, ув╕йшовши до хати з двома кошиками в руках. - Сьогодн╕ ми п╕знали, яка радянська влада на смак. Дуже смачна влада. У вивернутих ╕з посуди харчах.

- Нема╓ в них н╕ краплини жалю, - сказала Текля.

- Н╕чого, люб╕, жити будемо. ╢ озимина. Я вчасно пос╕яв ярину. Посадимо картоплю, я приховав нас╕ння. Й огородина виросте, - говорив в╕н, будучи б╕ля порогу. - Бер╕ть кошики й готуйте вечерю. У кошиках усе ╓. Нараз╕ вечеря буде за новий урожай. А б╕льшовицька влада нехай ум╕╓ виробляти продовольство, а не конф╕сковувати його в людей... Я сьогодн╕ випередив конф╕скац╕ю нас╕ння, забрали б. Треба кумекати...

Господиня з д╕тьми взялися швидко готувати вечерю. Юз╕к розпалив грубу, Броня ╕з сестрами начистили картопл╕ та цибул╕, господарка й хазя╖н чаклували сало та м'ясо. ╤ на стол╕ запахли й запарували сковорода з╕ смаженим на сал╕ мясом та велика миска доверху наповнено╖ сипко╖ гарячо╖ картопл╕, а в тар╕лках квашена капуста й засолен╕ ог╕рки. Ус╕ с╕ли за ст╕л ╕ дивилися на батька.

- Перехрестились-бо ╕ ╖жмо те, що Бог нам дав заробити й зберегти, але без хл╕ба - забрали до Москви, - сказав в╕н, встав, перехрестився, узяв гарячу-гарячу сипку картоплину, опустив ╖╖ в сковороду з╕ смажениною, потримав у гарячому жир╕ м╕ж шкварками ╕ почав ╖сти, взявши в додаток л╕вою рукою ог╕рка. Ус╕ за столом були одностайн╕. Наприк╕нц╕ вечер╕ господиня запропонувала випити молока.

Вставши за столом першим п╕сля вечер╕, Петро перехрестився, подякував Богу за хл╕б насущний ╕ сказав:

- Як любо бачити, дивитися, як гарно ви ╖сте. Ладно працю╓те ╕ гарн╕ за столом.

- Тату, а як, де Ви сховали продукти, - поквапливо запитав Юз╕к, - я уважно дивився ╕ н╕чого не зм╕г побачити.

- ╤ добре, що не знайшов, - в╕дпов╕в батько, - б╕льше ╕ думки не май шукати. ╤ н╕хто з д╕тей хай про таке не здума╓ робити. Бо можуть неспод╕вано наскочити паршив╕ загарбники, ╕ ви, д╕ти, не втрима╓теся. По ваших очах вони здогадаються де ╕ що, якщо будете знати.

- Годувати д╕тей, с╕мю - це батькова турбота. - ╤демо в╕дпочивати.

Коли вс╕ в╕д╕йшли в╕д стола, в╕н знову промовив:

- Тепер, люб╕, нам треба упору посадити картоплю, у благодатний день. Поглядаймо, Текльо, на прикмети, на картоплеврожайн╕ хмари. А ти, Юзю, зранку чатуй за двором Мишкевича, в╕н добре зна╓ться в прикмет╕, коли треба посадити картоплю. Як т╕льки побачиш, що в╕н виносить ╕з хати картоплю - б╕гом додому. Буде кращий урожай, якщо першому почати садити картоплю в благодатний день.

Так через к╕лька дн╕в ╕ сталося. Текля заприм╕тила так╕ хмарини зранку, ╕ з Петром вони з погр╕бця п╕д телячим ст╕йлом почали набирати посадкову картоплю, що знаходилася з протилежного боку в╕д харчово╖. Незабаром приб╕г Юз╕к ╕ сказав, що Мишкевич збира╓ться садити картоплю, виносить ╖╖ з хати.

Петро в╕дразу запр╕г коней, поклав на воза плуга та борони й почав носити на в╕з м╕шки з наполовину насипаною картоплею, а Текля з д╕тьми посп╕шали ╖х наповнювати. Забравши картоплю, Петро поклав на воза грабл╕ й тро╓ вил ╕ по╖хав на поле, на якому малось садити картоплю. Текля з Бронею, Юз╕ком й Антон╕ною, взявши кошики, п╕шли за ним, а М╕ля залишилася в дом╕вц╕ з маленькою Марусею.

Б╕ля поля п╕д картоплю, на якому вже був розвезений на кучки гн╕й, Петро зн╕с ╕з воза борони та плуга й в один ряд к╕ньми розв╕з по полю м╕шки з картоплею, зносячи ╖х на землю через 10 - 15 метр╕в. Пот╕м п╕д╖хав до плуга та бор╕н, зупинив коней, прин╕с ╖м ╕з воза оберемок с╕на, узяв тро╓ вил, розд╕лив ╖х Текл╕, Юз╕ку й соб╕, ╕ вони почали розкидати гн╕й на одн╕й частин╕ поля, уздовж нього. А Броня з Антон╕ною взялися набирати в кошики картоплю з м╕шк╕в.

Розкидавши гн╕й на частин╕ поля, Петро повернувся до плуга, вин╕с його до м╕сця початку орання, запр╕г до нього коней, узявся за його ручки й ткнув його гостру передню частину в землю, а Юз╕к пов╕в коней по м╕сцю необх╕дно╖ першо╖ борозни.

- Клад╕ть картоплю не в борозну, а б╕ля протилежного боку скиби; буду орати у складок, говорив Петро кожн╕й п╕дкидальниц╕ картопл╕, що розм╕стилися р╕вном╕рно на певн╕й в╕ддал╕ одна в╕д одно╖ по вс╕й довжин╕ загону поля. Проклавши першу скибу до к╕нця поля ╕ розвернувши коней ╕з плугом на зворотн╕й х╕д оранки Петро звернувся до Юз╕ка: - Сину, тепер я буду орати сам, а ти загр╕бай гн╕й у борозну, в яку будуть класти картоплю та допомагай д╕вчатам, бо п╕дкидальниць мало. Я буду орати пов╕льно, ╕з зупинками, щоб ус╕ встигали п╕дкидати картоплю...

Так трудилися господар╕-куркул╕.

Рад╕сть рад╕сна тод╕, коли вона досяжна. Усе з рад╕стю пос╕яне й посаджене навесн╕ не давало над╕╖ на одержання врожаю. С╕льська рада, парт╕йна й комсомольськ╕ групи, комнезем, уповноважен╕ з району настирливо вимагали людей вступати в колгосп. ╥здили по хуторах, проводили збори. Аг╕тували. Погрожували розкуркулити й забрати до колгоспу худобу, реманент, конф╕скувати врожай для молодо╖ держави.

Викликали до комнезему Петра. У нього вимагали йти в колгосп, ╕накше розкуркулять. В╕н в╕дпов╕в, що на це нема╓ п╕дстав, бо в нього нема╓ таких засоб╕в виробництва, щоб розкуркулювати, у нього площа земл╕ за нормою та ╓ власн╕ робоч╕ руки його, ж╕нки й д╕тей.

- Я просто добрий господар, - зауважив в╕н.

- Добрий господар? На Колиму! - закричав, п╕дскочивши, присутн╕й в кожанц╕.

П╕сля наступних крикливих балачок Петра вигнали йти додому.

Через деякий час п╕шов слух, що в колгосп╕ почали створювати молочну й свинарську ферми. ╤ за призивом голови колгоспу Петро з Теклею сам╕ в╕двели до колгоспу вже спаровану телицю. А корову вмолили не здавати, бо треба пятьом д╕тям молоко. Про здачу коней розмови цього разу не було. Можливо тому, що на зустр╕ч╕ з головою колгоспу Петро й Текля пооб╕цяли вступити до колгоспу трошки п╕зн╕ше, бо мають пятеро неповнол╕тн╕х д╕тей, хоча насправд╕ обо╓ одностайно не збиралися йти до колгоспу.

* * *

Ул╕тку, п╕сля того як Петро з Теклею скосили жито, ячм╕нь й овес (Петро косив косою ╕з грабками, а Текля п╕дбирала скошене та вязала снопи, як╕ п╕зн╕ше обо╓ складали в копи), Петро засумував. У нього була апат╕я ╕ вранц╕, ╕ вдень, ╕ ввечер╕. Усе робив, але без настрою.

В один ╕з дн╕в в╕н довгенько дивився на зах╕д сонця та багрян╕ хмари б╕ля нього, у певн╕ мит╕ прогнозуючи на п╕дстав╕ баченого, яка завтра буде погода. ╤ думав, що чека╓ його та с╕мю в майбутньому.

Коли сонце стало наближатися горизонту, в╕н покликав сина, щоб разом розкласти багаття трохи дал╕ в╕д садових дерев за хатою. Як полумя почало зб╕льшуватися, Петро п╕шов у хл╕в, через деякий час ╕з нього вин╕с гвинт╕вку ╕ швидкою ходою прин╕с ╖╖ на вогнище.

- Була вона в мене, сину. Тепер бачу, що вона не знадобиться. Безвих╕дь. У нашому сел╕ та навколо нема╓ нин╕ таких людей, як╕ мають зр╕лу думку. Господар╕в розкуркулюють, решта йде до колгоспу. Людей зваблюють ╕люз╕ями. На багатьох впливають погрози. Погрожують ╕ нам. Маминих чотирьох брат╕в-сир╕т, як╕ живуть в одн╕й невелик╕й хат╕ на к╕лькох десятинах земл╕, але мають к╕нний ман╕ж, роблять куркулями. Мов в╕н - зас╕б виробництва!

Говорячи пов╕льно, батько п╕дтримував вогонь таким, щоб полумя охоплювало всю гвинт╕вку, дуло ╕ приклад.

- У колгосп ми не п╕демо. У ньому не буде мого власного, не буде ц╕кавинки. Я хочу бачити погляд сво╖х коней, корови, теляти. Я хочу бачити, як╕ лаг╕дн╕ бувають поросята, як щодня з росою п╕дроста╓ картопля, капуста. У колгосп╕ нас╕ння - як п╕сок. Б╕льшовики гонять селян у колгоспи. Гуртом н╕би весело працювати. Але селяни не роб╕тники, що можуть жити в бараках ╕ з них ╕ти на роботу. Меншовики н╕коли не запровадили б колгосп╕в. Вони однак колись зникнуть... Я, синку, меншовик ╕ не хочу бути в з╕браному балаган╕ людей, у гурт╕ дов╕рливих овець... Я хочу бачити, як гарно працю╓ моя ж╕нка, як старанно долуча╓теся до роботи ви, д╕ти, яка дружна наша с╕мя. У колгосп╕ так не буде, не буде!

Коли дуло та вся гвинт╕вка стали набувати синювато-вишневого кольору, Петро прин╕с в╕дро води й прямо на вогнищ╕ облив огарок, залив багаття, розгорнув поп╕л та тл╕юч╕ вуглини й притоптав ╖х у мокрому попел╕ босими ногами. Трохи почекавши та пересв╕дчившись, що н╕де нема╓ тл╕ючих жаринок, в╕н узяв охолоджений огарок ╕з гвинт╕вки, прин╕с його на в╕з, поклавши на денницю, накрив вялою травою ╕ запр╕г коней.

- Завеземо в сажалку, закинемо у воду, щоб н╕хто не знайшов. Так буде спок╕йн╕ше.

╥хали пов╕льно, майже не говорили. Обо╓ мовчки дивилися на веч╕рн╕ зор╕ й н а падаюч╕ з╕рки.

- А чому, тато, падають зор╕? - запитав Юз╕к.

- Тому, сину, що вони в╕джили сво╓.

- Тод╕ чому кажуть, що, як пада╓ з╕рка, треба загадати щось на щастя?

- Щоб ти до нього прагнув.

Було чути дихання коней та ╕нод╕ ╖хн╕ прихання, похропування. Невдовз╕ при╖хали до невелико╖ б╕льш продовгувато╖, н╕ж округло╖ водойми, заросло╖ з двох протилежних стор╕н переважно в╕льховими й дещо лозовими кущами. Батько взяв огарок гвинт╕вки й кинув його на середину сажалки. Бризки розлет╕лися на м╕сц╕ його пад╕ння, ╕ в╕н сказав:

- Бачив, синку, як розлет╕лися бризки й зникли на вод╕. Так ╕ колгоспи зникнуть, залишаться в╕д них т╕льки бризки. ╤ бризок не стане. Але будемо змушен╕ довол╕ постраждати. По╖хали додому, на вечерю...

Про╖хавши трохи, батько заговорив: - Скажу тоб╕, синку, по секрету. По великому секрету. Б╕ля вогнища я тоб╕ казав, що я меншовик. Я був у парт╕╖ меншовик╕в. Тод╕ було багато парт╕й: б╕льшовики, меншовики, есери, кадети. Була демократ╕я. Меншовики - це соц╕ал-демократична парт╕я. Та б╕льшовики захопили владу. Зробили державний переворот. У той час точилася в╕йна, солдати були незадоволен╕, ╕ вони п╕дтримали так звану жовтневу революц╕ю. Вона перемогла. Лен╕н встановив диктатуру, пролетарську диктатуру. Меншовики п╕шли в п╕дп╕лля. Нин╕, за Стал╕на, ще г╕рший стан. Я говорю з людьми. До нас, додому, приходять вечорами сус╕ди. Вони мене слухають. Але вони не меншовики. Треба час, щоб до них д╕йшло. Ще г╕рше в центр╕ села. Тепер╕шня влада дуже небезпечна. Дякую Богу, що ще мене не репресували. То ж я спалив гвинт╕вку, щоб ╖╖ не знайшли. Я тоб╕ це розпов╕в, щоб ти був мудрий. Тямкуй. Уже близько наша хата. Досить говорити.

* * *

╤з початком весни 1930 року заклики та вимоги вступу до колгоспу стали настирними. Хто не йшов у колгосп, забирали худобу, коней, вилучали землю, знову й знову вимагали здати зерно та картоплю. Влада заявляла, що будуть розкуркулювати вс╕х, хто в╕дмовля╓ться в╕д колгоспу.

Якось то╖ весни Петро вранц╕ пройшовся по дор╕жц╕ до краю сво╓╖ земл╕, що прилягала до шляху з Кривотина на Косяк, Мяколович╕ та Ос╕вку. Подивився на Д╕брову, по як╕й в окремих м╕сцях гн╕здилися хати, ╕з комин╕в в яких викочувався й хмаринками п╕дн╕мався сизий дим. ╤ в╕н звернув увагу на те, що над комином хати, де жили Текл╕ни три брати (╖хня мати недавно померла), не видн╕лося диму. Комин стирчав бездиханно.

Це стривожило Петра, адже вони в╕дмовилися в╕д колгоспу, через що ╖х в╕днесли до куркул╕в. Повернувшись до сво╓╖ хати, в╕н сказав Текл╕, що хата ╖╖ брат╕в не опалю╓ться: - Чи не забрали ╖х на розкуркулювання?

П╕сля сн╕данку в╕н послав Броню в село, щоб про це дещо дов╕далася. Повернувшись додому, вона спов╕стила, що трьох Годлевських брат╕в, с╕мю Островського Габра ╕ ще к╕лька с╕мей розкуркулюють ╕ ╖х ╕з речами п╕шки в╕дправлять на зал╕зничну станц╕ю Яблунець; для малих д╕тей вид╕лено одну п╕дводу.

- Габра й Габриху з пятьма д╕тьми гонять ╕з дому до Сиб╕ру? - запитала Текля.

- Так, уже там сидять, - в╕дпов╕ла Броня.

- Та Габриха ж ваг╕тна! Антон╕на носить в соб╕ шосту дитину! - вигукнула Текля.

Вона заплакала, витираючи сльози фартухом ╕ сказала: - А ми в колгосп не п╕демо, у нас нема╓ лишньо╖ земл╕, нема╓ н╕яких засоб╕в ╕ ╓ пятеро д╕тей.

Над╕йшов об╕дн╕й час. Любязно пооб╕давши вс╕╓ю с╕м╓ю, батько подякував Богу за хл╕б насущний, сказав, що по╖де на поле орати п╕д просо ╕ вийшов до воза на подв╕р╖. В╕н поклав на в╕з плуга та борони, п╕шов у хл╕в, по черз╕ вив╕в двох коней, п╕дв╕вши до води в бочц╕ б╕ля коновяз╕.

Кон╕ випили води, п╕дняли один за одним голови й дивилися на хазя╖на. ╤з ╖хн╕х губ ст╕кала вода.

- Н╕би сльози капають крапл╕ води. - Петро погладив ╕ попестив коней. - П╕шли працювати.

В╕н запр╕г коней у в╕з, зачинив двер╕ хл╕ва й повертався до воза, щоб с╕сти на нього.

У цей час до двору стр╕мко п╕дхала п╕двода з трьома чолов╕ками. Один ╕з них рвучко з╕скочив з╕ свого воза, вискочив на в╕з Петра, схопив в╕жки, смикнув ╖х ╕ закричав, дивлячись боком на Петра:

- Вйо-вйо! Хорошо, куркуляка, что уже запряг лошадей. Все забираем в колхоз. - В╕н миттю ви╖хав ╕з двору й погнав коней разом ╕з возом та плугом ╕ боронами на ньому по вузьк╕й польов╕й дороз╕ до села. За ним в╕дразу помчала ╖хня п╕двода з двома чолов╕ками.

Петро було кинувся б╕гти всл╕д за ними, та згодом зупинився, замахав батогом у б╕к загарбник╕в-ут╕кач╕в, вигукуючи:

- Прокляття, прокляття вам, нелюди! Буде, буде вам розплата! Бог вам цього не пробачить! Господь-Бог пошле вас у пекло, у вогонь, у в╕йну!

╤з п╕днятим батогом в╕н трохи погрозливо постояв ╕ повернувся ближче до порогу хати, б╕ля якого у сльозах стояли Текля та д╕ти, дивлячись у той б╕к, в який зникли ╖хн╕ люб╕ кон╕ з возом, що давали ╖м добробут.

- Мр╕яв про трактор, а й коней позбувся. Та будемо садити лопатами, як колись люди жили. Зроблю деревяного плуга. ╤ будемо жити без колгоспу. У нас св╕й колектив, великий ╕ працьовитий, - сердито висловлювався Петро, пот╕м ╕з усм╕шкою погладив д╕тей по гол╕вках, у дружини витер сльози з очей та обличчя й руками спрямував ус╕х до хати.

Увечер╕ до Петра й Текл╕ один поза одним прийшли тро╓ сус╕дських чолов╕к╕в, що з ближн╕х об╕йсть. ╤ п╕сля в╕тання кожний в╕дразу включався в розмову.

- Прийшов на посиденьки, давно у Вас бував, - говорив перший.

- Захот╕лося в╕дв╕дати Вас, от ╕ зайшов, як бувало, - мовив другий.

- Бачу, хата-збиральня д╕╓. Призьба ще холодна, на призьб╕ погомон╕ти б, - скоромовив трет╕й.

- Зна╓мо, що сьогодн╕ серед б╕лого дня Вас пограбувала тепер╕шня влада. Тому ми прийшли, хочемо п╕дтримати, як можемо.

- Пограбувала бандитська влада.

- Брехлива влада: на словах мед, а на д╕л╕ - отрута.

- Шкода коней, гарн╕ були кобилки. Мр╕яв в╕д них одержувати лошат ╕ прибуток, - б╕дкався Петро.

- Шкода те, що в колгосп╕ тим коням ради не дадуть - обурювалася Текля.

- Я чекав, як Ви, Петре ╕ Текле, будете господарювати пор╕вняно з колгоспом, хто буде заможн╕шим.

- Не дали, не дали пройдисв╕ти пор╕внювати.

- Бо в Москв╕ знають, що власники будуть заможн╕ш╕, н╕ж колгоспники.

- Не знають, то в них така московська пол╕тика.

- Дурна пол╕тика ╕ дурн╕ т╕, хто ╖╖ прин╕с до нас ╕ хто ╖╖ п╕дтриму╓. Ми, розумн╕, та н╕чого не вд╕╓мо, - розм╕рковувала Текля.

- То що ж воно буде?

- Бог ╖х кине у пекло, кине!

- Нема╓ коней ╕ плуга, та ╓ лопати, копаниц╕, сапки, дв╕ коси, руки, розум, км╕тлив╕сть, заповзятлив╕ д╕ти. ╤ Бог допоможе нам, - бадьоро ╕з сумними очима говорив Петро.

- Працюйте, сус╕дочки, як можете. А Бог ╖х кине у вогонь. Прийде такий час, прийде.

- ╤ в чому я винуватий? - журився Петро. - За те, що працюю? Що працюю ╕ люблю працювати на земл╕? Що в пол╕ з плугом зустр╕чаю сх╕д сонця ╕ проводжаю зах╕д сонця? Я, Ви, - звернувся в╕н до вс╕х присутн╕х, - ми вс╕ самотужки, лише сво╖ми с╕мями обробля╓мо в╕с╕м-девять десятин земл╕, догляда╓мо худобу, платимо податки, да╓мо держав╕ зерно. Хто, де знайде таких добрих господар╕в?

- Хай Бог Вам допомага╓, - бажали добра прощаючись сус╕ди, - тримаймося, береж╕мо один одного.

Одночасно з ними обнад╕йливо говорили господар╕ дому, дякували сус╕дам, що в╕дв╕дали, п╕дтримали.

Весна, л╕то, ос╕нь кликали й кликали ╖х до ручно╖ прац╕. ╤ господар╕ радувалися, що все посаджене ╖м було вдячне й дарувало врожай.

* * *

У наступну весну (1931 р.) у решти людей села, як╕ не йшли в колгосп, позабирали коней, частину худоби й конф╕сковували землю, залишаючи клаптик ╖╖ б╕ля двору. То ж люди йшли в колгосп, над╕ючись на об╕цяне сприяння. Колгоспникам над╕ляли б╕ля хати 0, 6 гектара земл╕ та дозволяли для кор╕вчини з приплодом випас на колгоспному пасовищ╕.

В╕дбирали лишню землю також у старих людей. ╤ в батьк╕в Петра, Карла та Мар╕╖, конф╕скували землю, залишили лише клаптик земл╕ б╕ля хати з двома грушами. Вимагали також здати корову, бо були в двор╕, кр╕м не╖, ще нетель ╕ теля.

Та трапилося нещастя. В один ╕з дн╕в ╕з пасовища втекла ╕ сама приб╕гла у хл╕в Карла його корова з дещо агресивною повед╕нкою, у не╖ вид╕лялася слина, ╕нод╕ не трималася щелепа. Хазя╖н затурбувався. Запросили ветеринарного фельдшера. В╕н визначив сказ: зар╕зати категорично не можна, т╕льки закопати. За його пропозиц╕╓ю перед дверима хл╕ва викопали яму, щоб у не╖ впала корова, як буде виходити з хл╕ва, як в╕дчинять двер╕. Так ╕ сталося. У ям╕ ударами важким к╕лком в лоб ╖╖ оглушили й засипали землею. Броня, яка при цьому була присутня, чула, як ╕з цього приводу на подв╕р╖ сус╕ди Красновський Антон ╕ Котвицький Адоль говорили, що корова не захот╕ла йти в колгосп ╕ сказилася, щоб умерти б╕ля свого порогу.

У звязку з примусовою колектив╕зац╕╓ю люди переживали, страждали, сумували, неспод╕вано помирали. У розкуркулених ╕ вмерлих пуст╕ хати й ╕нш╕ буд╕вл╕ розбирали та перевозили до села на сп╕льне буд╕вництво. Будували тваринницьк╕ прим╕щення, комору, ╕нш╕ будинки. Безпосередньо в центр╕ села одну зв╕льнену пристойну буд╕влю куркуля використали п╕д контору колгоспу й с╕льську раду, другу переобладнали в хату-читальню та початкову школу.

Жител╕ з хут╕рських ос╕длостей, як╕ йшли до колгоспу, мали перевезти сво╖ буд╕вл╕ в село на в╕льн╕ м╕сця, де ╖м надавали передбачувану д╕лянку земл╕. Село робилося компактним ╕з костьолом, с╕льською радою та конторою колгоспу в центр╕.

Проте колгоспники б╕дували. Адже за роботу в колгосп╕ зароб╕тну плату не давали - записували трудодн╕, за як╕ в к╕нц╕ року об╕цяли видати зерно й грош╕. Д╕ляночка земл╕ б╕ля хати не давала необх╕дного достатку. Хл╕ба було в обмаль, бо зерно забирали на продрозкладку й конф╕скували практично все, кр╕м того, що люди приховали.

Год╕вницею-рят╕вницею для людей була корова. Молоко, городина, протягом весни-л╕та щавель ╕ картопля на зелений борщ, л╕сов╕ ягоди та гриби тримали людей. Невеликий зиск давали к╕лька курей. Р╕дко хто тримав порося, яке хот╕лося дотримати до п╕зньо╖ осен╕, годуючи його травою, бурянами та огородиною, здобреними молоком. Без корови господарювати не можна ╕ вижити важко.

Голодно було ╕ тим, що п╕шли до колгоспу, ╕ тим, що не п╕шли. Але одноос╕бники б╕льше страждали самотн╕стю, нудьгою, безвих╕дним становищем. Проте вони трималися сво╓ю впевнен╕стю. Однак похорони почаст╕шали.

При цьому Петро з Теклею не п╕ддавалися думц╕ йти до колгоспу: разом ╕з д╕тьми п╕д лопату садили картоплю та р╕зну огородину, сапками й копаницями боролися з бурянами. П╕д час сад╕ння будь-чого Петро наголошував ╕ наголошував д╕тям, щоб у кожну ямку клали спочатку гн╕й, а пот╕м - нас╕ння чи розсаду, прикриваючи ╖х земелькою без буряну:

- Наша пол╕ська земля потребу╓ гною. ╤з гно╓м подвою╓ться врожай. У нас стало менше земл╕, тому треба б╕льше дбати про врожай... Як-то будуть садити картоплю без гною в колгосп╕? Там же гною нема╓: ферма маленька.

Над╕ялися на врожай жита, пос╕яного ос╕нню. Протягом л╕та й осен╕ пор╕вняно з минулими роками б╕льше ходили по р╕зн╕ ягоди та гриби. С╕мя Петра виживала сво╖м життям.

Але в жовтн╕ помер батько Петра, Кароль, а в наступну ранню весну, коли почався суц╕льний голод, в╕д╕йшов у Царство небесне дух матер╕ Мар╕╖. ╥хню хату колгоспники роз╕брали й увесь матер╕ал в╕двезли на колгоспне буд╕вництво. Петро було звернувся до с╕льсько╖ ради про спадщину, та йому в╕дмовили: "Хочеш стати ще багатшим куркулем? Хочеш до Сиб╕ру чи в Казахстан?!" ╤з настанням належного вес╕ннього тепла у 1932 роц╕ с╕мя Петра знову засадила весь наявний город ╕ почала доглядати за сходами.

Та одного разу до двору п╕д╖хала п╕двода з Петровими к╕ньми та його плугом. На воз╕ були т╕ ж тро╓ чолов╕к╕в, що було забрали коней. Вони до самого подв╕ря переорали весь засаджений город, швидко ганяючи коней ╕ часто матеркуючись. За таким д╕йством мовчки, але з виразом ненавист╕, спостер╕гало подружжя Петра й Текл╕ з пятьма д╕тьми.

- Идите в колхоз! Мы завершаем коллективизацию! - вигукнув до них один ╕з руйн╕вник╕в приватних господарств, коли вс╕ тро╓ посп╕шно запрягали дуже сп╕тн╕лих коней.

Почувши сказане, Петро п╕д╕йшов до них ╕ сказав: - Б╕льшовики об╕цяли, що земля буде належати селянам, а ви, що робите? Забира╓те землю! Г╕рше, ви орете сходи пос╕ву, орете засаджений огород!

- Идите в колхоз! - повчально наказував нижчий зростом. - Там ваша земля.

- Ви анцихристи, чортов╕ створ╕ння. Кида╓те людей на голод, на смерть. Така б╕льшовицька влада?

- Идите в колхоз! И будете жить хорошо! Вы этого не понимаете!

- Будемо, як худоба! - ╤ Петро й Текля одночасно, н╕би змовилися, показали ╖м дул╕ з обох рук. А коли при╖ждж╕ варвари по╖хали, вони взяли лопати й почали ними та руками в╕дгортати землю з приораних рослин, як╕ чимало-де виглядали ╕з земл╕. Для ц╕╓╖ роботи залучили також Броню, Юз╕ка та Антон╕ну. Прийшла сюди копошитися також М╕ля.

Згодом Петро почав брати воду з криниц╕ деревяним в╕дром ╕ став квартою поливати в╕дгорнен╕ з-п╕д земл╕ огородн╕ рослини.

- Ти полива╓ш, а хто в колгосп╕ буде поливати огородину на в╕ддаленому пол╕?

- Н╕хто. Там криниць нема╓.

- ╤ в╕дер нема╓, - г╕рко засм╕ялася Текля.

- Комунарц╕ та комсомольчики цього ж не тямлять.

Коли таку роботу по в╕дгортанню рослин зак╕нчили, Петро заспок╕йливо промовив:

- Н╕чого, огородина буде. ╤ картопля виросте: присипана проросте, а та, що ще не з╕йшла, обовязково з╕йде. Пуст╕ ж м╕сця п╕зн╕ше п╕дсадимо трохи решткою нас╕нно╖ картопл╕. Ще тр╕шки залишилася. ╤ трохи засадимо буряками.

- У нас ╓ ще у вузликах нас╕ння буряк╕в, моркви, гарбуз╕в, соняшника, квасол╕. Зараз ╖х замочу, як нас╕ння проросте, п╕дсадимо на пуст╕ м╕сця. ╤ мак ╓!

- Шкода, сволота переорала два заг╕нчики жита та ячменю. Але рослинки ще молод╕, вони також пробються кр╕зь землю. Я ╖м допоможу: зараз в╕зьму грабл╕ й буду потихеньку боронувати, до появи з-п╕д земл╕ рослин. П╕зн╕ше на пуст╕ м╕сця п╕дс╕╓мо просо. Селяни - ум╕лий народ.

Увечер╕, т╕льки-но зайшло сонце, на ╖хн╓ подв╕ря прийшли сус╕дськ╕ господар╕ з господинями двох об╕йсть.

- Не пов╕рила, що у Вас переорали засаджений, зас╕яний огород, прийшла пересв╕дчитися сама. Ай-ай-ай! Нелюди, нелюди! - сказала одна ╕з ж╕нок.

- Це ж треба таке! Переорали лопатами скопану землю й руками засаджен╕ грядки!

- Дитяч╕ ручки садили, а вони все посаджене знищили! Що це робиться?!

- Що за влада прийшла?

- Оце б╕льшовики! Оце б╕льшовики! Об╕цяли землю селянам, а й клаптика для грядки не дають.

- Оце б╕льшовицький робочий клас ╕з Рос╕╖, оце диктатура пролетар╕ату,- тихо прозвучав чолов╕чий голос.

- От цей клас ╕ буде керувати с╕льським господарством у колгоспах.

- ╤ що в╕н тямить про землю? Лише чув те, що треба орати? А як, коли? Колгоспники удосв╕та не будуть с╕яти. У кожну луночку гною не покладуть.

- Чу╓ мо╓ серце, що наш╕ огороди без нас заростуть кущами.

- Х╕ба на поля Д╕брови, на поля Шемлика п╕д Грабиною, чи на поля п╕д Поломами за два-пять к╕лометр╕в в╕д села колгоспники на конях ╕ волах завезуть гн╕й? Будуть орати, с╕яти, а збиратимуть урожай такий, як пос╕яли. Без гною пол╕ська земля родити не буде.

- Люди! Людочки! Що робиться?! Помилуй нас Боже! Коли б хоч не репресували, не заслали до Сиб╕ру.

- За те, що добре працю╓мо.

- ╤ хочемо дал╕ працювати, вирощувати врожай.

- Боже, Боже! Що робиться?! Знищують доброго господаря!

- Найкращого господаря.

- Коли б хоч не репресували.

- За що? За що?

- А за що репресували Людвика Островського? Хороший, справедливий був чолов╕к.

Довго, довго перебирали люди те, що було й буде, та й роз╕йшлися, повторюючи:

- Дай, Боже, щоб не репресували! Дай, Боже, щоб не репресували!Глава II.

П╕д в╕йськовим духом

Прих╕д в село в╕йськових

Одночасно ╕з описаним початковим радянським с╕льським життям у сел╕ Кривотин ╕ навколо нього в╕дбувалося зовс╕м не с╕льське життя - в╕йськове. Спочатку поселився в╕йськовий п╕дрозд╕л у пом╕щицькому ф╕льварку в Мяколовичах. П╕зн╕ше його в╕йськов╕ розпочали буд╕вництво двоповерхово╖ казарми та додаткових будинк╕в для необх╕дних служб на пом╕тно п╕двищен╕й територ╕╖ м╕ж ближньо-сус╕дн╕ми селами Кривотин ╕ Малий Кривотин, поблизу шляху, що йшов на п╕вдень до районного центру ╢м╕льчине, а на п╕вн╕ч - до Лугин. Буд╕вл╕ цього в╕йськового п╕дрозд╕лу цив╕льн╕ люди ближн╕х с╕л називали Групою ( в╕д того, що частину в╕йськових тут називали групою).

Поселившись у Мяколовичах ╕ Кривотин╕, в╕йськов╕ обох п╕дрозд╕л╕в складали ╓диний гарн╕зон - ╓дину в╕йськову частину. Вони швидкими темпами почали будувати доти поблизу стратег╕чних дор╕г, що проходили через Кривотин, обладнуючи тут, вочевидь, укр╕плений район, зг╕дно проект╕в генерала Карбишева.

Передус╕м вони збудували дот трохи подал╕ в╕д Групи, ╕з протилежного боку шляху, на початку зниження поверхн╕ в╕д п╕двищено╖ територ╕╖ до низинно╖. Оп╕сля по черз╕ звели доти на п╕дступах до села Кривотин ╕з заходу й навколо нього з ус╕х стор╕н - поблизу кожного шляху, що йшов до перехресть села та у напрям╕ на Коростень. Б╕ля л╕су Поломи побудували двоповерховий дот, зв╕дки в обх╕д цього села можна було земляними дорогами вийти за напрямами до зал╕зничних станц╕й Б╕локорович╕, Лугини ╕ також на Коростень. Загалом у межах цього села ╕ на виход╕ з нього було збудовано с╕м дот╕в. Кр╕м того, що в межах села вони були з╓днан╕ центральними шляхами, поза селом м╕ж ус╕ма ними були обладнан╕ допом╕жн╕ дороги.

Буд╕вничими були дв╕ буд╕вельн╕ роти, одна базувалася у Мяколовичах, а друга в Кривотин╕. Техн╕чними засобами у них служили гужтранспорт, один вантажний автомоб╕ль у Мяколовичах, носилки, лопати, ломи, молотки й виготовлен╕ вручну допом╕жн╕ засоби. Буд╕вельним матер╕алом були цемент, п╕сок, кам╕нь, певн╕ металев╕ вироби.

Для забезпечення телефонного звязку м╕ж дотами та Групою ╕ Мяколовичами полями прокладали телефонн╕ проводи, закопуючи ╖х у землю. Для виконання тако╖ роботи в╕йськов╕ залучали с╕льських людей, виплачуючи за виконану роботу певн╕ грош╕. На одну з д╕льниць тако╖ роботи влаштувалася на пятнадцятому роц╕ життя Броня.

П╕шла працювати на землян╕ роботи дитина, аби заробити якийсь гр╕ш на хл╕б для дому. Бо в 1932 роц╕ в сел╕ запанував голод ╕ в одноос╕бник╕в ╕ в колгоспник╕в , бо прихован╕ запаси вже зак╕нчилися, а ╖хн╕ маленьк╕ д╕лянки земл╕ не могли забезпечити продуктами харчування, особливо хл╕бом; на трудодн╕ колгоспникам дали лише по два - три м╕шечки жита за р╕к роботи, оск╕льки зерно з врожаю здавали держав╕. Одноос╕бники ж ╕ цього не мали. Тому на виконання трудом╕стких в╕йськових роб╕т люди одноос╕бних с╕мей п╕шли охоче; колгоспники тако╖ спроможност╕ практично не мали, бо треба було працювати в колгосп╕.

Броня працювала з групою ж╕нок на д╕лянц╕, де в ран╕ше викопан╕ транше╖ два солдати вкладали телефонн╕ проводи, а роб╕тники-ж╕нки засипали ╖х землею. П╕д час коротких ╖хн╕х розмов з оф╕цером, який керував ╕ стежив за виконанням роботи, Броня почула, що у в╕йськов╕й частин╕ в Мяколовичах потр╕бна прачка.

Удосв╕та наступного дня вона примчала до прох╕дно╖ т╕╓╖ в╕йськово╖ частини ╕, одержавши дозв╕л пройти до в╕дпов╕дного начальства, почала проситися прийняти ╖╖ на роботу прачкою.

- Ти ще мала, - говорили ╖й багаторазово, - тут вручну треба прати солдатську б╕лизну.

- Я можу все робити. У наш╕й с╕м╖ пятеро д╕тей, я найстарша ╕ завжди з мамою, чи сама, ми перемо ╖хню одежу ╕ мамину та батькову б╕лизну. Корову вм╕ю до╖ти, ╕ в город╕ ми, д╕ти, працю╓мо. Але хл╕ба нема╓. Тому останн╕м часом я працюю ╕з солдатами по закопуванню телефонних провод╕в, де почула, що вам потр╕бна прачка. Щоб заробити к╕лька рубл╕в. В╕зьм╕ть мене прачкою.

╥╖ взяли на роботу прачкою. Перед початком роботи ╖й дали в ╖дальн╕ сн╕данок, пот╕м об╕д та вечерю. Записали на харчування. ╤ п╕сля вечер╕ ╖й вручили ц╕лу хл╕бину додому. ╤ в с╕м╖ п╕д час вечер╕ була рад╕сть ╕з хл╕бом,

На другий день, коли с╕мя чекала повернення з роботи Брон╕, маленька Мар╕йочка к╕лька раз╕в кволим голосом, майже шепотом, промовляла:

- Де та Броня, хай швидше принесе хоч крихточки хл╕ба.

Через к╕лька дн╕в вона, ослаблена голодом ╕ якоюсь хворобою, померла. Батько засумував. В╕н згадував ╕ згадував Мар╕йочку, не раз говорячи, що вона була дуже схожа на бабу, тобто на мат╕р Петра, Мар╕ю - найкращу ж╕нку в сел╕, як╕й поклонялися вс╕ чолов╕ки, ╕ ╖╖ чолов╕к Кароль цим гордився, не ревнував.

- ╤ Мар╕йки нема, ╕ земельки нема, ╕ коней нема, Усе було таке гарне, - сумував Петро ╕ вранц╕, ╕ вдень, ╕ ввечер╕. ╤ працював ще ╕нтенсивн╕ше на вс╕х видах роботи по господарству: у хл╕в╕ по догляду за коровою, телям, курми (порося для в╕дгод╕вл╕ вже не купляли: не було кошт╕в ╕ зб╕жжя); приносив ╕з л╕су дрова на плечах; косив траву на бувшому сво╓му луз╕ (контролю-заборони в╕д влади тод╕ ще не було); заготовляв с╕но, приносячи його на спин╕ до двору; працював на город╕.

На сво╖й д╕лянц╕ земл╕, кр╕м огородини, Петро с╕яв трохи ячменю та проса, щоб виготовляти з них крупу за способу ╖х товчення у ступ╕. Жито не с╕яли, бо влада не дозволяла молоти зерно у с╕льському в╕тряку тим, хто не п╕шов до колгоспу. ╤ вдома хл╕б уже перестали пекти. Варили каш╕, крупу, галушки з борошна, придбаного в обм╕н за крупу.

Виручала червоно-лиса кор╕вка, ╖╖ молоко. У вес╕нн╕й, л╕тн╕й та ос╕нн╕й пер╕оди д╕ти, переважно Антон╕на, старанно пасли корову й теля на бувших сво╖х пасовищах у л╕с╕ та на луз╕, як╕ колгосп, в╕д╕бравши, не використовував. Кор╕вка була вдячна, хоча ╖╖ здеб╕льшого путали - на м╕сц╕ з хорошою травою, ╕ лише за рахунок трави та с╕на взимку (╕нших корм╕в, кр╕м деяких в╕дход╕в продукт╕в харчування, практично не було) вона давала чимало молока та молочних продукт╕в ╕з нього, як╕ доповнювали рослинний рац╕он с╕м╖.

Проте продукт╕в для харчування не хватало, кожен в╕дчував голод. ╤ д╕ти, хоча батьки для них давали чогось б╕льше ╕ щось краще, н╕ж соб╕. Життя було скрутне. Дещо виручав Брон╕н зароб╕ток.

Петра поглинула депрес╕я. ╤ в╕н хвор╕в, часто прикладаючи переважно л╕ву руку до верхньо╖ частини живота й до л╕вого боку грудей. Дружина заварювала йому трави для л╕кування шлунку та валер╕анку для серця. Л╕карн╕ в сел╕ не було.

На трет╕й р╕к, як колгосп забрав Петров╕ кон╕, про як╕ в╕н безконечно згадував, одного ранку, коли почали цв╕сти дерева, в╕н не проснувся ╕ не вийшов подивитися на цв╕т любимо╖ груш╕...

Текля з╕ сво╖ми д╕тьми продовжували господарювати на сво╖й садиб╕. Броня б╕гала на роботу у в╕йськов╕й частин╕, Юз╕к виконував батькову чолов╕чу роботу, Антон╕на забезпечувала догляд за худобою, М╕ля працювала всюди з мамою ╕ виконувала переважно хатню роботу. У в╕дпов╕дну пору року вони знаходили час, щоб удвох-утрьох п╕ти у бувший св╕й л╕с ╕ в Поломи по ягоди та гриби, значно пол╕пшуючи харчування с╕м╖.


П╕д в╕йськовими теренами

Працюючи прачкою у в╕йськов╕й частин╕, Броня по робот╕ була звязана з╕ складом, де завскладом був старшина Верт╕йчук ╤ван. В╕н, видаючи та приймаючи б╕лизну та ╕нш╕ реч╕, оформляв в╕дпов╕дн╕ документи й бачив, що вона була не письменна, що в той час було поширеним масовим фактом серед робочих ╕ солдат. Але вона була км╕тливою, розумною, вела необх╕дний по робот╕ обл╕к ╕ по памят╕ називала к╕льк╕сть р╕зновид╕в б╕лизни, мила тощо.

Кр╕м робочих якостей, у н╕й в╕н бачив привабливу д╕вчину середнього зросту, ╕з русявим волоссям, кругло-прямуватим ╕ дещо овальним знизу н╕жним обличчям ╕з невеликими ямочками на щ╕чках ╕ бор╕дц╕, нормально-прямим дещо курносим носиком ╕ с╕ро-зеленими чималими привабливими очима. Ум╕ла сп╕лкуватися, була чуйно-любязна до нього, але надто молоденька. Коли ╖й наближався в╕с╕мнадцятий р╕к, вони призналися один одному про любов. ╤ Броня пов╕домила про це мат╕р.

- Який в╕н? - ц╕кавилася мати.

- Вам, мамо, в╕н сподоба╓ться. Гарний, дуже гарний. Чорнявий, зач╕су╓ться догори, робить хвилясту зач╕ску. Стрункий, струнко ходить, вищий за мене майже на голову. Добрий. Розумний. Гарно сп╕ва╓, любить укра╖нськ╕ п╕сн╕. Удома говорить по-укра╖нськи. У нього гарна мова. Його батьки живуть у сел╕ за Житомиром, у Поп╕льнянському район╕. До мене уважний.

- В╕н не жарту╓? Не обдурить? В╕н голову твою не заморочив? Зуби не заговорив?

- Н╕, мамо, в╕н мене чесно любить.

Броня й ╤ван в╕дв╕дали мат╕р й отримали ╖╖ згоду на одруження. Його оприлюднили невеличкою вечоринкою на день ╖╖ народження в батьк╕вськ╕й хат╕ за участю к╕лькох брат╕в ╕ сестер Петра й Текл╕.

П╕сля цього ╤ван забрав Броню для проживання у найняту к╕мнату в будинку с╕м╖ Соснич╕в у Мяколовичах, ╕ вона вже не щодня, а переважно в суботи та нед╕л╕ приходила додому, що в Кривотин╕, здеб╕льшого разом з ╤ваном. У них установився молодо-с╕мейний побут, молоде подружжя вза╓мно п╕знавалося ╕ сприяло одне одному. Оск╕льки ╤ван був старший в╕д дружини на с╕м рок╕в ╕ мав ╕нтендантсько-старшинський досв╕д пор╕вняно з ╖╖ убогим домашньо-с╕льським побутом, в╕н любязно ╖й п╕дказував ╕ вчив, що краще, як краще, якими мають бути домашн╕ умови у в╕йськов╕й частин╕. Це стосувалося ╕ дизайну в к╕мнат╕, ╕ приготування харч╕в, ╕ власно╖ повед╕нки з цив╕льними та в╕йськовими - багато-що робили разом. Купив нову необх╕дну пост╕ль на л╕жко (як придане). В╕н п╕дкреслював:

- На тебе будуть звертати увагу, оц╕нюючи, кого я взяв, чому я одружився ╕з простою селючкою. Ж╕нки прийдуть до тебе в хату ╕ будуть дивитися, яка в тебе пост╕ль, як застелила л╕жко, що ╕ як ти вариш. Будуть слухати, як ти говориш, що в╕дпов╕да╓ш. Будуть вив╕дувати тв╕й розум.

╤ так було. ╤ван говорив ╖й, що ╖╖ хвалять ж╕нки.

Кр╕м побутових турбот, ╤ван звертав увагу також на п╕двищення грамотност╕ дружини: учив писати й читати, оск╕льки шк╕льно╖ осв╕ти в не╖ не було.

Коли через в╕дпов╕дний час у них народився син, подружжя за два тижн╕ разом ╕з дитиною в╕дв╕дали мамине об╕йстя.

- Онук, внучок! - радувалася бабуня, - Петро хот╕в мати онука, щоб разом господарювати. - Як назвали онучка? - голубилася до нього молода бабуся.

- Анатол╕й, Толя, Тол╕к - милувалися мамочка й татусь.

- Чому так назвали?

- Так приснилося Ванц╕,- пояснювала Броня. - Коли в╕н зав╕з мене в Б╕локорович╕ до пологового будинку, повернувся додому та у форм╕, не роздягаючись, прил╕г на л╕жко, його раптом огорнув сон ╕ йому приснилося, що до нас у квартиру зайшов д╕д ╕ сказав: "╤ване, у тебе вже народився син ╕ дай йому ╕мя Анатол╕й". Я хот╕ла назвати сина В╕ктором, але ми з Ванею послухалися д╕да ув╕ сн╕.

П╕д час цього побачення з мат╕рю дружини, зять, щоб пол╕пшити становище в с╕м╖ тещ╕, наполегливо пропонував ╖й ╕ти до колгоспу. Та вона, як ╕ ран╕ше, категорично не погоджувалася, стверджуючи, що це надуманий для села, не природний вид орган╕зац╕╖ прац╕, який не зможе довго ╕снувати. Нормальна влада ма╓ побачити це безглуздя. Село не фабрика й не казарма.

Незабаром п╕дростаючий чотирнадцятир╕чний ╖╖ син Йосип почав висловлюватись, що хоче п╕ти на зароб╕тки, говорив, що без нього вдома з роботою справляться його сестри Антон╕на й М╕ля - уже велик╕.

Одного разу в╕н надумався п╕ти в садок до господаря в недалекому в╕д дому сел╕ Косяк. У ньому жили колон╕сти-н╕мц╕. Вони, в╕дпов╕дно до наказу радянсько╖ влади, орган╕зовано в сел╕ вс╕ п╕шли в колгосп. Думаючи, що вс╕ люди на робот╕, Йосип п╕сля об╕ду зал╕з у сад. Та т╕льки в╕н вирвав к╕лька груш, ззаду до нього тихо п╕д╕йшов хазя╖н ╕, щось швидко сказавши по-н╕мецьки, так сильно вдарив його п╕д ноги, що хлопець в╕длет╕в п╕д тин ╕ пролежав п╕д ним до вечора. Отямившись, в╕н ╕з тими грушами за пазухою п╕шов додому. Н╕мець до нього не п╕дходив.

П╕сля цього Йосип певний час не згадував про зароб╕тки ╕ звично продовжував працювати в домашн╕х умовах: по-чолов╕чому господарював у двор╕, косив с╕но, заготовляв дрова на зиму. У наступному роц╕ на початку л╕та в╕н сказав: - Щоб менше вдома голодувати, я п╕ду в Лугини, там р╕дна т╕тка, добр╕ родич╕ Флюгерти, вони знайдуть для мене роботу. ╤ нам буде краще.

Однак пятнадцятил╕тнього хлопця не вдавалося в╕дразу працевлаштувати, хоча в╕н був рослий. Якось в╕н пристав до пацан╕в на зал╕зничн╕й станц╕╖. Вони йому сподобалися - свободою р╕зних бравих розмов. Хтось ╕з них запропонував йому: - Хочеш заробити?

Звичайно, Юз╕к погодився. Спершу йому доручили стояти на шухер╕, а п╕дл╕тки - заробляли; ╕з зароб╕тком под╕лилися. Так в╕н долучився до безпритульних д╕тей, як╕ проводили св╕й спос╕б життя в м╕стечку Лугини, у м╕ст╕ Коростень та в ╕нших м╕стах, пере╖жджаючи до них на прим╕ських ╕ товарних по╖здах. Бувало, що за ними з╕ свистом гналися м╕л╕ц╕онери. Одного разу, ховаючись в╕д них, хлопц╕ позалазили в товарн╕ вагони з вуг╕ллям, посп╕шно присипавши ним самих себе.

П╕дл╕тки розпов╕дали Йосипу, що ╖х ловлять, щоб в╕дправити в будинок для безпритульних. Там не погано, однак вони, поки тепло, хочуть бути на вол╕.

Д╕знавшись про це, Юз╕к надумав завезти до такого будинку свою меншу, чотирнадцятил╕тню, сестру Антон╕ну. Прийшовши з╕ станц╕╖ Лугини додому з гостинцями - хл╕бом та кусочком ковбаси - в╕н уговорив маму в╕ддати сестру до дитячого притулку, де ╖й буде добре, адже не буде голодувати та ще й буде вчитися.

Мати погодилася. ╤ д╕ти, Юз╕к й Антон╕на, босон╕ж прийшли з Кривотина до Лугин, де був будинок для безпритульних д╕тей. Увечер╕ недалеко в╕д нього брат намовив сестру, щоб вона плакала ╕ просила ╖сти. Тутешн╕ д╕ти звернули на не╖ увагу й забрали до будинку. За розпитування про не╖ вихователь д╕знався, зв╕дки вона ╕ що вдома ╓ мати, старша й менша сестри та брат. Зрозум╕вши, що вона не безпритульна, а п╕дкинута, що було поширено п╕д час голоду, ╖╖ через к╕лька дн╕в привезли на воз╕ додому.

Згодом т╕тка Флюгерт, так називали батькову сестру Павл╕ну (не по ╕мен╕, а за пр╕звищем чолов╕ка), знайшла роботу Йосипу - ╖здовим у в╕йськов╕й частин╕, де багато господарсько-транспортних роб╕т виконувалося за використання коней. ╤ в╕н мав певний зароб╕ток для себе й для мами з д╕тьми. Кр╕м того, у суботу ввечер╕ в╕н нер╕дко приб╕гав додому в Кривотин╕, щоб у нед╕лю зробити якусь чолов╕чу роботу, щось допомогти по господарству й у к╕нц╕ дня повернутися в Лугини.

За працевлаштованост╕ Брон╕ та Йосипа умови в с╕м╖ Текл╕ на фон╕ голодування в сел╕ були б╕льш стерпн╕. Вона продовжувала в╕дмовлятися в╕д колгоспу. При цьому рад╕стю в не╖ стало те, що Броня через два з половиною роки п╕сля народження внука подарувала ╖й внучку. Про це дов╕далися Антон╕на й М╕ля, як╕ в╕дв╕дали сестру в Мяколовичах, що вони разом чи зокрема робили дуже часто.

П╕сля народження внучки ╤ван з Бронею та д╕тьми в╕дв╕дали маму з початком весни.

- Хто, назвав це миле дитя Валею? - придивлялася в дитину рада бабуся.

- Я назвав донечку Валентиною. Валя, Валюша, - в╕дпов╕дав тато.

- Ой, як гарно! Та вона ж на тебе схожа! - Швидко говорила бабуся Текля, почергово дивлячись то на зятя, то на внучку, що була на руках у мами. - А синочок вдався в нашу р╕дню, схожий з матусею та Юз╕ком. Це на щастя: доця похожа на батька, а синок - на маму. Толя, ходи до мене. Примостився б╕ля молоденьких т╕точок, Антон╕ни та М╕л╕?

- А я бачу, що Тол╕к похожий на мого капловухого й губатого брата Павла, - спробував заперечувати ╤ван. - Толюша-Павлуша.

- Н╕-н╕! У Тол╕ вуха не велик╕, нормальн╕. ╤ губки нормальн╕, - не погоджувалася Броня...

За ц╕╓╖ зустр╕ч╕ ╤ван знову вмовляв тещу п╕ти до колгоспу. Однак вона, як ран╕ше, в╕дмовлялася:

- Я хочу бачити, як сходить ячм╕нь, жито, як╕ на в╕тру хвил╕ ╖хнього колосся: хвил╕, хвил╕. Я хочу бачити, як гарно цв╕те поле картопл╕. Я хочу чекати врожай. Я люблю свою землю, свою худобу, сво╖ рослини. Я плекаю ╖х, я уповаю на них, а не т╕льки працюю. ╤ домашн╕ рослини в╕дчувають, що ╖х люблять, що ╖х доглядають, в╕дтак вони л╕пше ростуть ╕ краще родять.

- Так. Але вже вс╕ люди села в колгосп╕. Гуртом краще працювати, садити, сапати, збирати врожай.

- Для колгоспник╕в робота - це просто робота, без любов╕. Садять, с╕ють - ╕ все! Як в╕дбувають повинн╕сть.

- Але людям при╓мно сп╕льно працювати. Гарно дивитися, як вони азартно працюють.

- Гарно дивитись, як браво йде стр╕й солдат. А як почува╓ себе солдат, командир не зна╓.

- То у пана було краще? В╕н людей любив?

- Краще. В╕н давав зароб╕ток в╕дразу. Але пан не любив н╕ людей, н╕ землю. У нього була жад╕бн╕сть. В╕н розгулював, бенкетував. Це знають люди, як╕ працювали в ╓м╕льчинського пом╕щика Уварова. В╕н мав усього багато-багато, але без любов╕.

- То й куркул╕ мають багато.

- Н╕. Т╕, кого нин╕ назвали куркулями, у нашому сел╕ були господарями, вони працювали й любили працювати. Так, як я з Петром. Орали землю, яку б╕льшовики об╕цяли дати селянам. А тво╓му батьку дали землю? Н╕!

- М╕й тато вступив до колгоспу, у ньому сп╕льна селянська земля.

- Сп╕льна - не твоя. Твого батька ╕ тебе обдурили.

- Мамо, а як Ви д╕лили б свою землю, якби ╖╖ не забрав колгосп, м╕ж сво╖ми д╕тьми? Ск╕льки б ╖╖ д╕сталось кожному?

- Якось було б... Комусь д╕сталась би у спадок д╕дова земля.

- Мамо, Ви з╕ сво╖м чолов╕ком гарно працювали, а жили б╕дно.

- Петро з╕ мною починали з н╕чого. Була т╕льки земля. Ми побудувалися, коней купили, думали якусь техн╕ку придбати, щоб не ц╕пом молотити. ╤ податки платили, ╕ зерно в╕д нас держава мала.

- ╤ до костьолу ходили бос╕, взуття несли на плечах, лише перед входом до костьолу взувалися. Я Вам подарую хромов╕ чоботи та йд╕ть до колгоспу.

╥хн╕ погляди любязно зустр╕лися на трохи тривалий час.

- Все р╕вно це неправильно. Щоб б╕льшовикам це зрозум╕ти, ╖м треба сорок рок╕в ╕ти через пустелю, як Мойсей в╕в ╓вре╖в ╕з ╢гипту. ╤ б╕льше!

- О! Сорок рок╕в ╕ б╕льше будуть колгоспи. Як цей час ви будете жити? Щоб протягом такого часу прожити, треба йти до колгоспу. Поступайте в колгосп.

- А ти розумний, хитрий, - сказала теща. - Мен╕ Броня розпов╕ла, що ти вчився у в╕йськовому училищ╕.

- У Ки╖вському артилер╕йському. Але з нього мене виключили.

- За б╕йку з курсантами.

- Н╕. Я ╖х розбороняв, а вони перед командирами, перед начальством звинуватили мене, бо були друзями, та чимось не под╕лилися ╕ почали битися.

- Тебе зробили винним за чесн╕сть, за справедлив╕сть. Так ╕ нас роблять винними за те, що чесно працю╓мо на земл╕.

- Так, мене звинуватили, виключили з училища й направили у в╕йськову частину, у Мяколович╕, старшиною. Щоб зустр╕тися з Вами.

- Нам повезло. Маю чорнявого гарного зятя та ще й хромов╕ чоботи матиму.

- Правильно, поступайте в колгосп. Колгоспи будуть ╕снувати не сорок рок╕в, а довше. Тод╕ був розумний один Мойсей ╕з стадом раб╕в. Проте вони не хот╕ли його слухати й р╕зними думками твердили, що не туди йдемо, треба йти туди, туди. А зараз ╕з Мойсе╓м у колгосп╕ однодумц╕ ╕ н╕куди не треба йти. Тому колгоспи будуть ╕снувати. ╤д╕ть у колгосп, нехай буде одна думка.

- Буде здаватися, що одна думка. Я хочу працювати з╕ сво╓ю с╕м╓ю, любуватися ╖хньою роботою, ╖хн╕м завзяттям, ╖хньою рад╕стю в╕д зроблено╖ роботи. У колгосп╕ так не буде.

- Це добре. Я б хот╕в би, щоб були ╕ приватн╕ господарства ╕ колективн╕. За бажанням. Але б╕льшовицька влада взяла напрям на колгоспи.

Текля не здавалася. П╕сля розмови з ╤ваном увечер╕ вона п╕шла на пораду до двоюр╕дного брата свого чолов╕ка, Йосипа Тоф╕льовича Залевського, що працював учителем у сел╕ Кривотин ╕ жив ╕з краю села, ближче до об╕йстя Текл╕ та села Косяк.

В╕н вислухав ╖╖ ╕ сказав, розяснюючи: - Тоб╕ повезло. У школ╕ в Косяку зв╕льня╓ться м╕сце для вчителя. Той, що там працю╓, терм╕ново буде ви╖жджати. Я п╕ду на його м╕сце, бо мен╕ з Ганею та дочкою Женею треба жити в Косяку в тещ╕, яка хвор╕╓ ╕ потребу╓ догляду. Цю свою хату я продам тоб╕, якщо хочеш, а ти комусь продаси свою. Ти будеш жити безпосередньо в сел╕, а не на хутор╕, ╕ працюватимеш у колгосп╕. Краще не придума╓ш.

- Ой, Юзько, Юзько...

- Не хвилюйся. Ти ж бачиш, ця хата б╕льша, н╕ж твоя, ╕з под╕лом посередин╕ на дв╕ частин╕, в одн╕й ╓ п╕ч ╕ груба, у друг╕й - п╕ч ╕ плита - практично дв╕ квартири, а в перш╕й дв╕ к╕мнати. Будинок на дв╕-три с╕м╖, для тебе та д╕тей. ╢ чималий хл╕в. Навколо садок, поруч земля для городу, у двор╕ криниця... Ну а клуню з манежом ╕ землю поза городом я в╕ддав колгоспу. Влада не захот╕ла мати заможних селян ╕ вчител╕в... Важливо й те, що зразу за шляхом поза тво╖м подв╕рям ╓ с╕льський в╕тряк. Дв╕ст╕ метр╕в - ╕ борошно вдома.

Однак Текля весь час була сумна, нав╕ть п╕сля жарту.

- Не переживай. - Йосип п╕д╕йшов ближче до не╖. - Усе, що я сказав, не для того, щоб узяти б╕льше грошей. Ти мен╕ заплати ст╕льки, ск╕льки в╕зьмеш за свою хату. Н╕ коп╕йки б╕льше. Колгосп нас пор╕вняв. Я сам оформлю необх╕дн╕ документи. - ╤ в╕н тепло обняв Теклю.

На другий день вона подала заяву про вступ до колгоспу. Протягом наступного тижня с╕мя Йосипа Тоф╕льовича пере╖хала в Косяк, а Текл╕на - на його м╕сце. Для пере╖зду с╕мей ╤ван два дн╕ замовляв п╕дводу з в╕йськово╖ частини в Мяколовичах, що за п╕втора к╕лометри в╕д ново╖ дом╕вки Йосипа та за чотири - в╕д нового об╕йстя тещ╕. Але вони були в одному напрям╕. В один б╕к везли реч╕ Йосипа, у другий - Текл╕. ╤ван при цьому в друг╕й половин╕ дня приходив допомагати грузити й розвантажувати реч╕. Посп╕шав, бо з понед╕лка частка його в╕йськового п╕дрозд╕лу готувалася передислоковуватися з Мяколович в ╢м╕льчине.

Коли пере╖зд с╕м╖ Текл╕ до ново╖ осел╕ було завершено, ╤ван ╕з Бронею та двома д╕тьми, сином ╕ донькою, на годину при╖хали на п╕двод╕ ╕з Мяколович у новий д╕м матер╕, щоб прив╕тати з новос╕ллям. ╤ван подарував ╖й, сво╖й тещ╕-матер╕, як ╕ об╕цяв, новеньк╕ чорно-блискуч╕ хромов╕ чоботи. ╤ в матер╕ та Брон╕ заблищали оч╕ та щоки в╕д сл╕з, а в дочок Антон╕ни та М╕л╕ засяяли посм╕шки.

П╕д час розмови ╤ван пов╕домив, що переселення частки в╕йськових ╕з Мяколович до ╢м╕льчина буде проведено ╕з с╕мями оф╕цер╕в та старшин. В╕йськов╕ п╕дуть маршем, а ╖хн╕ с╕м╖ та господарську необх╕дн╕сть - перевезуть. При ц╕м в╕н сказав, що в ╢м╕льчин╕ в╕н зразу найме квартиру ╕ в суботу прийде до них. В╕н при цьому просив тещу дозволити М╕л╕ допомагати Брон╕ доглядати д╕тей. Обо╓ погодилися.

Так ╕ сталося. У суботу перед заходом сонця в╕н при╖хав на велосипед╕. Посеред просторого подв╕ря були теща й М╕ля. В╕н прив╕тався з об╕ймами та поц╕лунками, п╕д╕йшов до криниц╕, зверху яко╖ на накритт╕ стояло деревяне в╕дро з водою, випив води, дмухнувши на не╖, ╕ запитав: - А де Антон╕на, Юз╕к?

- Антон╕на в батьков╕й хат╕, догляда╓ ╖╖, а син уже три тижн╕ не приходить ╕з Лугин, може сьогодн╕ приб╕жить. В╕н не зна╓, що в мами вже ╓ ╕нша хата, п╕де до батькового порогу, на якому полюблював увечер╕ посид╕ти. В╕д Антон╕ни д╕зна╓ться, що ми вже ма╓мо ╕ншу хату.

У нед╕лю, рано-вранц╕ точилася звичайна розмова, ╕ М╕ля збиралася в дорогу. Готували сн╕данок. Посн╕дали. ╤ван розпов╕дав про найняту для с╕м╖ к╕мнату в буд╕вл╕ одного ╓врея, хвалив його с╕мю.

У двер╕ ганку почувся стук. Текля вийшла з хати ╕ повернулася удвох, ╕з Йосипом Тоф╕льовичом. Вона познайомила його ╕з зятем ╤ваном.

- ╤ду я до костьолу ╕ попутно заходжу до тебе, Текле. Хочу побачити, як ти влаштувалася. Але спочатку в╕ддаю тоб╕ документ ╕з с╕льсько╖ ради про тво╓ право на це об╕йстя, - сказав Йосип Тоф╕льович, в╕ддаючи ╖й папери. - Дивись документ, хай зять прочита╓, а мен╕ дозволь пройтися в к╕мнати ╕ глянути, як ти розм╕стилася.

П╕сля певно╖ розмови в╕н звернувся до ╤вана: - Ти наш зять, в╕йськовий, старшина, зустр╕ча╓шся з оф╕церами ╕, вочевидь, розум╕╓шся у в╕йськов╕й м╕жнародн╕й ситуац╕╖. Скажи, в╕йна швидко буде?

- Буде. Бо Г╕тлер ма╓ н╕мецько-╕мперськ╕ п╕дходи - раз, фашистськ╕ ╕де╖ - два, ненависть до радянсько╖ влади - три.

- Сильно. Обгрунтовано. Тому ваш в╕йськовий гарн╕зон, ╕з п╕дрозд╕лом у Кривотин╕, будував доти. Але чому в нашому сел╕ та навколо нього побудували так багато дот╕в? С╕м! Чому тут зроблено укр╕прайон?

- Тому, що тут, у с╕льськ╕й м╕сцевост╕, перехрестя ╕ т╕сний звязок м╕ж такими сус╕дн╕ми стратег╕чними зал╕зничними станц╕ями, як Олевськ, Овруч Б╕локорович╕, Лугини, Коростень, Новоград-Волинський. В╕д них ╓ вих╕д до Б╕лорус╕╖, Лен╕нграда, Ки╓ва, Москви. До кожно╖ чи в╕д кожно╖ ╕з цих станц╕й можна п╕шим ходом ╕ транспортом йти кривотинськими дорогами. Через Кривотин широкий зв'язок. До трьох ╕з названих станц╕й у р╕зних боках люди давно ходять на базар п╕шки. Трохи дал╕, на зах╕д - Овруч, Олевськ, Р╕вно. Якщо д╕йде до того, що н╕мц╕ будуть наступати, то Кривотин буде зад╕яний. Це не в╕йськова та╓мниця.

- Так. Але ваш буд╕вничий стратег не врахував, що Косяк ╕ Крупушин населен╕ н╕мцями, ╕ вони про доти все знають. ╤ в Н╕меччин╕ знають. ╤ фашист н╕коли не буде наступати через наше село, хоча воно в центр╕ дор╕г до багатьох район╕в.

- Ви мудрий, учителю. Але доти вже побудовано.

- А тепер ви ╖х кида╓те, пере╖жджа╓те в ╢м╕льчине.

- Не кида╓мо, вони будуть п╕д охороною. Вони мають стратег╕чне значення. Командування вважа╓, що н╕мц╕ сюдою все-таки будуть прагнути наступати, бо сюдою доц╕льний х╕д з багатьох бок╕в ╕з заходу в р╕зн╕ сторони нашо╖ кра╖ни.

- При╓мно було познайомитися. Ви розсудливий. Бажаю усп╕х╕в ╕ перемог. Я вже йду, йду. До побачення.

Церковн╕ дзвони порушили мовчання п╕сля в╕дходу вчителя. Через годину ╤ван приладнав на багажник велосипеда речовий м╕шок ╕з предметами першо╖ необх╕дност╕ ╕ посадив тринадцятир╕чну М╕лю на велосипед.

- ╤ване, через тиждень при╖жджай. Наша кор╕вка Манька хороша, я приготую вам сиру та сметани.

Вони по╖хали, над╕ючись на майбутн╓. Текля к╕лька раз╕в перехрестила ╖х на двадцятипятик╕лометрову дорогу. У п╕сляоб╕дню пору ╤ван ╕з М╕лею попали в об╕йми Брон╕ з д╕тьми.

Текля залишилася з Антон╕ною. Незабаром ╕з села Горбове знайшовся покупець на батькову хут╕рську хату, яку перевезли в те село. А Текля з Антон╕ною разом почали працювати в колгосп╕ за нарадами бригадира чи ланково╖. На колгоспну роботу тод╕ ходили доросл╕ та п╕дл╕тки.

На цьому зак╕нчилося в╕докремлено-хут╕рське селянське приватне господарювання родини Залевських в сел╕ Кривотин. Зак╕нчилася д╕я аграрно╖ реформи Столип╕на, спрямовано╖ на пол╕пшення використання земл╕, на економ╕чний п╕дйом с╕льського господарювання, на п╕дйом Рос╕╖.


Б╕ля кордону з в╕йнами

У першу нед╕лю п╕сля прибуття М╕л╕ в ╢м╕льчине, коли ╤ван, Броня з д╕тьми та М╕ля були в одному кол╕ с╕мейних радощ╕в, до них зав╕тали старший лейтенант Львов Терент╕й ╕ лейтенант Максимюк Петро ╕з дружиною та двор╕чною донечкою на руках.

- Хочемо по дружньому побачити, як старшина Верт╕йчук влаштував свою с╕мю у найнят╕й квартир╕, - заговорив Львов п╕сля того, як ус╕ прив╕талися ╕ здеб╕льшого пос╕дали. - Квартира з окремим ходом, окрема плита, невеличке подв╕ря. А я з╕ сво╓ю Антон╕ною та чотирма д╕тьми ╕ с╕мя Петра Максимюка забажали жити в службових к╕мнатах. ╤ване, ти зразок того, як треба любити свою с╕мю, свою дружину, не треба бачити поц╕лунк╕в.

- Броня, М╕лю ти взяла на допомогу? - спитала Тоф╕ля, дружина Петра, обережно спускаючи з рук на п╕длогу доньку Женю, п╕дтримуючи ╖╖ за руки.

- Трохи побуде.

- М╕ля сестра Брон╕? - подивився старший лейтенант на М╕лю, що бавила на руках чотирим╕сячну д╕вчинку Валю. - Ви сестри, а не схож╕. Одна русява, а друга чорнява з карими очима.

- Але вони однаков╕ за кровн╕стю, Терент╕ю, - промовив Максимюк, а його дружина Тоф╕ля додала: - Броня б╕льше схожа на батька, а М╕ля - на маму Теклю. Я ╖х добре знаю.

- ╤ване, у нас трьох в╕йськових ж╕нки з одного села, - поклонився Львов до вс╕х. - Вони - як сестри. Тод╕ ми, чолов╕ки, - брати. Пропоную братн╕м с╕мям обрати сп╕льний цив╕льний союз ╕з центром ось тут, у ц╕й квартир╕. Згодн╕, ╤ване, Петре ╕ наш╕ люб╕ ж╕нки?

- Згоден. А головою нашого сестросоюзу пропоную визначити старшого лейтенанта Терент╕я Львова, л╕каря нашо╖ в╕йськово╖ частини, - висловився ╤ван. - У наших с╕мях ╓ семеро д╕тей ╕ протягом року народиться ще дво╓. Тому л╕кар - голова союзу. Женя! Броня! Правильно я пропоную?

- Правильно, правильно, згодн╕ - перекликалися голоси з╕ см╕хом.

- А старшину Верт╕йчука - начальником ╕нтендантського забезпечення, - зазвучав Максимюк.

- Максимюка - командиром охорони.

- А вс╕ ж╕нки - ╕нтендантська служба.

- Шановн╕! - пров╕в рукою до вс╕х Львов. - Зараз експромтом в╕дбулася наша весела нарада у найзакохан╕шо╖ в╕йськово╖ с╕м╖ - ╤вана та Брон╕. Наступного разу буде застольне зас╕дання. А зараз розходьмося. Спасиб╕. До побачення.

Та через два тижн╕ у штаб╕ в╕йськово╖ частини Верт╕йчука ╤вана включили в групу кращих сержант╕в та старшин ╕ направили ╖х на Ки╖вськ╕ м╕сячн╕ курси прискорено╖ п╕дготовки молодших лейтенант╕в.

Через м╕сяць в╕н повернувся в такому званн╕ з кубиком на петлицях. ╤з ц╕╓╖ нагоди та у звязку з трир╕ччям свого сина в╕н запросив сестросоюз до себе на веч╕р. ╤ з╕брання в╕дбулося заст╕льно у склад╕ трьох повних с╕мей з в╕тальними розмовами.

- Н╕яких розмов на пол╕тичн╕ та в╕йськов╕ теми, - ще на початку зустр╕ч╕ наголосив старший лейтенант Львов. - Запамятаймо, це цив╕льний веч╕р.

На восьмий день по цьому, 1 вересня 1939 року, н╕мецьк╕ в╕йська напали на Польщу. У звязку з цим 17 вересня ц. р. Червона Арм╕я Радянського Союзу з╕ зводом молодшого лейтенанта Верт╕йчука також вступила у в╕йну з Польщею для захисту в╕д фашизму ╓динокровних укра╖нських брат╕в, що жили на територ╕╖ Польщ╕, прагнучи не дати ╖м попасти п╕д загарбання Н╕меччиною.

Через десять дн╕в в╕йна усп╕шно зак╕нчилася, ╕ в╕йськовий п╕дрозд╕л, де служив Верт╕йчук, спрямували у Володимир-Волинський. На марш╕ в╕йськових по м╕сту ╖х в╕тали люди з кв╕тами, кидаючи ╖х на оф╕цер╕в ╕ солдат. Бадьоро йшов кожен во╖н, хоча пекли й лопалися мозол╕ на ногах, натерт╕ дводобовим переходом у повн╕й амун╕ц╕╖ близько девяносто к╕лометр╕в.

Теплий прийом Червоно╖ Арм╕╖ населенням Зах╕дно╖ Укра╖ни на м╕сцях проведення в╕йськово╖ операц╕╖ та у Володимир-Волинському обумовив в ╤вана Верт╕йчука см╕ливу думку про можлив╕сть при╖зду його с╕м╖ до нього. ╤ в╕н написав листи дружин╕ та старшому лейтенанту Львову Терент╕ю.

"Дорогий друже Терент╕й! ╤з цим листом звертаюся до Тебе, пробач, не по в╕йськовому.

Я нин╕ у в╕йськовому м╕стечку Володимир-Волинському. Маю службову к╕мнату. Прошу орган╕зувати та всяко посприяти щодо в╕дправки мо╓╖ с╕м╖ до мене. ╥хати до зал╕знично╖ станц╕╖ Сокаль, а дал╕ до Володимир-Волинська - найняти к╕нний транспорт, бо рух по╖зд╕в сюди ще не поновлено. Я Брон╕ про все написав детально.

У мене настр╕й гарний. Я радий ╕ буду завжди пишатися, що прийняв участь у поверненн╕ значно╖ частини укра╖нських земель до Укра╖нсько╖ Республ╕ки. За десять дн╕в наша Червона Арм╕я зум╕ла охопити велику територ╕ю. Мо╖ д╕ти ╕ кожен во╖н-укра╖нець будуть гордитися цим.

Ми не загарбники, не окупанти. М╕сцев╕ укра╖нц╕ прив╕тн╕ до Червоно╖ Арм╕╖, вони називають нас визволителями. Тому я вважаю можливим при╖зд до мене мо╓╖ с╕м╖. Ми прибули сюди надовго. Я вважаю, що Г╕тлер в╕дтепер заспоко╖ться. Але йому дов╕ряти не можна, ╕ ви з Дмитром готуйте тил. М╕сто Володимир-Волинський гарне.

Бажаю усп╕х╕в - ╤ван. 7 жовтня 1939 року."

Старший лейтенант Львов сумл╕нно виконав прохання друга. Але до ╤вана могла ╖хати Броня лише ╕з синочком. Бо восьмим╕сячна Валя неспод╕вано захвор╕ла на бронх╕т ╕ ╖╖ разом ╕з М╕лею було вир╕шено в╕двезти п╕дводою у Кривотин до баби Текл╕ (на парне молоко й на гарячу п╕ч). ╥х супроводжував дитячий л╕кар, який дав на руки л╕ки й акцентував увагу на вживання хвор╕й дитин╕ рибячого жиру та розтирання ним у гарячому вид╕ грудей ╕ спинки хворо╖. Буде краще, н╕ж ставити банки чи класти г╕рчичники.

П╕сля цього до по╖зда було в╕дправлено ╕з сином Броню, яка в╕дважилася ╖хати з трир╕чною дитиною на п╕сляво╓нну чужину ╕ хот╕ла ╖хати ще й з немовлятком-донькою. У Сокал╕ вона з╕йшла з по╖зда, тримаючи одною рукою за руку сина, а другою - темно-червоний чемодан невеликого розм╕ру. На перон╕ побачила в╕йськовий патруль, посп╕шно п╕д╕йшла до нього, представилась ╕ попросила допомоги знайти на станц╕╖ карету, щоб за╖хати на н╕й до Володимир-Волинського у в╕йськове м╕стечко. Патрульн╕ звернулися до одного з носильник╕в, як╕ чекали на пасажир╕в, висловили йому необх╕дн╕сть провести пасажирку до карети ╕ разом д╕йшли до не╖.

По дороз╕ до Володимир-Волинського, що близько за 50 к╕лометр╕в в╕д Сокаля, кучер ╕з настанням веч╕рньо╖ темноти в одному м╕сц╕ збився з дороги й ледве не пере╖хав за кордон, але два прикордонники вискочили з темряви на перер╕з, схопивши коней за вудила, здали карету назад ╕ п╕сля уточнення мети та напрямку по╖здки показали правильну дорогу...

У Володимир-Волинському с╕мя ╤вана адаптувалася в╕дпов╕дно до його особливостей. М╕сто було ц╕кавим для п╕знання й в╕дпочинку. Для життя забезпечення тут було краще, н╕ж у попередн╕х м╕сцях: близько працювали ╖дальня та во╓нторг, ринок був недалеко й достатн╕м.

- Броня, враховуй, - наставляв ╤ван, - що в м╕ст╕ живуть укра╖нц╕ й поляки, в╕йськов╕ та цив╕льн╕, м╕сто прикордонне, працю╓ НКВС, у людей ╓ р╕зн╕ пол╕тичн╕ погляди щодо влади. Н╕ з ким н╕яких розмов на так╕ й под╕бн╕ теми! Н╕ ╕з сус╕дками, н╕ з чужими на базар╕. Зрозум╕ла, люба, дорогенька? ╤ ц╕ни на продукти - без коментар╕в. Беру, не купляю - ╕ все. Але будь спок╕йна й розумна. ╤ любязна...

В╕йськове й цив╕льне життя ╤вана, його дружин Брон╕ та ╖хнього синочка Тол╕ка були гармон╕чними, лаг╕дними, любязними. Висловлювалися вза╓мно-обнад╕йлив╕ помисли щодо здоровя доньки Вал╕. Однак ╖хн╓ любязно-мирне життя було не тривалим.

На четвертий день грудня на самому початку ранку посильний пов╕домив молодшому лейтенанту Верт╕йчуку про виклик по тривоз╕ на м╕сце служби для в╕дбуття на навчальний зб╕р у повн╕й польов╕й готовност╕. Кожна в╕йськова с╕мя повсякчас мала бути до цього готовою.

╤ тривожний смуток душ╕, вуст ╕ рук дружини огорнув обличчя, шию та плеч╕ ╤вана. Але в його очах панував оптим╕зм.

Через два тижн╕ Брон╕ над╕йшов лист, в якому ╤ван писав, що в╕н на навчаннях б╕ля Лен╕нграда. У наступних двох листах в╕н пов╕домляв, що маневри й навчання продовжуються б╕ля Ф╕нлянд╕╖ та Лен╕нграда. В одному лист╕ в╕н хвалився, що одержав листа з Кривотина ╕ що донька Валя здорова. Так╕ пов╕домлення загалом заспокоювали Броню.

Зявився ╤ван додому наприк╕нц╕ березня 1940 року, ╕з першим потепл╕нням п╕сля жорстко╖ морозно╖ зими. ╤ в затишн╕й с╕мейн╕й обстановц╕ в╕н розпов╕дав, що у Ф╕нлянд╕╖ сн╕гу було дуже багато ╕ морози були так╕ сильн╕, що в окопах ╕ траншеях у сн╕гу вогонь багать не розтоплював навколишн╕й сн╕г. Але в радянсько-ф╕нляндськ╕й в╕йн╕ (про що в╕н не писав у листах) червоноарм╕йц╕ перемогли ф╕н╕в; не допомогла оборонна л╕н╕я Манергейма.

╤ван повернувся з т╕╓╖ в╕йни живий, але його батько Харитон у Поп╕льнянському район╕ Житомирсько╖ област╕ одержав на нього похоронку про те, що ╤ван пропав безв╕сти. ╤ на одному з обел╕ск╕в в сел╕ Харл╕╖вка, зроблених значно п╕зн╕ше в мирн╕ дн╕ на честь во╖н╕в, загиблих п╕д час Велико╖ В╕тчизняно╖ в╕йни, ╓ напис про його загибель та загибель ще 103-х односельчан у радянсько-ф╕нськ╕й в╕йн╕. В╕дтак, вочевидь, ╤ван приймав участь у бойових операц╕ях, за одно╖ з яких обумовилось таке пов╕домлення про нього. Похоронку було над╕слано на адресу батьк╕в, зв╕дки його призвали на службу в Арм╕ю. ╤ Броня про це не знала.

╤ван н╕кому не розпов╕дав про участь у бойових д╕ях, говорив, що його п╕дрозд╕л тримали в резерв╕. ╤ в його с╕м╖ панували мир та благодать. У вих╕дн╕ дн╕ та по вечорах п╕сля в╕йськово╖ служби в╕н переймався потребою продовжити вчити дружину письму й читанню, оск╕льки п╕сля хати-читальн╕ та його минулих невеликих урок╕в навчальн╕ здобутки бажали бути кращими.

- Я вчу тебе, а ти вчи сина. Буде сво╓р╕дний конве╓р ╕ вар╕ант закр╕плення твого навчання.

Коли обновився зал╕зничний зв'язок ╕з Володимир-Волинським ╕ настало ст╕йке тепло в червн╕ м╕сяц╕, ╤ван одночасно з в╕йськовою службою взявся доглядати сина, а Брон╕ сказав:

- ╥дь, люба, на к╕лька дн╕в у Кривотин ╕ забери нашу доньку Валюшу.

Дал╕ майже протягом року в с╕м╖ святкував в╕йськово-цив╕льний побут: протягом дня ╤ван на в╕йськов╕й служб╕, а дружина - за домашньо-кухонною роботою та доглядом за д╕тьми. Кр╕м оф╕ц╕йно╖ денно╖ в╕йськово╖ служби, ╤ван часто вечорами вдома виконував письмову роботу по служб╕, а Броня знаходила час в╕дв╕дувати заняття з п╕дготовки до в╕йськово╖ стр╕льби (за узгодженим граф╕ком ╕з чолов╕ком по догляду за д╕тьми), ╕ вона здала норму на Ворошиловський значок. Велася розмова про буденщину. ╤ван питав про д╕тей, сп╕лкувався, грався з ними. ╤з ц╕кав╕стю дов╕дувався у Брон╕ про х╕д ╖╖ в╕йськових занять.

Загалом становище у прикордонному Володимир-Волинську було мирним, хоча н╕мецьк╕ л╕таки неодноразово порушували пов╕тряний прост╕р, не дивлячись на догов╕р про дружбу та кордон м╕ж СРСР ╕ Н╕меччиною в╕д 28 вересня 1939 року (укладений на другий день п╕сля кап╕туляц╕╖ Польщ╕).

Однак п╕д час святкування 1 травня 1941 року у в╕йськов╕й частин╕ на застольному вечор╕, на який були запрошен╕ вищий командирський склад та т╕ оф╕цери, як╕ приймали участь у радянсько-ф╕нськ╕й в╕йн╕, молодший лейтенант Верт╕йчук звернув увагу на слова начальника в╕йськово╖ частини полковника Василенка про те, щоб шанувати й запамятати цей мирний час, оск╕льки не в╕домо, чи в╕дбудеться ще така зустр╕ч. Удома ╤ван розпов╕в про це Брон╕, хоча зазвичай в╕н не говорив ╕з нею про службов╕ справи. Але цього разу в╕н у голос обм╕рковував почуте й висловлював сво╓ бачення.


Про початок В╕тчизняно╖ в╕йни знала кожна

базарна баба у Володимир-Волинському

У перш╕ дн╕ травня 1941 року ╤вана перевели на службу в Луцьк. У суботн╕ дн╕ увечер╕ к╕лька раз╕в в╕н при╖жджав на вих╕дний день додому. В один ╕з при╖зд╕в в╕н сказав дружин╕, наголошуючи на секретн╕сть сказаного, щоб вона з д╕тьми по╖хала в Кривотин до мами, бо незабаром буде в╕йна з Н╕меччиною.

- Т╕льки н╕кому про це не говори, бо тод╕ я ╕ ти не будемо бачити н╕ одне одного, н╕ сво╖х д╕тей, - застер╕г в╕н.

У доц╕льн╕сть в╕д╖зду вона не пов╕рила ╕ ревниво йому в╕дпов╕дала:

- Ти в Луцьку знайшов коханку ╕ тому хочеш мене з д╕тьми в╕дправити зв╕дси.

- Розкажи про це сус╕дкам...

П╕сля в╕д╖зду чолов╕ка на службу протягом тижня Броня жила в тривоз╕ й прислухалася до навколишн╕х розмов. Але було тихо, про в╕йну розмов не було.

У черговий св╕й при╖зд ╤ван повторив ╖й потребу в╕д╖зду до мами. А Броня була непохитною, заперечувала йому й наполягала на тому, щоб в╕н забрав с╕мю до нового м╕сця його служби.

- Броня! У наступну нед╕лю, 22 червня, почнеться в╕йна! Якщо ╖╖ не буде, то я в наступну суботу при╖ду, ╕ в нед╕лю ми вс╕ будемо вечеряти в Луцьку.

- Ванька, як ти так впевнено зна╓ш, що 22 червня н╕мц╕ почнуть в╕йну?

- Люба, дорога Броня! Ти ж зна╓ш, що вдома я н╕коли не говорю про в╕йськов╕ справи, н╕ про що ╕ н╕ про кого.

Виходячи з к╕мнати для по╖здки в Луцьк, в╕н тепло обняв ╕ поц╕лував дочку, сина й Броню, пригорнув ╖х до купи й стр╕мко п╕шов до дверей, зупинився за п╕втора метра в╕д них у стан╕ струнко п╕д козирок ╕ дал╕ в╕ддалявся пересуванням почергово з каблук╕в на носки, весело дивлячись на с╕мю...

Через день, у в╕второк, зашелест╕в шеп╕т, що буде в╕йна. Броня почала готуватись для терм╕нового в╕д╖зду.

Але комендант в╕йськового м╕стечка з╕брав жильц╕в, звернув увагу на догов╕р про мир ╕ дружбу з Н╕меччиною, заспокоюючи людей, ╕ попередив, щоб не було провокац╕╖ та пан╕ки, ус╕м забороня╓ться будь-куди ╖хати. Б╕льше того, в╕н застер╕г, що в кого будуть виявлен╕ упакован╕ чемодани, то до тих прийматимуться необх╕дн╕ заходи.

В оч╕кувану суботу вранц╕ Броня з╕бралася сходити на базар, попросивши сус╕дку, як завжди на час в╕длучення з дому, наглядати за д╕тьми, що робилося вза╓мно не раз. Пройшовши п╕вдороги, вона раптом почула позаду себе р╕зке торохт╕ння воза та людськ╕ крики, оглянулася й побачила, що на не╖ мчать галопом запряжен╕ у в╕з кон╕. Вона зразу кинулася уб╕к ╕ схопилася руками за верх паркану, притиснувшись до нього. Тут же поруч пронеслися кон╕, ╕з храпом дихнувши майже в обличчя Брон╕. Дал╕ чулися нов╕ крики.

До не╖ п╕дб╕гли дв╕ ж╕нки й чолов╕к, напереб╕й питаючи, чи не зачепили кон╕, чи все гаразд.

В╕д╕йшовши через хвилину в╕д неспод╕вано╖ небезпеки, вона знову спрямувалася на базар.

Як завжди на ньому було людно й гам╕рно. Броня хот╕ла купити необх╕дн╕ продукти для зустр╕ч╕ чолов╕ка й на дорогу для в╕д╖зду ╕ передус╕м п╕д╕йшла до знайомо╖ продавщиц╕-полячки, в яко╖ завжди купляла свинину.

- Продайте мен╕ п╕втора к╕лограма мяса на котлети та к╕лограм реберець, - звернулася до не╖ Броня.

Зважуючи замовлене, продавщиця запропонувала купити також дуже смачне сало.

- У мене ще ╓ сало.

- Купляйте, купляйте, пан╕ сов╓тко: завтра война буде, - з╕ значним польським акцентом шептала продавщиця.

- Тод╕ зважте п╕вк╕лограма.

Розплатившись, подякувавши та побажавши миру одна одн╕й, Броня купила ще молочн╕ продукти, овоч╕, укр╕п. ╤ кожний продавець пропонував купляти б╕льше, бо завтра буде в╕йна.

Небезпечний, тривожний для Брон╕ сьогодн╕шн╕й день ще приготував неспод╕ванку. Йдучи додому повз во╓нторгу, вона неспод╕вано побачила дружину командира в╕йськово╖ частини, яка вийшла з магазину й почала по тротуару пов╕льно йти в ╖╖ б╕к. Броня в╕д неспод╕ванки майже зупинилася. Але в╕дразу оговталася, прив╕талася ╕ заговорила:

- Товаришко Василенко, вибачте, що звертаюся до Вас. Я йду з базару ╕ хоч не можна про це говорити, але там майже кожна базарна баба шепче, що завтра буде в╕йна, а он наш╕ танки стоять в╕дкрито на ремонт╕. Спок╕й. ╤ на кордон╕ за 14 к╕лометр╕в спок╕й?

- Дякую. Видно, Ви не балакуха. Командир про ц╕ балачки зна╓. Але я в╕дразу поговорю з ним про це, - сказала командирша й п╕шла.

Броня була в трепет╕, у не╖ трусилися кол╕на та руки...

Удома з ╖╖ д╕тьми була сус╕дка з╕ сво╓ю донькою. Броня обхопила вс╕х д╕тей, заплакала ╕ довго не могла стримати сл╕з...

Оп╕сля вона готувала страви для зустр╕ч╕ чолов╕ка, для д╕тей ╕ можливо╖ по╖здки, а також приготувала деяк╕ реч╕ для швидкого пакування. Хоча не в╕рила в можливу в╕йну. Але чолов╕к увечер╕, як об╕цяв, не при╖хав.

"Невже справд╕ буде в╕йна?" - не виходила з голови думка. Сон не брав усю н╕ч. Удосв╕та, коли почало трохи св╕тл╕шати, став чутися гул л╕так╕в. Почулися вибухи.

Броня встала, вийшла надв╕р ╕ п╕шла в м╕стечко. Невдовз╕ вона побачила, що во╓нторг розбитий ╕ дещо курить.

"В╕йна!" - зазвучало в голов╕, ╕ вона поб╕гла додому.

Д╕ти спали. "В╕йна!? Що робити?" Раптом вона встала, швидко вийшла з к╕мнати в коридор, п╕д╕йшла до дверей сус╕дньо╖ к╕мнати, що була навпроти, постукала в двер╕ ╕ голосно сказала: - Товаришу начф╕н, вибачте, вставайте! В╕йна!

Згодом в╕н прочинив двер╕ й сердито промовив:

- Яка у чорта в╕йна? Теревен╕ бабськ╕!

- Як╕ теревен╕?! Во╓нторг розбитий!

- Мало бува╓, що якийсь дурень вистр╕лить не туди, куди треба!? Почекайте, я зараз сходжу в штаб ╕ виясню.

Через годину в╕н повернувся й сказав: - Так, Броня, в╕йна. В╕зьм╕ть мою донечку Аллу, разом спускайтеся в п╕двал ╕ чекайте, бо можливе бомбування. А я змотаюся в род╕льню до Жен╕, Ви ж зна╓те, що вона, ваг╕тна, там лежить. Проте в п╕двал н╕хто не п╕шов. Через годину в╕н повернувся й забрав Аллу до мами, щоб вони були поруч.

Так прийшла в╕роломна в╕йна до Брон╕ та ╖╖ малих д╕тей. Протягом першого тижня н╕мц╕ у Володимир-Волинський не ув╕йшли. Люди говорили, що ╖х в╕дбивають прикордонники, як╕ за та╓мною командою командира гарн╕зону Василенка заздалег╕дь п╕дготувалися до бою.

В╕йськове м╕стечко жило орган╕зовано. С╕м╖ в╕йськових харчувалися в ╖дальн╕. У п╕д╖здах будинк╕в стояла охорона з двох-трьох б╕йц╕в. Бомбування чомусь не було, але л╕таки пер╕одично прол╕тали низько над будинками й ╕нод╕ строчили по них. Б╕йц╕, що були в п╕д╖здах, ╕нод╕ стр╕ляли по них ╕з гвинт╕вок. Проходячи з мамою в ╖дальню та назад, Толя зупинявся б╕ля них, дивився на них й к╕лька раз бачив, як вони з п╕д╖зд╕в стр╕ляють.

Одного разу п╕д час об╕ду в ╖дальн╕, коли р╕зко зарев╕в л╕так, Броня схопила д╕тей п╕д ст╕л ╕ накрила ╖х собою. Але Толя вислизнув з-п╕д рук матер╕, вискочив з ╖дальн╕ й поб╕г по тротуару додому. Броня кинулася за сином, гукаючи його, однак в╕н не зупинявся. У цей час налет╕в л╕так, стр╕ляючи по дитин╕, ╕ мати з острахом бачила, як кул╕ по боках в╕д сина зд╕ймали бризки пилу...

Кожний день був у пост╕йн╕й напруз╕. Боялися приходу н╕мц╕в. Але евакуац╕╖, про яку говорили пост╕йно, не було протягом тижня. Комендант гарн╕зону дв╕ч╕ п╕дходив до людей с╕мейного гуртожитку, заспокоював ╖х ╕ пояснював, що пята арм╕я генерала Потапова ╕ гарн╕зон Володимир-Волинського укр╕прайону фашист╕в не пропустять. Канонада чулася подал╕, у напрямку до кордону.

Але через тиждень в╕йни в суботу над╕йшла команда про в╕д╖зд с╕мей у нед╕лю. Однак комендант попередив, щоб ╕з собою багато речей не брати, мати при соб╕ лише один невеликий чемодан ╕ сумочку, бо в╕д╖зд буде на к╕лька дн╕в - незабаром повернемося: наша арм╕я переможе.

Ус╕ доросл╕ мали прибути вранц╕ в нед╕лю на вокзал самост╕йно, а с╕мей з малими д╕тьми в╕н пооб╕цяв п╕двезти до зал╕знично╖ станц╕╖ на вантажному автомоб╕л╕. В╕дпов╕дно до цього готувалася Броня. Але для не╖ ситуац╕я ускладнилася: напередодн╕ захвор╕ла Валя, як╕й було два роки й чотири м╕сяц╕. Л╕кар в╕йськово╖ частини визначив к╕р ╕ видав л╕ки в руки матер╕.

У суботу п╕сля об╕ду Броня взялася вкладати реч╕ в деревяний невеликий чемодан темно-червоного кольору. Проте вона не могла знайти вар╕анту необх╕дного вибору - вкладала й викладала то одн╕, то ╕нш╕ реч╕. Треба взяти те ╕ те, а вони не вм╕щуються. Говорила з д╕тьми: - Тоб╕, Валя, ось це платтячко взяти? А Тол╕ що в╕зьмемо?

Дещо вмостила, деяк╕ реч╕ повернула в шафу, а окрем╕ поклала на дол╕вку. Так полягали спати п╕сля вечер╕.

Рано-вранц╕, посн╕давши з д╕тьми, Броня знову переглядала реч╕ в чемодан╕ й по черз╕ брала в руки т╕, що лежали на п╕длоз╕.

"Треба посп╕шати", - подумала Броня й почала одягати д╕тей та себе. Уже од╕т╕ вони, мати й дво╓ д╕тей, поставали б╕ля одеж╕, яку бажано було взяти ╕з собою. ╤ вона почала звертатися до д╕тей, думаючи в слух: - "Я тебе, Валюша, як хвору, од╕ла тепл╕ше й узяла тоб╕ пальтечко на руки, а ти, Толюша, уже великий ╕ по╖деш так, як од╕тий. Одежу на зиму нема як узяти - комендант наказав, щоб не перезавантажуватися: швидко повернемося назад".

- Мамо! Мамо! Ми сюди н╕коли, н╕коли не повернемося! - раптом майже закричав Тол╕к ╕ посп╕шно взяв мамине ос╕нн╓ пальто, дав його ╖й у руки й наказав одягатися, пот╕м од╕в на себе сво╓ плюшеве пальто, узяв на шию шарф, од╕в шапку й с╕в на ст╕льчик, дивлячись на маму. (Дорогий читачу! У ц╕й одеж╕ п╕зн╕ше в╕н п╕шов до школи, а з цим шарфом на ши╖ прибув на строкову службу в Арм╕╖). Трохи посид╕вши, в╕н швидко встав, накинув на плече Вал╕ ╖╖ пальтечко, сказавши "одягайте", у кутку к╕мнати взяв у руки Вал╕н туалетний горщик ╕ знову с╕в. - Ось так ╕ по╖демо. Чекаймо команди.

У мами п╕днялися брови й розкрився рот, а Валя перестала метушитися й дивилася на братика.

- Синочку! Тоб╕ лише через два м╕сяц╕ буде пять рок╕в, малюк, а такий мудрий? - П╕д╕йшла мати до сина й лаг╕дно погладила його по гол╕вц╕. А в╕н продовжував сид╕ти, опустивши голову.

Невдовз╕ по коридору почувся стук╕т у двер╕ й к╕лька раз пролунав голос, щоб виходити на в╕дправку до вокзалу. Броня швидко повкладала вс╕ не взят╕ реч╕ в шафу, оглянула к╕мнату-квартиру, в╕дкрила двер╕ й узяла на одну руку Валю, од╕ту в пальтечко, а другою п╕дняла чемодан. У цей час у квартиру з╕ словами на дозв╕л ув╕йшов солдат. Ним виявився бувший посильний молодшого лейтенанта Верт╕йчука, ╖╖ чолов╕ка. Броня в неспод╕ванц╕ зрад╕ла й в╕дразу попросила солдата допомогти. В╕н погодився, узяв чемодан ╕ вийшов ╕з к╕мнати. За ним попрямував Тол╕к ╕з дитячим горщиком у руках. Броня взяла на руки хвору дочку з ╖╖ пальтечком ╕ замкнула двер╕...

На зал╕зничному вокзал╕ пасажирськ╕ по╖зди не курсували, хоча людей було багато, переважно ╓вре╖. У визначений ран╕ше час, без зап╕знення, на першу платформу п╕д╕йшов по╖зд ╕з в╕дкритими товарними вагонами, ╕ с╕мям в╕йськових оголосили посадку. Люди миттю заповнили вагони. Посильний солдат прон╕с Валю й чемодан у перший вагон до ближнього борту й посадив дитину на чемодан, поклавши його на п╕длогу ╕ вистрибнув ╕з вагону. Але Броня ╕з сином не могли протиснутися.

Хтось ╕з людей в цьому вагон╕ почав кричати: - Дитина п╕д ногами. Чия дитина п╕д ногами?

- Моя! Наша! - голосно, криком в╕дпов╕дали Броня й солдат, протискаючись разом ╕з Толею до вагону. Солдат п╕дсадив ╖х у вагон ╕ прощально помахав рукою. Броня ╕з сином д╕бралася до Вал╕, що сид╕ла на чемодан╕ п╕д бортом вагона, ╕ зразу сама с╕ла на п╕длогу б╕ля не╖, притиснувши до себе обох д╕тей ╕ не в╕дчуваючи людських н╕г, що терлися об не╖.

Згодом по╖зд п╕шов. Паровоз сигнально покрикував, покриваючи людей димом. Гам╕р затих. Люди чхали й прикривали руками оч╕. Коли незабаром напрям по╖зда зм╕нився ╕ дим п╕шов уб╕к, люди враз побачили чисте-чисте блакитне небо.

Через деякий час стало видно, як дещо на в╕дстан╕ прол╕тають н╕мецьк╕ л╕таки. ╤ хтось сказав, що голови треба завязати б╕лими хустинками, щоб у н╕мецьких п╕лот╕в складалася думка, що тут сан╕тарки, що це сан╕тарний по╖зд ╕ його не треба бомбити.

На малих станц╕ях потяг зупинок не робив, а на б╕льших, через п╕втори-дв╕ години - зупинявся, ╕ пров╕дник у вагон╕ оголошував можлив╕сть виходу на станц╕ю для можливих потреб.

Благополучно до╖хали до станц╕╖ Лугини. Тут по╖зд зупинився. У цей час над станц╕╓ю появилися н╕мецьк╕ л╕таки, ╕ було дано команду вс╕м пасажирам з╕йти з вагон╕в та в╕д╕йти дал╕ в╕д по╖зда. З╕йшла також Броня з д╕тьми й чемоданом ╕ примостилася б╕ля чимало╖ купи складених шпал, маючи на уваз╕ сховатися за ними у випадку нальоту л╕так╕в. Але його не було.

Коли було оголошено посадку для подальшого в╕д╖зду, Броня з д╕тьми ╕ сво╖м чемоданом п╕шла дал╕ в╕д по╖зда, в╕д станц╕╖, думаючи, що ╖й не сл╕д ╖хати до Стал╕нграду, куди, як стали говорити у вагон╕, ╖х мали евакувати. Вона вир╕шила йти до родич╕в Флюгерт╕в, якщо вже трапилася така нагода бути в Лугинах, а дал╕ добиратися до мами, у Кривотин.

Не зручно й важко було ╖й ╕ти з д╕тьми та чемоданом по шпалах ╕ через рейки, яких б╕ля само╖ станц╕╖ було чимале плетиво ╕ по якому сюди-туди в той час маневрував паровоз ╕з великою червоною з╕ркою спереду, гучно сигналячи та фиркаючи парою. Тол╕ка це вражало й, вочевидь, бентежило, ╕ дв╕ч╕, коли паровоз ╖хав у ╖хн╕й б╕к, в╕н, п╕дн╕маючи вгору в одн╕й руц╕ дитячий горщик, а в друг╕й кришку в╕д нього, гукав: - Мамо, мамо! Паровоз!

Дякуючи тому, що п╕дл╕тком Броня з батьками бувала у Флюгерт╕в ╕ на ц╕й станц╕╖, вона ор╕╓нтувалася в дороз╕ ╕ пов╕льно рухалася до них. У звязку з ╖╖ втомою, чемодан ставав все важчим ╕ важчим. Бракувало сили нести одночасно дитину Валю та чемодан. Щоб полегшити ношу, вона зняла ╕з ши╖ сина шарф, привязала його до ручки чемодана ╕ стала його тягнути, тримаючи за шарф. Брався допомагати також Толя.

До хати родич╕в вони добралися перед заходом сонця. Т╕тка й дядько з двома дочками були вдома. Рад╕сть вселилася в хату в╕д неспод╕вано╖ зустр╕ч╕. Був тут ╕ Юз╕к, який продовжував працювати на сво╖й робот╕. Його рад╕сть ╕ щастя св╕тилися найб╕льше.

Ус╕ сп╕вчутливо вислухали Броню. Т╕тка Павл╕на оглянула хвору Валю й разом ╕з Бронею почали ╖╖ л╕кувати л╕ками, що дав в╕йськовий л╕кар, та кипяченим молоком ╕з содою, яке швидко закипятили. Повечеряли. А вранц╕ терм╕ново вир╕шили звернутися до в╕йськкомату за допомогою.

До в╕йськового ком╕сара п╕шли Броня й дядько, який був знайомий з в╕йськкомом. Броня розпов╕ла йому, що в╕дстала з д╕тьми в╕д по╖зда на станц╕╖ п╕сля оголошення тривоги, що маленька дитина хвора на к╕р й просила транспорту, щоб до╖хати в село Кривотин до матер╕. В╕н розпорядився вид╕лити вантажний автомоб╕ль.

Коли автомоб╕ль п╕д╖хав до хати дядька Флюгерта, в╕н порадив Брон╕, щоб вона разом ╕з сином ╖хали на кузов╕, а хвору дитину везти в каб╕н╕ на руках у його дочки Льон╕, яка по╖де разом з ними, побачить нове об╕йстя Текл╕ ╕ повернеться назад у ц╕й машин╕.

Першим попрощався з ними Юз╕к, обнявшись ╕з ус╕ма, ╕ поб╕г на роботу. Пот╕м дядько, т╕тка й друга ╖хня дочка любязно обнялися з Бронею та ╖╖ д╕тками ╕ допомогли ╖м вмоститися на машин╕. Попрощалися на завжди...

Через годину Броня ╕з сином побачили з кузова автомоб╕ля чималу б╕лу-б╕лу хату в зеленому садку.

- Ось це, синочку, бабусина хата. Ми при╖хали жити до бабус╕, - промовила до Тол╕ка Броня, ╕ в не╖ з очей покотилися сльози.

- А папка?

- Папка на войне, защищает нас от врага.

У цей час ╖й було двадцять три з половиною роки.

Глава III.

У бабин╕й хат╕

П╕д в╕тром в╕йни

Як т╕льки автомоб╕ль п╕д╖хав до подв╕ря Текл╕ та зупинився, кр╕зь в╕кна в хат╕ його з Бронею та ╖╖ д╕тьми побачили ╕ повиб╕гали вс╕, хто був. Першою п╕дб╕гла до каб╕ни М╕ля, схопила на руки Валю ╕ почала ╖╖ ц╕лувати; Антон╕на з п╕днятими руками п╕дскочила до машини ╕ з рук сестри Брон╕ на кузов╕ взяла Тол╕ка, притисла до грудей, ц╕луючи то в шапку, що прикривала його лоб, то в обличчя. Мама-баба Текля з╕ словами "слава Богу, слава Богу!", розставивши крильми руки, б╕гла тр╕шки позаду ╕, побачивши небогу Льоню, що в╕ддала Валю М╕л╕ й зразу з╕скочила з каб╕ни, ╖╖ обняла, ц╕луючи. Через мить вона спрямувалася мерщ╕й до Брон╕, як╕й допомагав зл╕зти з кузова шофер у в╕йськов╕й форм╕, обняла ╖╖ ╕, не в╕дпускаючи в╕д рук, притисла до Льон╕, промовляючи до не╖: "Привезла, привезла мою Броню з д╕точками"; вона притискалася до Брон╕, ц╕луючи ╖╖, та обн╕мала одночасно небогу ╕ все ц╕лувала, ц╕лувала дочку та небогу по черз╕, обливаючись сльозами.

- Мо╓ серце страждало, уже тиждень йде в╕йна, ви б╕ля кордону, а вас нема й нема╓. Думалося, що ви вже п╕д н╕мцями, - говорила Текля, витираючи сльози фартухом ╕ дивилася на дочку.

- Н╕мц╕ ще не взяли Володимир-Волинський, наша Арм╕я сто╖ть, але с╕м╖ в╕йськових в╕дправили в╕д кордону, - в╕дпов╕дала Броня.

- А М╕нськ н╕мц╕ уже захопили, - втрутився в розмову в╕йськовий шофер ╕з Лугин.

- Ой, Боже, то що воно буде? - захвилювалася Текля.

- Будемо над╕ятися на Червону Арм╕ю, - в╕дпов╕в шофер ╕ дал╕ почав говорити Льон╕, щоб с╕дала в каб╕ну, бо вже треба ╖хати назад.

- Тьотю, Юз╕к передав Вам грош╕, щоб купили, що треба, - сказала Льоня ╕ простягла ╖й вузлик ╕з гр╕шми.

- Дякую. Та що зараз купиш? Люди все розкупили. Сол╕ нема╓. Скажи йому, щоб в╕н купив с╕ль ╕ прин╕с сюди додому - в╕дпов╕ла небоз╕ т╕тка й в╕дразу звернулася до не╖ та шофера, щоб зайшли до хати щось по╖сти.

Та шофер ╕ Льоня, дякуючи, в╕дмовлялися.

- Льоня, то зайди хоч на хвильку в хату, подивись на наше нове об╕йстя й розкажеш батькам, - клопоталася Текля.

Небога швиденько зайшла в хату, пройшлася по к╕мнатах ╕ почала прощатися, в╕дмовившись в╕д ╕нших оглядин. Вона посп╕шно с╕ла в каб╕ну, прощально помахала рукою, машина розвернулася й в╕ддалилася п╕д довготривал╕ дружн╕ помахи рук с╕м╖ Текл╕. Дал╕ в с╕м╖ радувалися поверненню Брон╕ з д╕точками в╕д дихання в╕йни.

Дорогий читачу! П╕д час н╕мецько╖ окупац╕╖ в Лугинах усю с╕мю Флюгерт╕в було спалено, як партизан╕в.

* * *

В╕йна йшла, наближалася, ╖╖ в╕дголоси доносилися в╕трами людських хвилювань. ╤ ╖╖ майже щоденним прив╕дником був малий Тол╕к. Коли в╕н просинався, то кликав маму або бабуню ╕ говорив, що бачив у снах татка в р╕зних в╕йськових ситуац╕ях : татко вою╓, татко стр╕ляв у н╕мц╕в, йшов у к╕тел╕, ходив у шинел╕ ╕ в шлем╕, прийшов у г╕мнастерц╕ п╕д ременем, був ╕з п╕столетом... Завжди щось нове або повторення. Мама та бабуня в╕рили й не в╕рили, ╕нод╕ допитувалися, чи справд╕ був такий сон, чи це дитяч╕ вит╕вки, а дитина повторювала св╕й сон ╕ говорила, що це правда, правда. ╤нод╕ Тол╕к плакав, доказуючи, що це правда, ╕нод╕ плакали тро╓, в╕н, мама та бабуся, бо були вражаюч╕ переживання.

Та в Кривотин╕ в╕йни ще не було. У колгосп╕ продовжували працювати в╕дпов╕дно до сезону року: доглядали за пос╕вами та худобою, почали заготовлювати с╕но, вийшли на жнива. Скошен╕ ручними косами зернов╕ складали в ст╕жки б╕ля к╕нних молотарок по колгоспних бригадах, маючи нам╕р, як завжди, молотити колосков╕ та горох п╕сля жнив.

Однак на початку серпня в╕йна про себе сильно наголосила: в╕дпов╕дно до розпорядження зверху евакуювали худобу, а свиней вивезли для забою на мясокомб╕нат; залишилися лише кон╕ для виконання с╕льськогосподарських роб╕т. Згодом багато чолов╕к╕в села моб╕л╕зували копати окопи. До в╕йськово╖ служби ╖х не брали, оск╕льки вони в районному в╕йськкомат╕ числилися поляками в╕дпов╕дно до костельних метрик про народження та шлюби, хоча в сел╕ люди переважно говорили укра╖нською мовою, по-польськи лише дехто м╕г читати та сказати к╕лька фраз чи речень, прив╕татися, попрощатися; польською й укра╖нською говорив ксьондз та трохи служител╕ в костьол╕.

24 серпня, коли с╕мя Текл╕ завершувала сн╕данок ╕з нагоди дня народження внука Тол╕ка, в╕н враз майже закричав: " Чому ви все по╖ли? Зараз татко прийде!". Для вс╕х це було щось неймов╕рне, розхвилювало кожного. З╕йшлися на тому, що хлопець скуча╓ за батьком, марить батьком. Та незабаром п╕сля того, як прибрали ст╕л, справд╕ в хату ув╕йшов батько, ╤ван.

Чи може хтось уявити чи описати повед╕нку, реакц╕ю вс╕х, побачивши його в хат╕ у в╕йськов╕й форм╕? Першою вискочила до нього Броня, обхопила його за шию, а в╕н ╖╖ за плеч╕ й спину, ╕ вони довго не в╕дпускали один одного. Тримаючись так, в╕н к╕лька раз говорив: "Ви вдома, ви вдома, ви вс╕ вдома, разом". ╤ Толя митт╓во п╕дб╕г до них й обняв ноги обох. В╕дчувши його, вони враз нагнулися ╕ п╕дняли сина пом╕ж себе. Дивлячись на татка, в╕н голосно говорив: " Я знав, я сказав, що ти зараз прийдеш". ╤ Текля одночасно з ус╕ цим швидко взяла на руки Валю, п╕днесла до ╤вана, ╕ вона двома ручками взялася за батькового чуба. ╤ван обн╕мав, погладжував ус╕х ╕ говорив до синочка:

- Я прийшов прив╕тати тебе, м╕й любий, з днем народження. Рости здоровий, рости розумний, м╕й синочку.

Звичайно, оп╕сля в╕н дуже тепло прив╕тався з М╕лею, Антон╕ною та тещою. Звичайно, теща Текля мерщ╕й поставила на ст╕л миску вже приготовленого гарячого борщу ╕ тар╕лку сиру з╕ сметаною. ╤ був домашн╕й хл╕б.

- У минулому роц╕ й зараз, Ваня, ми стали жити краще, уже ╓ хл╕б та прийшла в╕йна. ╤ що ж воно буде? - говорила мати.

- Наша Арм╕я буде зараз в╕дступати, а трохи п╕зн╕ше ми повернемося, - в╕дпов╕дав в оф╕церськ╕й форм╕ з двома кубиками на петлицях зять.

- А як же ми будемо?

- Будете, на жаль, у тимчасов╕й окупац╕╖. Жив╕ть тихо, слухняно, бо ви оф╕церська с╕мя, в окупац╕╖ це небезпечно. Односельчани будуть вестися по-р╕зному. Як ╕ при вступ╕ до колгоспу.

По╖вши та ще трохи поговоривши, ╤ван попросився дв╕ годинки поспати, бо надвеч╕р треба зявитися до свого п╕дрозд╕лу б╕ля села Бондар╕вка, там заснувалася оборона в╕д наступу н╕мц╕в. У друг╕й сум╕жн╕й к╕мнат╕, де йому Броня показала поспати, в╕н поклав на ст╕л оф╕церський пояс, планшет, кобуру з п╕столетом, гранату, роззувся ╕ л╕г на л╕жко, накривши кашкетом обличчя до носа. Мама з Толею та Валею, тримаючи його за руку, трохи постояли б╕ля тата, пот╕м б╕ля стола, подивилися на все на ньому, вийшли з к╕мнати, ╕ вона зачинила двер╕, показавши вс╕м знак тишини.

Через зазначений час в╕н самост╕йно проснувся ╕ вийшов ╕з к╕мнати в повн╕й в╕йськов╕й форм╕, сказавши: - Дорог╕, люб╕! Прошу не турбуватися, я зразу в пох╕д, лише промию оч╕ б╕ля криниц╕, - ╕ в╕н вийшов з хати, а за ним, узявши кварту та рушник, зразу вийшла Броня, поб╕г Толя, а за ним - Валя.

Броня к╕лька раз набирала в кварту води з в╕дра на криниц╕ ╕ поливала ╤вану на руки, а в╕н умивався, захоплюючи обличчя та потилицю аж до розстебнутого й закачаного ком╕ра.

Витираючись рушником, в╕н запитав: "А Тоф╕ля Максимюк й Антон╕на Львов де?

- При╖хали, ус╕ вдома. Максимюк н╕би в Мяколовичах чи десь тут у якомусь дот╕, забезпечу╓ охорону дот╕в... Йдемо до хати, Ваня, - ╕ Броня взяла його п╕д руку.

- Присядь, Ван╕чку, до столу. Хоча ти сп╕шиш, але по╖ж сметани з ог╕рком ╕ домашн╕м хл╕бом без др╕ждж╕в ╕ запий узваром. Це швидко. Я тоб╕, синочку, приготувала ще вузлик ╕з дечим ╕ к╕лькома грушами, в╕зьми на дорогу, - клопоталася теща.

- Сметану попробую, давно не ╖в. ╤ ог╕рка не памятаю, коли ╖в. ╤ узвар на фронт╕ ще не готували, - говорив ╕ швидко частувався зять.

- Дякую, смачно, буду памятати до перемоги, - сказав в╕н, пробуючи все. - Тепер до в╕йська. Броня, бачу, що ти вже з╕бралася мене провести? Добре...

Була рад╕сна зустр╕ч ╤вана в сльозах його р╕дних людей, тепер прийшов час провод╕в-прощання - у ще б╕льших сльозах, як╕ зрошували пор╕г хати й подв╕ря.

Вийшовши з двору, ╤ван ╕ Броня швидко попрямували до села, до якого в╕д мамино╖ хати (перед крайньо╖ в сел╕) було близько п╕вк╕лометра з двома поворотами на перехрестях. А на подв╕р╖ ╖хньо╖ мами ще довго стояла вона з╕ сво╖ми нащадками, оберненими до двох р╕дних постатей, що в╕ддалялися.

Йдучи по шляху села протяжн╕стю б╕льше, к╕лометр, вони в╕талися ╕з зустр╕чними людьми. Перед ними по черз╕ зупинялися два чолов╕ки та одна ж╕нки, як╕ були знайом╕ й знали ╤вана та Броню. Кожен ╕з них починав розмову, висловлювався сам, практично не чекаючи в╕дпов╕д╕. Перший говорив: "В╕дступа╓мо. Хороший чолов╕к, а вд╕яти н╕чого не можеш. Хай Бог тебе береже!".

Другий чолов╕к був б╕льш навязливий: "╤деш на фронт, а фронт ут╕ка╓. Я з чолов╕ками нашого села копали окопи, а Арм╕я нав╕ть не зупинилася в них, пройшла мимо. ╤ ми роз╕йшлися по домах. Залишайся, лейтенанте, з ж╕нкою вдома. Будемо разом господарювати в сел╕. Тебе люди хвалили по робот╕ в Мяколовичах. Не йди в те пекло. Повертайся з ж╕нкою до д╕тей, до тещ╕. Будемо тут жити".

А молода ж╕ночка, що зустр╕лася на останньому перехрест╕ за селом ╕з виходом на шлях до села Ям╕нець, була ц╕лком оптим╕стичною: "╤деш, друже, на фронт. Молодець. Треба ж кра╖ну захищати. Благослови тебе, Боже, на життя, на перемогу".

У розмовах ╕з зустр╕чними ╤ван був лакон╕чним, зазначав к╕лькома словами про доц╕льн╕сть продовження захищати Батьк╕вщину в╕д загарбник╕в ╕ прощався. П╕сля зустр╕ч╕ з ц╕╓ю ж╕нкою в╕н зразу почав коментувати почуте. Передус╕м похвалив ╖╖. Дал╕ зазначив, що в однаковий надзвичайно трудний час у трьох зустр╕чних людей три р╕зних погляди, ╕ висловив свою думку.

Але швидко в╕н перейшов на ╕нше, обнявши й поц╕лувавши Броню: "Розкажи мен╕, люба, як ти з д╕тьми вибралася з Володимир-Волинського? Мене це дуже турбувало".

╤ вона розпочала довгу розпов╕дь ╕з часу ╖хньо╖ останньо╖ зустр╕ч╕ там. ╤з розпов╕ддю, запитаннями й певними переживаннями вони йшли по шляху в пол╕, пот╕м близько трьох к╕лометр╕в Яменецьким л╕сом...

Зразу п╕сля л╕су було кладовище поховань кривотинц╕в та вмерлих ╕з навколишн╕х с╕л.

- Тут похован╕ мо╖ д╕д, баба та батько. Пухом ╖м земля ╕ Царство небесне, - сказала Броня ╕ перехрестилася.

Таке ж висловив й ╤ван ╕ дал╕ ╕з сумом продовжив: - На в╕йн╕ ╕нш╕ поховання, - ╕ через паузу сказав: - Заходити, на жаль, не будемо, п╕шли, треба посп╕шати. Хай вони нам пробачать...

Через к╕лька десятк╕в метр╕в в╕д кладовища при л╕с╕ починалося невеличке село Яменець ╕з перехрестям через дв╕ сотн╕ метр╕в. ╤ван ╕з дружиною повернули вправо, а незабаром звернули на стежку.

- Ось так ╕ вийдемо до села Бондар╕вка. Трохи б╕льше, н╕ж пройшли - висловився ╤ван.

- А ти дорогу зна╓ш?

- В╕йськов╕ мають знати. ╤ ти йди, дивись, запамятовуй дорогу, назад будеш ╕ти сама.

- А як ти, Ваня, точно знав, що двадцять другого почнеться в╕йна?

- Тепер, люба, можу тоб╕ розпов╕сти. Така можлив╕сть йде в╕д часу

нашого перебування у Мяколовичах, коли я працював на склад╕ старшиною, ╕ з╕ мною по справах роботи встановилась сп╕впраця з поважним штаб╕стом. Можливо на товариськ╕й основ╕ в╕н мене розсл╕дував, будучи, вочевидь, розв╕дником у гарн╕зон╕ в Мяколовичах при буд╕вництв╕ дот╕в. Його також перевели до Володимир-Волинська. ╤ ми нав╕ть жили в одному будинку... П╕сля мого повернення з Ф╕нлянд╕╖ ми б╕льше порозум╕лися, особливо п╕сля святкування Першого травня у начальника гарн╕зону Василенка, де був ╕ цей штаб╕ст... Дивись, кохана, б╕ля ось цих кущ╕в поворот тво╓╖ стежки для повернення додому.

Дал╕ ╤ван продовжував розпов╕дь, пов╕льно, як ╕ до цього, говорив, роблячи коротк╕ паузи для певних акцент╕в: - Так от, в╕н бачив ╕ тебе з малими д╕тьми, ╕ нас четверо... Як я розум╕ю, в╕н працював у в╕йськов╕й розв╕дц╕ при Василенку. Його розв╕дка встановила зв'язок ╕з якоюсь близькою особою штаб╕ста-розв╕дника в н╕мецьк╕й частин╕.

- А як кожна базарна баба-полячка у Володимир-Волинську д╕зналася, що завтра буде в╕йна?

- Вочевидь, просто - через полячку-коханку якогось фашиста-розв╕дника. В╕н пов╕домив ╖й, що в наступний день ╕ дал╕ його не буде, бо його в╕йськова частина терм╕ново передислоку╓ться до кордону з СРСР, ╕ 22 червня почнеться в╕йна. Дал╕ зад╕яло бабське рад╕о.

- У тебе так просто виходить. А як ти заздалег╕дь д╕знався, що буде в╕йна? Полячка для базарних баб, а ти знав значно ран╕ше. Як?

- Через ту саму полячку, але ран╕ше, дуже п╕дп╕льно, за допомогою звязк╕вця з нашого штабу ╕з нею. Тод╕ ляпнуть язиком категорично заборонялося, не можна було ╖й себе розсекретити ╕ попасти в лапи н╕мц╕в. А фашист-секретник, не дуже переймаючись небезпекою, з мотив╕в ненавист╕ до СРСР браво допускав погрозу б╕льшовикам перед коханкою, що працювала при штаб╕ на як╕йсь обслуговуюч╕й робот╕, ╕ сказав ╖й, що 22 червня почнеться в╕йна ╕ Червон╕й Арм╕╖ буде к╕нець... Перед в╕дправкою того н╕мця ближче до нашого кордону в╕н сво╖й коханочц╕ про це сказав майже в╕дкрито. От розв╕дка в нашому штаб╕ через звязк╕вця про це д╕знавалася давно. ╤ базарним бабам про початок в╕йни стало в╕домо. А м╕й знайомий штаб╕ст до мене чомусь в╕дносився шанобливо ╕ хот╕в пошкодувати мою с╕мю з малими д╕тьми ╕ по надзвичайно великому секрету сказав, щоб я в╕дправив с╕мю до батьк╕в заздалег╕дь, до початку в╕йни. Однак ти не захот╕ла...

Дал╕ ╤ван з Бронею йшли трохи мовчки, пригадуючи той час.

- А чому наш╕ в╕йська не готувалися до в╕йни?

- Це питання дуже серйозне й складне. По-перше, в Арм╕╖ панувала дуже велика строг╕сть, проводилась пост╕йна чистка командного складу. Ти ж памята╓ш, як я зн╕мав портрети во╓нних начальник╕в... А останн╕м часом категорично заборонялося говорити про можлив╕сть в╕йни. В╕рили в мирний догов╕р ╕з Н╕меччиною. Однак Г╕тлер секретно готувався до в╕йни, секретно для нас ╕ свого народу, щоб н╕кого збурювати... Тому в наш╕й Ставц╕ будь-як╕ д╕╖ щодо укр╕плення кордону вважалися провокац╕╓ю ╕ тих командир╕в зн╕мали з посад ╕ судили... Г╕рше, заставляли показувати ремонт танк╕в, давали в╕дпустки оф╕церам. Думали так уникнути в╕йни.

- ╤ так╕ були вс╕ командарми? Ус╕ командири гарн╕зон╕в? На кордонах?

- Про вс╕х не знаю, тако╖ ╕нформац╕╖ не маю. Хто був такий слухняний, той у перш╕ дн╕ здав позиц╕╖ н╕мцям ╕ пропустив фашист╕в у глиб кра╖ни.

- А наша пята арм╕я?

- Пята арм╕я генерала Потапова ╕ Володимир-Волинський гарн╕зон полковника Василенка в╕дступають останн╕ми.

- Повезло?

- Ой, Броня, люба Брон╕чка ! Якби не полковник Василенко та не генерал Потапов, то ти давно була б в окупац╕╖, ще у Володимир-Волинську, а н╕мець уже давно взяв би Ки╖в ╕ Лен╕нград. ╤з нашо╖ арм╕╖ на п╕дтримку Лен╕нграда взяли полк Лукина, що стояв п╕д Новоград-Волинським. ╤з ним оборона була б значно м╕цн╕шою. На його м╕сце, тобто в д╕рку, направили батальйон, де служив я з╕ сво╖м взводом. А батальйон - не полк. Ми не встояли ╕ зараз зв╕дти в╕дступа╓мо... ╤ там, де м╕й батальйон був, також створилася д╕рка. У не╖ та навколо всунулися н╕мц╕ ╕з зах╕дного боку та з боку Б╕лорус╕╖, яку вони захопили за два тижн╕. От ╕ катастрофа для нашо╖ арм╕╖.

- То яка заслуга Потапова?

- Броня, якби хтось послухав нас, то не пов╕рив би, що п╕д час зустр╕ч╕ молод╕ чолов╕к ╕ ж╕нка, як╕ не бачились б╕льше двох м╕сяц╕в, можуть говорити про те, про що говоримо ми.

- Ваня, якби я по╖хала в╕д тебе тод╕, як ти просив, то зараз ми були б ╕нш╕. Ти зараз хочеш, щоб я розказала, як я при╖хала з д╕тьми. Я ж увесь час думала й думаю, як ти м╕г знати, що буде в╕йна. Тод╕ в╕йськов╕ н╕чого не робили для оборони, стерегли ж╕нок. А ти - в╕йна, в╕йна. Х╕ба я могла пов╕рити?

- Не так. Що можна, те зробили наш полковник ╕ генерал Потапов. Як т╕льки розв╕дка полковника Василенка д╕зналася, що буде в╕йна - в╕н передав про це генералу, генерал - у Ставку. Зв╕дти в╕дпов╕ли ╖м, щоб вони не зд╕ймали пан╕ку та провокац╕й... ╤з цього мо╓ високе начальство зробило висновок, що треба д╕яти самост╕йно, не створюючи н╕яких провокац╕йних ситуац╕й чи видимих фактор╕в... Категорично заборонялося говорити про в╕йну, не дозволявся ви╖зд с╕мей оф╕цер╕в ╕з в╕йськових м╕стечок, у тому числ╕ з нашого. Проте вони дуже та╓мно ╕ скритно посилювали кордон та оборону слабких м╕ць. Особливо п╕сля того, як один н╕мець переб╕г до нас через Володимир-Волинський кордон ╕ пов╕домив, що 22 червня Г╕тлер нападе на СРСР... Наш командарм пов╕домив про це Ставку Стал╕на, але зв╕дти в╕дпов╕ли, що це чергова провокац╕я ╕ заборонили нам приймати оборонн╕ д╕╖, щоб не викликати агрес╕ю Н╕меччини... Але генерал Потапов в╕дреагував ╕накше ╕ п╕дп╕льно посилив оборону сво╓╖ арм╕╖, щоб в╕йна не застала його зненацька... ╤ мене з кулеметним взводом ще ран╕ше в╕д пов╕домлення н╕мця-переб╕жчика п╕д покровом ноч╕ з четверга на пятницю на двох вантажних автомоб╕лях ╕з повним бо╓комплектом в╕дправили з Луцька в село Куснище Любомльського району, де була слабка оборона. За дв╕ ноч╕ ми зробили те, що треба, удень в╕дпочивали. Удосв╕та в нед╕лю н╕мц╕ сунулися на м╕сце, де за даними ╖хньо╖ розв╕дки не було оборони. А ми зустр╕ли ╖х гарним вогнем ╕ дал╕ тримали оборону... Ти, любесенька, у цей час чекала-виглядала, що я при╖ду по вас. В╕йна розпочалася тод╕, як я тоб╕ казав.

- Пробач, любий, що тод╕ я тебе ревнувала, - винувато дивилася Броня на ╤вана.

В╕н обняв ╖╖ за печ╕ ╕ почав ц╕лувати в оч╕...

Вони п╕дходили до села Слобода, що п╕д Бондар╕вкою. Наближаючись до прощання, ╤ван перев╕в розмову про майбутн╓:

- Броня, як тоб╕ буде в окупац╕╖, уявити не можу. Бажаю, щоб тоб╕ й д╕тям вдалося дочекатися зв╕льнення в╕д фашистсько╖ окупац╕╖ Червоною Арм╕╓ю. Це буде. А якщо з╕ мною буде щось не бажане, в╕ддаю тоб╕ свою продовольчу карточку, щоб ти могла легше доказувати те, що буде треба... Запов╕даю, щоб ти за всяку ц╕ну вчила д╕тей.

Пройшовши ще трохи, ╤ван сказав: - Усе, моя люба Броня, Брон╕слава Петр╕вна, дальше йти тоб╕ вже не можна. П╕ду один. У Бондар╕вц╕ створено два оборонних рубеж╕ б╕ля мост╕в, я йду до одного з них. На завершення нашо╖ зустр╕ч╕ дарую тоб╕ тал╕сман, - в╕н в╕дкрив планшет ╕ д╕став ╕з нього невеликий п╕столет.

- Це п╕столет ╕грашковий?

- Н╕, п╕столет бойовий. Даю тоб╕ ще патрони, - ╕ в╕н д╕став ╕з планшета невеличкий пакунок, загорнутий у пап╕р, розгорнув його трохи, ╕ вона побачила блискуч╕ патрони.

- Ти Ворошил╕вський стр╕лок, стр╕ляти з гвинт╕вки й п╕столета ум╕╓ш, - дал╕ говорив ╤ван, - бери в руки п╕столет, в╕н зараз не заряджений, ╕ познайомся з ним.

Вона допитливо й пильно подивилася в оч╕ ╤вана, узяла в руки п╕столет, трохи розглянула його ╕ самост╕йно зробила к╕лька ман╕пуляц╕й.

- Правильно. А тепер заряджай... Молодець... Стр╕ляти не треба. Став на запоб╕жник... Готуйся стр╕ляти!.. Молодець. В╕дставить стр╕ляти... Розряджай... Готуйся стр╕ляти!.. В╕дставить... Став на запоб╕жник... Ось таким зарядженим на запоб╕жнику ховай п╕столет.

- Куди?

- Думай.

- У л╕фчик?

- Зараз, мабуть, так... А вдома схова╓ш так, щоб н╕хто-н╕хто не знав. Н╕ д╕ти, н╕ родич╕. Сховай так, щоб було безпечно на випадок обшуку... Але, щоб п╕столет був доступний для тебе. Дай, Боже, щоб тако╖ потреби не було...

- Любий, а де ти взяв цей п╕столет? У нас таких нема╓. Н╕мецький?

- Н╕. У н╕мц╕в теж таких нема╓. Це ф╕нський.

- Як ти його придбав? Трофейний? У бою?

- Щось було. Люба, пора нам прощатися, зразу п╕сля заходу сонця я маю бути на сво╓му рубеж╕.

- Ти ж запевняв, що у Ф╕нлянд╕╖ в бою не був.

- То було давно. Розпов╕м п╕сля ц╕╓╖ в╕йни. За три в╕йни разом - радянсько-польську в Зах╕дн╕й Укра╖н╕, радянсько-ф╕нську ╕ н╕мецько-радянську. Давай б╕гом прощатися, - в╕н швидко ╖╖ обняв, вона його, - ц╕лу╓мось один раз, багато поц╕лунк╕в буде п╕сля в╕йни, фашизм не пройде. За мною не йди н╕ кроку. Передай прив╕т Антон╕н╕ Львов ╕ Тоф╕л╕ Максимюк. Наша Арм╕я зв╕льнить Вас в╕д фашистсько╖ окупац╕╖.

В╕н приклав долоню до козирка картуза на знак в╕ддач╕ чест╕, розвернувся, зробив три ч╕тких кроки ╕ п╕шов не оглядаючись.

Броня як стояла, так ╕ залишилася стояти, дивлячись, як в╕н в╕ддаля╓ться й в╕ддаля╓ться п╕д рожевими променями веч╕рнього сонця... Згодом вона глянула на сонце, що наближалося до заходу з хмарами на горизонт╕, перехрестилася й поб╕гла в напрям╕ багран╕ючих хмар.

До села Кривотин не доносилася луна бою з наступаючими н╕мцями з оборонних рубеж╕в в Бондар╕вц╕, не над╕йшло конкретики про б╕й, але значно п╕зн╕ше в Коростенському районному музе╖ оформилася ╕нформац╕я, що на Коростенщин╕ б╕й з н╕мецьким в╕йськом був у Бондар╕вц╕ та в Коростен╕.

* * *

П╕сля того, як ╤ван п╕шов ╕з Кривотина, н╕як╕ в╕йська к╕лька дн╕в не заходили до села. Н╕ Червоно╖ Арм╕╖, н╕ н╕мецьк╕. Оп╕сля по шляху через села Ос╕вка, Мяколович╕ та Кривотин в╕дступали наш╕ в╕йська. Вони йшли по шляху поруч ╕з хатою Текл╕. Посп╕шали. Але деяк╕ групи в╕йськових робили короткочасн╕ привали в садку Текл╕, пили з криниц╕ воду, дехто вмивався. Були поранен╕, ╖х перебинтовували. ╥м Текля й Броня приносили молоко та ╕нш╕ продукти. За д╕йством в╕йськових ╕ поранених прагнули спостер╕гати д╕ти та вс╕ ╕з с╕м╖.

Броня в к╕лькох в╕йськових запитувала, чи вони не з Володимир-Волинська, однак т╕ ухилялися в╕дпов╕дати. Лише один лейтенант, якому Броня сказала, що вона там була, в╕дпов╕в, що вони ╕з сус╕днього п╕дрозд╕лу.

П╕д к╕нець другого дня проходження велико╖ к╕лькост╕ в╕дступаючих, недалеко в╕д Текл╕но╖ хати, на пол╕ з кущами, розм╕стилася артилер╕йська батарея. Гармати було добре видно з подв╕ря, хоча вже починало вечор╕ти й темн╕ти. Вони нац╕лилися на зах╕д ╕ стр╕ляли залпами. П╕д час постр╕л╕в ╕з жерл гармат на мить вил╕тали оранжев╕ круги розм╕ром ╕з сонце, як╕ бачилися з подв╕ря та з хати.

В╕дстр╕лявши, артилеристи сп╕шно почали розвертати гармати для в╕дходу. У цей час ╕з п╕вденного боку в неб╕ появився н╕мецький л╕так. Але в╕н не долет╕в до р╕вня артилер╕йсько╖ батаре╖, розвернувся ╕ зник.

- Це був л╕так-розв╕дник! - вигукнула Броня. - Б╕гом ус╕ в льох! Зараз по нам буде артобстр╕л! Бер╕мо ╕з собою теплий одяг ╕ ще щось тепле... Антон╕на, в╕зьми осл╕нчик, видно, нам прийдеться сид╕ти в льос╕ довго. Проте н╕ артобстр╕лу, н╕ нальоту л╕так╕в не було н╕ увечер╕, н╕ на другий день.

В об╕дню пору, коли Броня знаходилася в садку, вона побачила, що по дороз╕ скаче вершник. Як т╕льки в╕н зр╕внявся з криницею, вона вп╕знала в ньому знайомого оф╕цера, який жив у тому ж самому будинку в гарн╕зон╕, що й вона, ╕ почала б╕гти до дороги, гукаючи:

- Товаришу Проценко, товаришу Проценко! - Однак в╕н проскакав мимо. А Броня, горюючи, к╕лька раз говорила: - Це був в╕н, це був в╕н, наш╕ в╕дступають сюдою.

У наступний день, коли вся с╕мя Текл╕ почала об╕дати, до хати ув╕йшов в╕йськовий (двер╕ протягом дня н╕коли не замикали). У ньому Броня побачила оф╕цера з двома шпалами на петлицях - п╕дполковника. В╕н почав в╕дразу просити розказати йому, як краше вийти до Коростеня. Але вона з мат╕рю в╕дразу запросили його спочатку прис╕сти до столу пооб╕дати. В╕н, подякувавши, погодився. ╤ дал╕ вс╕, доросл╕ та д╕ти, мовчазно об╕дали, По╖вши та подякувавши господин╕ за смачний об╕д, ус╕ продовжували мовчки сид╕ти з поглядом на оф╕цера.

В╕н перший порушив тишу, п╕днявся ╕ знову висловив сво╓ прохання. На нього в╕дразу в╕дгукнулася Броня, зазначаючи на доц╕льн╕сть виходу до села Бондар╕вка, кудою проходить шосейна дорога до Коростеня ╕ кудою, вочевидь, ╕дуть наш╕ в╕йська.

Вийшовши разом ╕з п╕дполковником ╕з хати, вона розпов╕ла йому про його напрям, не сказавши, що вона нещодавно ╕з чолов╕ком тудою йшла. При цьому вона подумала, чому високий оф╕цер в╕дступав один, без супроводу - без в╕йськових.

А повернувшись до хати, вона к╕лька раз╕в ус╕м сказала, щоб н╕кому, н╕коли, н╕хто не розпов╕в, що до нас приходив ╤ван ╕ заходив цей оф╕цер, бо в╕йна ╕ н╕мецьк╕ фашисти можуть нас ус╕х розстр╕ляти за те, що ми радянськ╕, що в нас звязки з Червоною Арм╕╓ю. ╤ з ╖╖ голови не виходила думка, чому п╕дполковник в╕дступав один, без в╕йськових. Виходить ╕з оточення?

Наступного дня н╕якого руху в╕йськових через село не спостер╕галось. Але надвеч╕р почулися вибухи в напрям╕ дот╕в. Гр╕м серед ясного неба.

П╕зно ввечер╕ до хати Текл╕ зайшла Тоф╕ля Максимюк, дочка сус╕да Владислава. Вона з хвилюванням розпов╕ла, що до не╖ на п╕вгодини заб╕гав ╖╖ Петро, ╕ в╕н розпов╕в, що наш╕ в╕йська ╕з цих м╕сць повн╕стю в╕дступили ╕ за командою зверху наш╕ сам╕ п╕д╕рвали сво╖ доти, щоб вони не д╕сталися н╕мцям, ╕ Дмитро зв╕дси з б╕йцями в╕дступа╓ останн╕м.

- Сюдою в╕дступали наш╕ в╕йська, однак н╕мець п╕шов ╕ншим боком, - продовжувала говорити Тоф╕ля.

- ╤ добре, що н╕мець не п╕шов сюдою, не було бо╖в б╕ля кожного доту, б╕ля кожно╖ хати, б╕ля кожного повороту та перехрестя в сел╕, - сказала Текля. - Якби н╕мц╕ сюдою наступали, то наше село стало б жертвою, а наша хата - у першу чергу. Я не раз про це думала.

- А що ж воно буде дал╕? - хвилювалася Тоф╕ля.

- Що станеться з нами советками, з нами командиршами? - зверталася к╕лька раз╕в Броня до Тоф╕л╕. - Адже прийдуть фашисти.

- Будемо жити - побачимо, - заспок╕йливо сказала Текля. - Треба жити та працювати. Не треба втрачати розум, не треба самому сходити з розуму. Треба над╕ятися, працювати, чекати ╕ використовувати кращ╕ можливост╕. А час покаже. Не нам дано щось зм╕нити. Для зм╕н ╓ Влада та Бог. Треба молитися Богу. Ми людям н╕би шкоди не робили, люди нас шанують. ╤ Бог нас збереже. Уже н╕ч, збираймося спати...

Через день ╕з Лугин повернувся Йосип ╕з с╕ллю в торб╕ та особистими речами. В╕н розпов╕в, що в╕йськова частина евакуювалася, а його в╕дпустили додому.

- А що Флюгерти? Що з ними? - спитала мати сина.

- Вони вдома. Я з ними попрощався.

- Добре, що тебе в╕дпустили з роботи. Я про тебе хвилювалася. Ми вс╕ хвилювалися. Тепер будемо хвилюватися, як╕ прийдуть н╕мц╕, яка буде н╕мецька влада, як дал╕ будемо жити. Чекаймо ╕ роб╕мо свою роботу.

Якщо в╕йсько Червоно╖ Арм╕╖ в╕дступало шляхом через Кривотин ╕ тутешн╕ села, то н╕мц╕ сюдою не наступали, ╕ певний час односельчани не бачили н╕ одного н╕мецького в╕йськового п╕дрозд╕лу, жодного н╕мецького солдата. Лише дещо п╕зн╕ше люди побачили н╕мц╕в, що колонами гнали полонених червоноарм╕йц╕в. Серед них б╕ля хати Броня даремно виглядала знайом╕ обличчя, свого ╤вана ╕ давала ╖м хл╕б чи ╕нш╕ продукти...


П╕д н╕мецькою окупац╕╓ю

П╕сля в╕дступу Червоно╖ Арм╕╖ н╕мецьке в╕йсько тривалий час не заходило в Кривотин, а через деякий час при╖хала н╕мецька влада. З ╢м╕льчина, ╕з райцентру. При╖хала на мотоциклах шляхом через села Горбове ╕ Корол╕вку. Не тою дорогою, якою в╕дступали наш╕ в╕йська.

Мотоцикли з в╕йськовими н╕мцями п╕д╖хали до с╕льсько╖ ради, де завжди сид╕ли секретар ╕ голова ради, хоча радянська влада не д╕яла. Серед при╖жджих були н╕мецький оф╕цер, тро╓ н╕мц╕в у в╕йськов╕й форм╕, дво╓ чолов╕к╕в в як╕йсь ╕нш╕й в╕йськов╕й форм╕, один у цив╕льному та солдати-охоронц╕ на окремому мотоцикл╕. Оф╕цер прив╕тався до голови й секретаря с╕льсько╖ ради, як╕ вийшли з прим╕щення, ╕ через перекладача в цив╕льному розпорядився терм╕ново скликати сюди людей села.

Прийшла на зб╕р також Броня. Оф╕цер оголосив, що в село прийшла нова влада, буде новий порядок. Оргнунг буде наводити пол╕ц╕я, яку терм╕ново мають створити д╕юч╕ голова та секретар. Вони будуть одержувати команди по телефону з району. У кожному малому сел╕ ма╓ бути два пол╕ца╖, у центральному - 4-5. П╕сля оф╕цера виступили по черз╕ два чолов╕ки в ╕нш╕й в╕йськов╕й форм╕. Вони говорили укра╖нською мовою ╕ сказали, що вони належать до Орган╕зац╕╖ укра╖нських нац╕онал╕ст╕в - ОУН Мельника, хочуть сп╕впрацювати з н╕мецькою владою, аби створити укра╖нську державу без колгосп╕в. У сел╕ буде влада з укра╖нських пол╕ца╖в на чол╕ з укра╖нським старостою. Зараз людям треба з╕брати врожай, пот╕м будуть ╕ндив╕дуальн╕ господарства. Буде укра╖нська школа ╕ католицька церква. Люди схвалили сказане.

У с╕м╖ Текл╕ була робота на сво╓му огород╕, ╕, кр╕м того, за нового порядку ╖╖, Йосипа та Антон╕ну пол╕цай ╕ бригадир покликали на колективну роботу. М╕лю вони визнали ще не дорослою, а Брон╕ дозволили доглядати малих д╕тей.

Н╕би вселявся душевний спок╕й. Та через к╕лька дн╕в до двору Текл╕ п╕д╖хала п╕двода з пол╕цаями з б╕лими повязками на рукавах. До них вийшла Броня з двома д╕тьми за руки та з М╕лею. Старший пол╕цай запитав у ж╕нки з д╕тьми: - Де той хлопець, що б╕ля телеграфного стовпа погрожу╓ стр╕ляти н╕мц╕в ╕з п╕столета:

- Ось я з д╕тьми. У хат╕ б╕льше нема╓ н╕кого, - в╕дпов╕ла вона.

- Як нема? Нам сказано, що хлопець сидить б╕ля телеграфного стовпа, стука╓ по ньому п╕столетом ╕ кличе Червону Арм╕ю, щоб убивати н╕мц╕в.

- Це ж оцей хлопець, дитина, в╕н гра╓ться б╕ля стовпа, який ось сто╖ть на подв╕р╖, стука╓ палицею по ньому, стовп ╕з проводами почина╓ дзвен╕ти, ╕ дитина з ним балака╓, перегуку╓ться. Ось ця палка, див╕ться та слухайте, - ╕ вона взяла в руку ту палку й к╕лька раз╕в стукнула по стовпу. У в╕дпов╕дь в╕н ╕ проводи на ньому глухо, проте досить чутно, задзвен╕ли.

Почувши такий звук, що певний час продовжувався, пол╕ца╖ одночасно засм╕ялися: - Оце да, оце фокус.

- Дивись, Броня, щоб б╕льше таке не повторилося, - сказав старший пол╕цай, - ми сво╖ хлопц╕, але ми пол╕ца╖, - ╕ в╕н дав команду ╖хати.

А мати почала з погрозами тлумачити сину, щоб в╕н б╕льше не стукав ╕ не говорив з╕ стовпом. Проте вона почала ретельн╕ше спостер╕гати за хлопцем, як в╕н гра╓ться. ╤ незабаром вона почула, стоячи в ганку, як в╕н стукав по телеграфному стовпу й швидко говорив:

- Татку, татку, ти мене чу╓ш? Скажи, ти вою╓ш? Н╕мц╕в стр╕ля╓ш? Стр╕ляй. ╤ я воюю. Пол╕ц╕я при╖жджала, хот╕ла мене забрати, а мама не в╕ддала. Татку, татку, воюй, ╕ я буду воювати.

Броня в╕д неспод╕ванки такого лепетання дитини приклала руки до його губ ╕ прис╕ла, стороп╕вши. Пот╕м, вгамувавшись, глянула на вс╕ боки, прис╕ла б╕ля нього на кол╕на, як ╕ в╕н, ╕ стала мовчки дивитися йому в оч╕, а пот╕м док╕рливо запитала: - Толя, що ти говорив?

- Я з татком говорив. Питав, як в╕н вою╓, - син також дивився мам╕ в оч╕.

- А тебе почув чужий дядя ╕ п╕шов он за ту клуню, заховався там. Завтра знову при╖дуть пол╕ца╖. Що буде?

- Мамо, мамо, я хочу говорити з татком!

- Синочку! Пол╕ц╕я, пол╕ц╕я тут. Нас розстр╕ляють.

- Мамо, я покличу, татка! В╕н нас захистить.

Броня пригорнула до себе сина й зашептала: - Толя, цього говорити не можна, не можна. ╤ ти тут б╕льше не грайся, бо буду бити. - Вона взяла його за руку й повела в хату...

А ввечер╕, коли повернулися з роботи ╖╖ мама, брат ╕ сестра, вона розпов╕ла ╖м про вит╕вки Тол╕ка й при╖зд пол╕ц╕╖, ╕ вони почали радитися, що робити. Хлопця вговорювати чи сварити марно. Зр╕зати телеграфного стовпа не можна. Вир╕шили обкласти його г╕ллям. Юз╕к тут же взяв сокиру, сходив до кущ╕в, що росли недалеко, нарубав невеличких в╕льх ╕з г╕ллям ╕ листям, прин╕с ╖х до стовпа й ними його обставив. Негативна ситуац╕я н╕би в╕д╕йшла.

Та трохи згодом Тол╕к почав ус╕х хвилювати сво╖ми снами про батька, як╕ в╕н навязливо, впевнено й голосно щодня розпов╕дав: - Татко йшов ╕з солдатами... Татко б╕г... Татко ╖хав на кузов╕ автомоб╕ля...

Поза к╕лька сн╕в про батька, в╕н одного ранку проснувся й почав говорити: - Татко в╕д мене закрився. В╕н прийшов до нашого погреба за нашою хатою ╕ зайшов туди. Там було маленьке в╕конце, ╕ в╕н закрився б╕лою засувкою. Я його кликав, кликав, але в╕н не в╕дкрився.

Такий сон засмутив ╕ маму сина ╕ бабусю. Броня п╕сля сн╕данку п╕шла копати картоплю (уже прийшла ос╕нь), проте вона не копалася: у голов╕ повторювався й повторювався сон сина, були тривожн╕ думки. ╥й захот╕лося почути наступний його сон, але вранц╕ в╕н н╕чого не розпов╕дав. ╤ в новий ранок не говорив про сон. Дал╕ вона сама запитувала його, що йому снилося, але в╕н раз-по-раз в╕дпов╕дав, що н╕чого йому не снилося. Б╕льше в╕н не бачив ув╕ сн╕ батька до повного повнол╕ття. Лише, коли в╕н працював на в╕дпов╕дальн╕й посад╕, одного разу йому приснилося, що в╕н дорослий разом ╕з батьком йде в наступ проти якогось ворога в г╕рськ╕й м╕сцевост╕.

* * *

Окупац╕╖ визвольними не бувають. Окупанти окуповують чужий народ, грабують його. Окупанти - це загарбники, вони прагнуть забирати, а не давати. ╤ не можна п╕ддаватися на ╖хн╕ приманки.

Перша ос╕нь ╕ за нею зима п╕сля захоплення Укра╖ни н╕мцями не принесли значних окупац╕йних потряс╕нь у Кривотин╕, але вони показали окупац╕йний характер. С╕льський староста й пол╕ца╖ довели людям, що Рейхском╕сар╕ат збер╕га╓ колгоспи, що необх╕дно виробляти продукц╕ю для Н╕меччини, аби перемогти б╕льшовик╕в, ╕ треба трудитися з╕ св╕танку до смерку. В╕дпов╕дно люди працювали. Зак╕нчили жнива й почали на к╕нн╕й молотарц╕ молотити жито, що в снопах було складене в ст╕жки.

Працював тут ╕ Йосип. П╕д час молотьби йому надали роботу по в╕дкиданню в╕д молотарки соломи, яку ╕нш╕ люди в╕дносили дал╕ й складали в скирту. Тут було дуже пильно. П╕сля трьох дн╕в тако╖ роботи в╕н у бригадира попросив пом╕нятися з кимось ╕ дал╕ працювати по черз╕ на р╕зних д╕лянках. Той йому в╕дмовив. А Йосип вимагав свого. Виникла суперечка, ╕ Йосип к╕лька раз╕в матюкнувся. Бригадир поскаржився пол╕цаю, ╕ той погрозив хул╕гану пять раз╕в в╕дшмагати батогом по гол╕й спин╕.

Пол╕цай зупинив роботу, скликав ус╕х людей, розпов╕в ╖м про ╕нцидент, наказав винуватцю скинути п╕джак ╕ сорочку, узяв у погонича коней бат╕г ╕ трич╕ ним ударив по спин╕ Йосипа, сказавши:

- Порядок любить порядок. Так буде вс╕м, хто не буде слухати бригадира, хто буде погано працювати.

П╕сля цього в╕н розпорядився бригадиру поставити Йосипа на ╕ншу д╕лянку роботи ╕ сказав, щоб дал╕ на м╕сц╕ в╕дкидання соломи щодня м╕няти робочих.

П╕д час молотьби одержане зб╕жжя збирали в н╕мецьк╕ паперов╕ м╕шки, в╕двозили ╖х до складу, де його очищали в╕д полови. Чисте зерно засипали в т╕ ж уже очищен╕ м╕шки й готували для в╕дправки до Рейху. Для цього м╕шки ╕з зерном к╕нним транспортом в╕двозили до зал╕знично╖ станц╕╖ Яблунець, де полонен╕ ╖х завантажували в товарн╕ вагони, як╕ в╕дправляли до Н╕меччини.

Кр╕м того, н╕мецько-пол╕цейська влада прагнула викопати й в╕дправити до Рейху картоплю, буряки та моркву. Паперових м╕шк╕в для них, як для зерна, не було, тому с╕льський староста розпорядився кожному двору здати по два полотняних м╕шки для завантаження в них картопл╕. Але як не вимагали пол╕ца╖ в╕д людей завчасно ╖╖ викопати, ╖м цього досягти не вдалося, ╕ з настанням морозу вона замерзла в пол╕ не викопаною.

╤ за розпорядженням вищого начальства с╕льський староста й пол╕ца╖ стали вимагати в╕д кожного двору здати для Рейху по десять к╕лограм╕в картопл╕ з кожно╖ сотки земл╕, пооб╕цявши працюючим колгоспникам за здану картоплю заплатити зерном жита по десять к╕лограм за один центнер.

За такого несправедливого п╕дходу Текля здала ш╕сть центнер╕в картопл╕, а одержала 60 кг зерна. Кр╕м того, ╖╖ с╕м╖ ╕з трьох працюючих видали на трудодн╕ за н╕мецький пер╕од колгоспу до к╕нця року по п╕вк╕лограма зерна на трудодень - близько трьох пуд╕в на вс╕х.

Згодом над╕йшло розпорядження в╕д н╕мецько╖ влади, щоб здавати для Рейху худобу. Через к╕лька дн╕в до двору Текл╕ прийшов пол╕цай ╕ сам забрав телицю, сказавши: - Для вас хватить одно╖ корови.

Маючи нестачу в харчуванн╕, ╕з приходом весни, як т╕льки розмерзлася земля, Текля вир╕шила у темний веч╕рн╕й час йти копати мерзлу картоплю, поле яко╖ було по цей б╕к села, де розм╕щувалася ╖╖ хата. Була боязнь ╕ти на те поле, бо подейкували, що воно зам╕новане. Усе ж вона п╕шла, над╕ючись на благополуччя. ╤ протягом того вечора, поки вона не повернулася, вс╕ хвилювалися - прислухалися, чи не стався вибух ╕ тривожно чекали ╖╖ повернення.

Викопану картоплю в╕дразу помили, дали ╖й нагр╕тися, дружньо почали чистити, терти на двох тертушках, ╕ пекти деруни на груб╕, що, як завжди гор╕ла у веч╕рн╕й час. ╤з друго╖ частини потерто╖ картопл╕, що не п╕шла на деруни, Текля розпорядилася Брон╕ приготувати крохмаль, який можна, висушивши, збер╕гати й використовувати тривалий час. Вона розяснила, що картоплю не можна залишати для збереження, бо нагр╕та вона почне текти. Не можна ╖╖ збер╕гати в хат╕ ╕ тому, щоб не побачили пол╕ца╖, як╕ мають звичку приходити неспод╕вано.

Того дня вечеря була смачна. На другий веч╕р ╕ дал╕, поки мерзла картопля ще збер╕гала б╕льш-менший нормальний тургор у холодн╕й земл╕ ╕ не почала трухнути, для ╖╖ копання Текля брала ╕з собою когось ╕з д╕тей, Антон╕ну чи М╕лю - було спок╕йн╕ше й швидше. У такий спос╕б с╕мя прожила б╕льше двох тижн╕в. При цьому хазяйка визначила перевагу ╖╖ крайньо╖ хати в сел╕: ╖х н╕хто не побачив за ╖хньою роботою.

У бабин╕й хат╕ з родичами

╤з настанням в╕дчутного вес╕ннього тепла до хати Текл╕ зявився ╖╖ р╕дний брат Левко з дружиною. В╕н розпов╕в, що зум╕в утекти з вагона п╕д час депортац╕╖ куркул╕в до Казахстану й до приходу н╕мц╕в працював у колгосп╕ в Черн╕г╕вськ╕й област╕, де й женився, а нин╕ захот╕в повернутися до сво╖х, до родич╕в, ╕ зараз проситься трохи пожити тут, якщо можна.

Звичайно, повернення брата було в рад╕сть. Текля похвалила його за км╕тлив╕сть утекти в╕д Казахстану. При цьому вона пригадала, що в╕н ╕ з╕ строково╖ служби в арм╕╖ було вт╕к - дезертирував, ╕ ╖╖ Петро врятував його в╕д лиха. Радуючись, що р╕дний дядько повернувся до р╕дн╕, Броня з д╕тьми, як╕ з М╕лею жили в друг╕й половин╕ хати, перейшли в першу, пот╕снившись задля проживання дядька Левка з дружиною...

Ц╕╓╖ ж весни 1942 року почалися одна за другою в╕дправки молод╕ до Н╕меччини на примусов╕ роботи. Забрали багато хлопц╕в ╕ д╕вчат. В╕д с╕м╖ Текл╕ першими було взято Антон╕ну й М╕лю, а до наступно╖ парт╕╖ залучили Юз╕ка, хоча в╕н був жонатий - оженився сп╕шно з Мар╕╓ю задля того, щоб його не забрали до Н╕меччини.

Але траг╕чного настрою в людей ╕ Текл╕ не було, бо н╕мц╕ об╕цяли молод╕ добре оплачувану роботу ╕ нав╕ть навчання та здобуття профес╕╖. Коли ж зв╕дти прийшли листи до батьк╕в, виявилося, що там погано. Поширилися негативн╕ чутки. ╤ дал╕ молодь села стала уникати в╕дправки до Н╕меччини, ховалася. В╕дтак пол╕ца╖ робили облави по хатах, ловили молодих людей п╕д час виходу з костьолу.

Ховалася й Броня у сво╓╖ т╕тки Ган╕, у яко╖ були ╕нвал╕ди дочка Тоф╕ля та син Стасько. Та р╕дний дядько Левко заявив начальнику пол╕ц╕╖, що в Текл╕ ╓ дочка, в яко╖ чолов╕к у Червон╕й Арм╕╖, а сама вона хова╓ться в╕д в╕дправки до Н╕меччини. В╕н, вочевидь, над╕явся на те, що ╖╖ заберуть, д╕тей в╕зьме баба Текля, а йому д╕станеться половина хати.

Про донос Левка хтось ╕з добрих пол╕ца╖в пов╕домив Текл╕. Вона порадилась ╕з дочкою Бронею, ╕ вони вир╕шили, що треба йти з мил╕стю на прийом до рейхсстарости Меркеля, узявши корову йому на подарунок. Корова була гарна, червоно╖ маст╕ з б╕лою головою. Вона йому мала сподобатися.

Рано-раненько Текля взяла корову на налигач, в╕двела ╖╖ до двору Меркеля ╕ попросилася на прийом. Вона йому розпов╕ла про дочку, що в не╖ дво╓ д╕тей пяти й трьох рок╕в, що ╖╖ чолов╕к в арм╕╖ ╕ вона в цьому не винна. Текля також розпов╕ла, що вже в Н╕меччин╕ ╖╖ син ╕ дв╕ дочки, ╕ дуже, дуже просила прийняти подарунок, вельми молочну гарну корову ╕ надал╕ не закликати дочку до в╕д╖зду в Н╕меччину.

Меркель подякував за подарунок ╕ пооб╕цяв, що пол╕ца╖ не будуть турбувати дочку. П╕д к╕нець в╕н запитав, хто такий Левко, ╕ сказав, щоб в╕н заспоко╖вся ╕ забажав йому по╖хати до Н╕меччини працювати на благо Рейху.

Удома Текля в присутност╕ Брон╕ розпов╕ла Левку з дружиною про зустр╕ч ╕ розмову з Меркелем. Присутн╕ були мовчазн╕. Вислухавши розпов╕дь ╕ трохи помовчавши, Левко сказав, що завтра в╕н п╕де зв╕дси. ╤ в╕н з дружиною п╕шов. Тривалий час Текля не знала, де в╕н перебува╓.

На другий день, як Текля залишилася без корови, до не╖ в хату ще вранц╕ зайшли близеньк╕ сус╕ди д╕д Владислав з╕ сво╓ю бабусею, батьками Тоф╕л╕, хата яких зовс╕м крайня в сел╕ стояла недалечко в╕д перелазу за хл╕вом Текл╕.

- Сус╕дко, ми бачимо, - зразу п╕сля в╕тання почав говорити д╕д, - що ви другий день не виганя╓те пасти корову. Що трапилося?

- Продала.

- Як? Нав╕що? А внукам молоко?

╤ Текля дещо розпов╕ла, без конкретизац╕╖, що в╕ддала корову пол╕цаям, щоб Броню не взяли в Н╕меччину. В╕д тако╖ розпов╕д╕ захвилювалися сус╕ди, висловлюючи боязнь, щоб не забрали ╖хню дочку Тоф╕лю, в╕ддавши ╖м онук╕в для догляду. ╤з наступного дня вона почала приносити й в╕ддавати Текл╕ горщик молока.

- ╤ дал╕ ми будемо давати вам молоко, - запевняла вона.

Долучилася давати молоко також Ганя, сестра Текл╕. Погодили, щоб молоко брати в╕д доброд╕╖в по черз╕ через день. При цьому Броня почала радитися з мат╕рю, як купити соб╕ ╕ншу корову. Визначилися, що для цього сл╕д продати деяк╕ реч╕ Брон╕, придбан╕ з ╤ваном у Мяколовичах та в ╢м╕льчин╕, а також подарован╕ ╤ваном хромов╕ чоботи. Трапилася для куп╕вл╕ т╕льна телиця в недалеко╖ сус╕дки Цальчихи, що жила ╕з сином. Вони погодилися за запропонован╕ Бронен╕ реч╕ продати невелику руду нетель, що мала отелитися в╕дразу п╕сля Нового 1943 року. У хл╕в╕ появилася майбутня молода корова, над╕я на власне молоко. При цьому залишилися хромов╕ чоботи.

* * *

Як птахи весною прил╕тають на р╕дн╕ м╕сцини, до р╕дних гн╕зд, так ╕ людей притяга╓ р╕дна сторона. ╤ притягувало родич╕в гн╕здо Текл╕. ╤ ╖╖ доброта незабаром знову проявилася.

До ╖╖ двору наприк╕нц╕ весни 1943 року п╕д╖хала невелика п╕двода ╕з запряженою в ярмо жовтос╕рою коровою. На воз╕ була двоюр╕дна сестра Петра М╕лька Залевська з двома п╕дл╕тками-синами, парубчуками. Вони при╖хали з Дн╕пропетровсько╖ област╕, куди ╖╖ з чолов╕ком та двома малими синами в 1930-т╕ роки вислали туди п╕сля тамтешнього голодомору. Чолов╕к ╖╖ п╕д час колектив╕зац╕╖ помер, а вона з д╕тьми там залишилися.

- Прийми нас, Текльо, трохи пожити в тебе. Я знаю, що ти живеш тут в Йосипов╕й хат╕, в╕н нам писав. П╕зн╕ше ми купимо якусь хатину.

Звичайно, Текля гостинно погодилася поселити ╖х у друг╕й половин╕ хати, в як╕й у цей час н╕хто не жив, бо п╕сля в╕дправки ╖╖ сина й двох дочок до Н╕меччини Броня з малими д╕тьми стала жити разом ╕з мат╕рю у двок╕мнатн╕й половин╕ хати.

╤з деяким часом р╕дна поселенка висловилася хазяйц╕, що ╖й ╕ синам подоба╓ться тут жити. П╕зн╕ше вона сказала, що ╖й хочеться жити у братов╕й хат╕. Коли на ц╕ слова Текля в╕дпов╕ла, що це вже ╖╖ хата, а не Йосипа, бо в нього вона ╖╖ купила, М╕лька заявила, що тод╕ в колгосп╕ ця хата коп╕йки коштувала. Тепер ╕нша влада, ╕нший порядок; за т╕ кошти вам належить та частина, де ви зараз живете, а нам та половина, в як╕й ми живемо. Зчинилася сварка. Обо╓ говорили, що п╕дуть до старости.

П╕шли обо╓ разом. Але староста не зм╕г дати розраду: кожна палко доказувала сво╓. Хоча Текля показувала документ на куп╕влю хати, староста не дав ствердно╖ в╕дпов╕д╕.

В╕дтак Текля вир╕шила йти на прийом до пов╕тового рейхском╕сара в ╢м╕льчин╕. Вийшовши здому ще далеко до сходу л╕тнього сонця, вона двадцятипятик╕лометрову в╕ддаль пройшла без в╕дпочинку ╕ до рейхском╕сар╕ату д╕йшла на початку його роботи. ╥╖ вислухав один ╕з к╕лькох його охоронц╕в, що волод╕в укра╖нською мовою, дозволив пройти з ним у середину установи й пров╕в в якийсь каб╕нет, де сид╕ло дво╓ чолов╕к╕в: один начальник, а другий - перекладач. Текля подала св╕й документ, розпов╕ла суть справи й в╕дпов╕ла на запитання. П╕сля цього начальник написав щось на папер╕ й в╕ддав його перекладачу. Той з папером вийшов ╕з каб╕нету, через певний час повернувся з ╕ншим папером ╕з надрукованим на ньому коротким текстом, подав його начальнику на п╕дпис та утвердження й оп╕сля прочитав у ньому про те, що цим п╕дтверджу╓ться правом╕рн╕сть документу про продаж хати й хл╕ва ╕ предявник його ма╓ повне право на ╖х волод╕ння. ╥й було подано попередн╕й та новий документи, перекладач пров╕в ╖╖ до охоронц╕в ╕ дав дозв╕л на вих╕д ╕з установи.

╤з добрим настро╓м Текля повернулася додому перед заходом сонця. Трохи в╕дпочивши, вживаючи деревяною ложкою з глечика кисле молоко, вона з Бронею п╕шла до М╕льки, ╕ Броня пов╕льно вголос прочитала н╕мецький документ про право на власн╕сть хати. П╕сля цього Текля сказала М╕льц╕: - Ось так, сестро. Тепер ти можеш жити спок╕йно тутечки, поки знайдеш де╕нде житло...

На наступному тижн╕ с╕мю Текл╕ порадував лист ╕з фотокарткою в╕д Юз╕ка з Н╕меччини, в якому в╕н пов╕домляв, що працю╓ на буд╕вництв╕ дороги недалеко в╕д В╕дня. Дещо п╕зн╕ше над╕йшли листи в╕д М╕л╕ з ╤нсбрука та в╕д Антон╕ни з Галля, в яких вони писали, що ╖хн╕ дол╕ в хазя╖в власних господарств, у ╖хн╕х будинках. Н╕би не було п╕дстав хвилюватися про них. Але тривоги й незадоволення в людей села росли.

Одержавши листи в╕д трьох д╕тей ╕з Н╕меччини, як╕ працювали на ворожих господар╕в, Текля сказала:

- Забрали наших молодих людей для прац╕ на н╕мц╕в, на н╕мецьких господар╕в, а нас оставили без д╕тей - старих батьк╕в, одиноких ж╕нок-матер╕в.

╤з партизанами небезпечно

╤з друго╖ половин╕ осен╕ 1942 року та на початку 1943-го на слуху набуло звучання про партизан╕в. В╕дкритого угрупування партизан╕в ╕з односельчан спочатку в сел╕ н╕би не спостер╕галося. ╤ ╖хн╕ пр╕звища не називалися. Про партизан╕в пошепки, приховано говорилося загалом: партизани зробили те-то, партизани з╕рвали, п╕д╕рвали... Але все зд╕╓не ними було осторонь свого села, переважно зах╕дн╕ше, переважно в межах ближньо╖ Б╕лорус╕╖. Вочевидь, в╕д самого початку партизани д╕яли досить законсп╕ровано. Люди просто здогадувалися, хто з односельчан в партизанах. Партизани партизанили, але н╕мецьких в╕йськових п╕дрозд╕л╕в у сел╕ не було.

Та неспод╕вано пронеслися слухи, що партизани за розпорядженням командира ╖хнього загону вбили Меркеля, познущавшись над ним: вивезли в л╕с, розд╕ли догола, привязали до дерева з мурашником поблизу нього ╕ так залишили, поки в╕н не вмер. П╕сля цього його вивезли з л╕су й скинула на дороз╕ подал╕ в╕д села. У в╕дпов╕дь неспод╕вано в село на╖хали н╕мц╕. ╤ поб╕гла баба Зонька до крайньо╖ хати на Д╕бров╕ за селом, щоб пов╕домити там, щоб увечер╕ н╕хто з партизан╕в не йшов додому, щоб не викликати н╕мц╕в до бою, до карально╖ операц╕╖, до спалення хат, як це робилося в Б╕лорус╕╖, про що не раз доходили чутки до жител╕в цього села, адже вона поруч ╕з Житомирською областю ╕ партизани доносили ╕нформац╕ю про так╕ жах╕ття.

Щоб не викликати п╕дозри н╕мц╕в, що перебували в сел╕, Зонька не поверталася додому, знаходилася в т╕й хат╕ два дн╕, поки не прийшла ╕нша баба-звязк╕вка з пов╕домленням, що н╕мц╕ покинули село, не виявивши партизан. Цьому посприяв ╕ с╕льський староста Стан╕шевський, який, як стало п╕зн╕ше в╕домо (п╕сля в╕йни), був одночасно сам у партизанах, виконуючи певну орган╕зац╕йну роль у кривотинськ╕й груп╕. ╤ пол╕ца╖ не були ворогами сво╖х односельчан, не служили донощиками для н╕мц╕в.

У наступний пер╕од н╕мецький в╕йськовий п╕дрозд╕л, що дислокувався в ╢м╕льчин╕, неспод╕вано час в╕д часу появлявся в сел╕. Коли при цьому траплялося таке, що в сел╕ перебували партизани, окрем╕ або групою, люди по сус╕дству в╕д хати до хати мерщ╕й передавали два слова: "Н╕мц╕ при╖хали". ╤ в ус╕х селян зажди було до партизан одностайне прохання, щоб у межах села не увязуватися н╕ в як╕ бойов╕ д╕╖, аби не допустити жертв односельц╕в чи знищення осель - ╓ достатньо ╕ншого простору за межами села.

╤з часом Текл╕на хата та ╖╖ мешканц╕, Текля й Броня, стали долученими до партизансько╖ участ╕. Спричинив до цього вже в╕домий двоюр╕дний брат Текл╕ Залевський Йосип. В╕н став ╓диним партизаном у сел╕ Косяк, де здавен жили майже переважно н╕мц╕, кр╕м к╕лькох укра╖нських родин. ╤ його в╕дходи до партизан для виконання завдань та повернення додому у зм╕нен╕й проти звичайно╖ одеж╕ могли привернути увагу н╕мц╕в-сус╕д╕в. Щоб менше ф╕гурувати перед н╕мцями села, в╕н ╕нколи приходив для ноч╕вл╕ та в╕дпочинку до Текл╕но╖ хати, передостанньо╖ в сел╕. Через значну в╕ддаль до не╖ р╕дко хто проходив, особливо у веч╕рньо-н╕чний час. ╤ вона була поруч кущ╕в ╕ недалеко до л╕с╕в ╕з п╕вн╕чно╖ та п╕вденно-зах╕дно╖ стор╕н. До не╖ можна було непом╕тно п╕д╕йти, особливо в темну пору чи в непогоду. ╤ це використовував Залевський Йосип Тоф╕льович, партизан Сабуровського загону.

П╕д час сп╕лкування з ним Текля та Броня дещо д╕знавалися про партизанськ╕ справи та под╕╖ на фронт╕. ╤з його сл╕в в╕н був активним партизаном, командиром групи, приймав участь у к╕лькох п╕дривах фашистських по╖зд╕в ╕ бойових операц╕ях. На його пропозиц╕ю Текля к╕лька раз╕в пекла хл╕б для партизан, який в╕н в╕дносив ╖м. За одно╖ розмови з ним Броня в╕ддала йому ╤ван╕в ф╕нський п╕столет ╕з патронами, сказавши:

- Я пересв╕дчилася, що в домашн╕х умовах за фашистсько╖ окупац╕╖ н╕яким чином не можна стр╕ляти, бо п╕сля цього обовязково постражда╓ вся с╕мя - ╕ нав╕ть село.

- Так, фашизм жахливий. Не н╕мц╕, вони чудов╕, добр╕ труд╕вники, я це бачу, бо живу з ними в одному сел╕. ╥хн╕й колгосп був найкращим у район╕. Вони вивчили укра╖нську мову, ╖хн╕ д╕ти ходять у нашу укра╖нську школу. А г╕тлер╕вський фашизм - це найжахлив╕ше людське твор╕ння, це жахлива ╕деолог╕я. Я вчитель ╕ впевнено так його оц╕нюю, - говорив ╕з сумом Йосип.

Згодом увечер╕ в ос╕нню пору знову зайшов в╕н у Текл╕ну хату з автоматом у руц╕. Прив╕тавшись, в╕н сказав:

- Не лякайтеся, я йду з Лугинського л╕су. - Дещо п╕зн╕ше в╕н в╕дкрито уточнив: - Я йду прямо з виконання завдання, яке ми виконували, рейдуючи, у межах Овруча, Олевська, Б╕локорович, Лугин . Додому йти через весь Косяк у такому партизанському вигляд╕ не можна, ще ранн╕й веч╕р, люди ходять. ╤ я дуже втомився. Дозвольте у Вас зробити короткий привал, на дв╕-три години заснути, а вдосв╕та, коли вс╕ люди ще сплять, п╕ду додому.

П╕сля вечер╕ Текля показала йому приготовлене л╕жко в друг╕й менш╕й к╕мнат╕. В╕н поклав на ст╕л автомат ╕ патронташ, а на ст╕льчику б╕ля стола - тулуб ╕ верхню одежу, а поруч поставив важк╕ чоботи.

Зачинивши за ним двер╕, ус╕ швидко полягали спати. Але Брон╕ не спалося. Коли вона н╕би заснула, в ╖╖ очах неспод╕вано стало ясно. Вона в╕дкрила оч╕ - у хат╕ було св╕тло. Вона схватилася з л╕жка, виб╕гла в ганок, трохи в╕дчинила зовн╕шн╕ двер╕ ╕ зразу за садком у темряв╕ побачила вантажний автомоб╕ль ╕з включеними фарами та почула н╕мецьку мову. Миттю вона вскочила в к╕мнату, де спав Йосип, ╕ майже закричала: - Н╕мц╕! Вставайте! Одягайтеся! Б╕гом!

Але в╕н був дуже пов╕льний. Броня помогла йому натягти штани та всунути бос╕ ноги в чоботи, накинула лише на шию г╕мнастьорку ╕ на плеч╕ тулуб, дала в одну руку автомат, а в другу патронташ ╕ почала його виштовхувати в одн╕, друг╕ та трет╕ двер╕, на ходу всовуючи онуч╕ в кишен╕ тулуба. Уже надвор╕ вона потягла його за руку з автоматом уб╕к сливового куща б╕ля дороги ╕ за ним штовхнула його на дорогу в б╕к в╕льхових кущ╕в, показавши туди рукою ╕ шепнувши: - Туди, б╕гом!

А сама миттю вскочила в ганок, зачинила тихенько двер╕ й не чутно замкнула ╖х засувкою. П╕сля цього вона вб╕гла в першу к╕мнату, перехрестилася, посп╕хом перенесла сонних д╕тей на м╕сце, де спав т╕льки-що Йосип, ╕ лягла на л╕жко, на якому до цього сама спала з д╕тьми.

Л╕гши, вона в╕дчула б╕ля себе дв╕ подушки й в╕дразу меншу перенесла до д╕тей ╕ поклала на не╖ гол╕вку Вал╕. У цей час почувся стук╕т у двер╕ з вимогою рос╕йською мовою в╕дчинити двер╕. Броня гукнула мам╕, щоб вона в╕дчинила двер╕, а сама почала одягатися, не застеляючи л╕жка й не розбиваючи подушку.

До хати зайшло тро╓ чолов╕к╕в у н╕мецьк╕й форм╕ з╕ словами, як╕ повторювали й повторювали: - Где партизан?

Вони швидко оглянули к╕мнати та тих, хто в них знаходився. Побудили д╕тей, ╕ Броня провела ╖х на п╕ч, на пост╕ль ╖хньо╖ бабун╕. Той, що говорив рос╕йською мовою (власовець), вимагав ╕ вимагав у Брон╕, щоб вона сказала, де партизани, де ╖╖ чолов╕к. На це вона тлумачила, що не зна╓, де партизани, що ╖х тут нема╓, що ╖╖ чолов╕к по╖хав на роботу в Н╕меччину. Вона д╕стала конверт, листа й фотограф╕ю в╕д Юз╕ка, показувала ╖х н╕мцям й доказувала, що це ╖╖ чолов╕к ╕ в╕н уже другий р╕к у Н╕меччин╕.

Рос╕йськомовний н╕мець мав у руц╕ р╕зку, час в╕д часу в╕н нею розмахував ╕ вдаряв по дверях, ст╕нах, столу. П╕дходив в╕н к╕лька раз╕в до д╕тей на печ╕, вдаряв р╕зкою по прип╕ку, погрожував ╕ викрикував: - Капут!

У якусь мить в╕н надм╕рно розсердився ╕ в стан╕ афекту р╕зко п╕д╕йшов до Брон╕ з криком: - Ти скажеш, де тв╕й партизан, де партизани, - ╕ вв╕ткнув п╕столет в ╖╖ рот, крутив ним у ньому й кричав, кричав: - Тут був партизан! Я бачив! Бачив т╕нь! Не скажеш, я вбю тебе, суку погану!

Ц╕ та ╕нш╕ загрози, як ╕ вс╕ самовиправдовування Брон╕, перекладав оф╕церу трет╕й присутн╕й н╕мець. Слухаючи ╕стер╕ю влас╕вця (про влас╕вц╕в стало в╕домо п╕зн╕ше, п╕сля зак╕нчення в╕йни), н╕мецький оф╕цер раптом сказав: - Найн, найн! Ком! - ╕ в╕н показав рукою вс╕м на вих╕д з хати. П╕сля цього н╕мц╕ оглянули пуст╕ (без людей) другу половину хати, комору та хл╕в.

╤нш╕ н╕мц╕ перев╕ряли також сус╕дську хату д╕да Владислава. Не знайшовши партизанських доказ╕в, ус╕ п╕шли до машини й по╖хали. Як стало згодом в╕домо, пошуки партизан╕в проводили виб╕рково ╕ в багатьох ╕нших хатах Кривотина та ближн╕х с╕л, включаючи Косяк.

В╕д╖зд н╕мц╕в не викликав емоц╕й н╕ в Текл╕, н╕ в ╖╖ дочки Брон╕, н╕ в ╖╖ онук╕в; у ╖хн╕х душах панувала якась неймов╕рн╕сть. Вони мовчки сид╕ли. Довго так сид╕ли, нав╕ть д╕ти. Першою пробудилася маленька Валюшка, яка щось запитала. ╤ почалося входження в подальше реальне життя. П╕зн╕ше Текля, здихнувши, сказала: - Д╕ти, нас уже трич╕ врятували н╕мц╕.

На другий день, коли наближалася об╕дня пора, до них ╕з Косяка нав╕далися дружина й дочка Залевського Йосипа, Ганя та Женя. В╕н турбувався, як об╕йшовся н╕чний нал╕т н╕мц╕в. П╕сля розпов╕д╕ Текл╕ й Брон╕ про те, як об╕йшлося, Женя стала розпов╕дати д╕тям казки " Коза дереза" ╕ " Два ведмед╕ горох молотили". ╥х слухали ╕ доросл╕. ╤ це розслабило ╖хню напругу п╕сля жахливо╖ ноч╕.

Цей на╖зд фашистських н╕мц╕в у Кривотин ╕з мотивац╕╓ю пошуку партизан╕в ╕, вочевидь, ╕з нам╕рами покарати село об╕йшовся без траг╕чних насл╕дк╕в. Це розум╕ли люди, партизани, пол╕ца╖ села. Цим пройнявся ╖хн╕й дух. Вони берегли село, село берегло ╖х.

Однак при╖зди н╕мц╕в в село були. Зокрема, одного разу до хати Текл╕ при╖жджали на мотоциклах н╕мецьк╕ чини. У хат╕ вони допитували Броню, де ╖╖ чолов╕к. Вона в╕дпов╕дала, що в╕н по╖хав до Н╕меччини на роботи. Старший серед н╕мц╕в говорив ╖й, що ╖╖ чолов╕к сов╓тський оф╕цер вою╓ проти н╕мц╕в. Вона заперечувала ╕ розпов╕дала, що п╕д час в╕дступу Червоно╖ Арм╕╖ в╕н прийшов сюди, додому. Це бачили сус╕ди, багато людей. Проте до арм╕╖ в╕н не п╕шов, в╕н залишився тут ╕ переховувався. А коли почали брати людей до Н╕меччини, в╕н в╕дразу по╖хав туди. ╤ вона показувала листа Юзька та його фотограф╕ю, прислан╕ з Н╕меччини. Н╕мц╕ придивлялися до них, перекладач читав листа, але не в╕рили ╕ знову перепитували. Броня твердила сво╓ ╕ мати Текля все сказане нею п╕дтверджувала. Урешт╕-решт вони пов╕рили.

П╕сля ╖хнього в╕д╖зду Тол╕к у мами запитав:

- Мамо, а чому у високого н╕мця петлиц╕ ╕нш╕, н╕ж в ╕нших н╕мц╕в, н╕ж у татка, як╕сь зовс╕м ╕нш╕ знаки. Я дивився на них ╕ дивився.

- Ой, синочку, не питай. Серед н╕мц╕в були р╕зн╕ чини, тому вони мали р╕зн╕ петлиц╕. Це були, мабуть, есес╕вц╕. Дуже поган╕ н╕мц╕. Не питай б╕льше про це. ╤ н╕кому не кажи. Слава Богу, що вони пов╕рили нам ╕ по╖хали зв╕дси.

* * *

Коли засв╕дчився в╕дступ в╕йськ н╕мецько╖ коал╕ц╕╖, у наше село першими ╕з в╕дступаючих зайшли мадяри. У час ╖хнього приходу в село, у господарств╕ Бенеда Островського, що розм╕щувалося зразу за перехрестям, навпроти дороги, працював юний родич ╕з недалекого села Чм╕ль. В╕н побачив на шляху наближення в╕йськових ╕ почав ут╕кати, вискочивши з подв╕ря. Його пом╕тили арм╕йц╕, прийняли за партизана й стали доганяти, стр╕ляючи на ходу по ньому з криками: "партизан, партизан".

В╕н б╕г огородами й, зокрема, поза садком Текл╕. Переймаючи його, у садку солдати для зручност╕ приц╕лу прикладали гвинт╕вки до дерев, але влучити не могли. Хлопець б╕г хитро, петляючи з одного боку в другий, ╕ вскочив у ближн╕ кущ╕. Ще трохи постр╕лявши, вороги повернулися в село.

Задля помсти вони пройшли по вс╕х хатах, полонили кожного дорослого чолов╕ка, що перебував удома, кр╕м старих, ╕ погнали ╕з собою. Заб╕гали мадяри також до хати Текл╕, вигукуючи: - Хазя╖н де? Партизан де? - ╕ нишпорили по закутках. Загарбали також к╕лькох партизан, хто був удома не при збро╖.

╤з вс╕х полонених мадярами н╕хто не повернувся додому. Залишилися живими лише дво╓: Йосип Л╕совський, який ще вдома прикинувся кульгавим ╕ його на початку маршу колони полонених випхали з не╖ прикладами, та ще розумово хворий Ганьчин Стасько, у якого п╕д час надання йому яко╖сь роботи виявили його хворобу й наказали йти додому. ╤ в╕н прийшов за його ледь зрозум╕лими словами аж ╕з Здолбунова, хоча погано говорив ╕ щодо його м╕сця проживання м╕г вживати лише "село Кривотин, ╢м╕льчине, Коростень".

Винуватець полону чолов╕к╕в-кривотинц╕в мадярами хлопець Петро, який зум╕в утекти в╕д мадярсько╖ смерт╕, п╕сля в╕йни з настанням миру працював обл╕ковцем на молочному завод╕ в сел╕ Чм╕ль. Л╕овський Йосип став техн╕ком штучного ос╕мен╕ння тварин на молочно-товарн╕й ферм╕ у сво╓му сел╕, а Стасько був пастухом на колгоспн╕й ферм╕.

В╕дразу п╕сля в╕дступу в╕йськових мадяр╕в в╕дбулося вивезення н╕мецького населення ╕з с╕л Косяк ╕ Крупушин на зал╕зничну станц╕ю Яблунець для в╕дправки в Н╕меччину. Разом ╕з н╕мецькими людьми вивезли ╖х майно, тварин.


Остання фаза окупац╕╖

Коли в╕дчувся нев╕дзворотн╕й в╕дступ н╕мецьких в╕йськ у к╕нц╕ 1943 року, Текля з дочкою Бронею перейнялися хвилюванням, як бути, яка буде повед╕нка в╕дступаючого ворога. Поширювалися р╕зн╕ негативн╕ чутки. Текля запропонувала сходити до с╕льського старости Стан╕шевського, який жив недалеко, був практично сус╕дом, ╕ в╕дчувалася його доброзичлив╕сть, щоб в╕н надав можлив╕сть ╖й з онуками по╖хати на колгоспно-н╕мецьких конях в село Двадцять пяте до сестри Домц╕.

╤ вона п╕шла до хати Антона Стан╕шевського й висловила свою думку. В╕н погодився з доц╕льн╕стю ви╖хати з д╕тьми в безпечн╕ше м╕сце ╕ поц╕кавився, як бути з Бронею. Текля в╕дпов╕ла, що дочка з Божою допомогою буде стерегти дому - вона спритн╕ша ╕ доц╕льн╕ше зможе знаходити кращ╕ можливост╕. П╕сля цього в╕н пооб╕цяв вид╕лити одного коня з возом, але без ╖здового, щоб ╖хала вона сама з онуками або взяла за ╖здового свою сестру Ганну - буде ╕ безпечн╕ше ╕ допомога в дороз╕.

Текля з певною рад╕стю посп╕шила до сестри. Вона погодилася з пропозиц╕ю, сказавши, що Тоф╕ля ╕з Стаськом, який вдома, уже повернувся з мадярського полону, зможуть цим часом удвох побути сам╕. Вона заодно також зустр╕неться ╕з сестрою Домцею та ╖╖ с╕м╓ю, з якими не бачилися протягом ус╕╓╖ в╕йни. За розмовою обидв╕ сестри з╕йшлися на думц╕, щоб взяти ╕з собою корову з телям, ╕накше в╕дступаюч╕ н╕мц╕ ╖х в╕дберуть.

Вислухавши Теклю вдруге, Стан╕шевський сказав, що нада╓ команду пол╕цаю Журавському Марку вид╕лити в ╖╖ розпорядження коня з возом для по╖здки з д╕тьми та коровою на привяз╕ до селища Двадцять пяте. Оп╕сля написав вказ╕вку пол╕цаю та пропуск для по╖здки ╕, вручаючи ╖х, промовив:

- По╖здка ма╓ бути, вочевидь, безпечною, бо партизан╕в у м╕сцях за таким маршрутом нин╕ нема╓, то ╕ н╕мц╕в нема, а для пол╕ца╖в повинна бути достатньою ця зав╕рена перепустка, в як╕й все зазначено. ╤ в╕дпов╕дно до цього, якщо неспод╕вано виникне необх╕дн╕сть, треба робити пояснення. Коли по╖дете?

- П╕слязавтра.

- ╤д╕ть до Марка. Нехай вам щастить.

- Дякую, дякую. До побачення.

У зазначений день уранц╕ Ганна Годлевська п╕д╖хала до двору Текл╕ на невелик╕й п╕двод╕ ╕з запряженим гн╕дим конем. Броня з мамою на в╕з наклали с╕на, зробили з нього спереду сид╕ння для Ганни, накривши його рядниною ╕ дала в руки кусок полотна, щоб накрити кол╕на. П╕сля цього позаду сид╕ння вмостили в с╕но на бочок лежачи темно-руде телятко, привязавши його через шию до обох драбин так, щоб воно могло встати, але не рухатися з боку в б╕к. Оп╕сля привязали ззаду воза руду невелику корову. Пот╕м Броня середню частину с╕на на воз╕ накрили рядном, посадили на нього ближче до теляти по зимньому од╕тих д╕тей ╕ накрили ╖хн╕ ноги с╕ном ╕ фартухом, сказавши:

- П╕дсуньте ноги п╕д теля, а руки поклад╕ть на нього.

Позаду них на намощене с╕но, накрите також ряднинкою с╕ла ╖хня бабуня, п╕дсунувши п╕д д╕тей ноги в с╕н╕. Броня ще б╕льше укутала ╖х с╕ном ╕ фартухом.

- Тьотю Ганя, мамо, д╕тки, укутуйтеся зразу, щоб було тепло в╕д початку, бо надвор╕ прохолодно, сиро, а дорога далека, не треба охолоджуватися. Якщо трохи зараз змерзнете, пот╕м надвор╕ не нагр╕╓теся, - клопоталася Броня.

- Усе буде добре. Будемо дивитися за д╕тьми, - заспокоювали мама й т╕тка...

Про╖хавши територ╕ю свого села та окра╖нами двох ближн╕х с╕л, вони довго рухалися сосново-березово-в╕льховим л╕сом за хмарно╖, але спок╕йно╖ погоди. До Кучинських, с╕м╖ сестри Домц╕ та ╖╖ чолов╕ка Франця, вони прибули без пригод. Прибульц╕в господар╕ огорнули рад╕стю. В╕дразу й п╕зн╕ше вони розпов╕дали, що тут не бачили н╕ Червоно Арм╕╖, н╕ партизан╕в. У цьому маленькому глухому сел╕, як ╕ ран╕ше, люди продовжували працювати по забезпеченню матер╕ал╕в для роботи на смолярн╕ - гонять та збер╕гають смолу; життя тут було нудним. Зустр╕ч р╕дних пройшла за святково прибраним столом: Кучинськ╕-господар╕, ╖хн╕ дв╕ дочки й синок, Ганна й Текля з онуками та дехто ╕з сус╕д╕в.

Перебуваючи тут, Текля й Ганна не знали, коли можна повертатися додому, не було н╕яко╖ ╕нформац╕╖. Та одного разу в об╕дню пору до цього поселення при╖хала й зупинилася поблизу хати Кучинських вантажна автомашина з червоним прапором над Каб╕ною. До не╖ повиб╕гали люди - доросл╕ й д╕ти. Сержант, який вийшов ╕з не╖, розпов╕в людям, як╕ в╕дразу п╕д╕йшли до нього, що в╕н ╖де по глухих селах, щоб пов╕домити, що н╕мц╕в навколо вже нема╓, що н╕мецька окупац╕я зак╕нчилася.

Баба Текля запитала в сержанта, чи можна зараз вести онук╕в в село Кривотин. На це в╕н в╕дпов╕в, що в цих м╕сцях н╕мецького в╕йська нема╓, але окрем╕ в╕йськов╕ групи можуть пробиватися до сво╖х, щоб не попасти в полон, тому краще к╕лька дн╕в почекати.

У наступн╕ два дн╕ падав холодний зимовий дощ. На трет╕й день потепл╕ло й прибул╕ гост╕ з╕бралися додому. Зворотна дорога була г╕ршою: п╕сля дощу шлях був грязьким. Одному коню везти воза було важко. ╤нод╕ корова гальмувала воза. Тому в окремих м╕сцях Тол╕ку наказували злазити з воза ╕ йти позаду корови. В одному з грузьких м╕сць його нога вислизнула з черевика ╕ нею в╕н вступив у болото. На його поклик зупинили воза, ╕з нього швидко зл╕зла його бабуня, вона п╕дтримала його оголену н╕жку, витягла з гряз╕ його черевичка, перенесла внука й черевичка на в╕з, хутенько витерла ганч╕ркою забруднену ногу, роззула другу н╕жку, обидв╕ п╕дсунула п╕д жив╕т лежачого теляти, щоб в╕д╕гр╕валися, ╕ руки внука поклала на т╕ло теляти, де й Валя тримала сво╖ рученята. П╕сля цього бабуня с╕ном, що було на воз╕, витерла в╕д гряз╕ взуття, ╕ також п╕дсунула його до теляти, зробила необх╕дний облаштунок, щоб швидше вони нагр╕лися б╕ля теляти, ╕ вони по╖хали. Згодом вона внука взула, ╕ дал╕ в╕н ╕шов обережн╕ше.

Нарешт╕ п╕двода з одним конем ви╖хала на к╕нцеву пряму дорогу, яка протяжн╕стю б╕льше одного к╕лометра вела до хати Текл╕, ╕ вона й Ганна в╕дразу побачили р╕дний садочок, до якого треба було ╖м ще ╖хати. По т╕лу Текл╕ пройшло зворушливе тепло тривожно-добро╖ над╕╖, яку вона стала висловлювати до сестри та до онук╕в. Оч╕ вс╕х були зосереджен╕ вперед до садочку.

Коли до нього залишалося метр╕в ╕з чотириста, вони побачили постать, яка вийшла зв╕дти й наближалася до них. Згодом Толя з╕сковзнув ╕з воза, поб╕г попереду коня й почав вигукувати: - Мама, мама!

Поб╕гла назустр╕ч ╖м ╕ Броня. Вони обнялися, поц╕лувалися. Коли б╕ля них зупинилася п╕двода, Броня з рад╕стю почала ц╕лувати й обн╕мати тьотю Ганю, Валю, маму, телятко, а тр╕шки згодом погладила мордочку корови, к╕лька раз╕в сказавши: - Рижа, Рижуня.

Дал╕ вона палко говорила: - Як н╕мець п╕шов, я вас щодня виглядала, а сьогодн╕ п╕сля ранку виб╕гала й виб╕гала на подв╕ря, дивилася й дивилася на шлях.

Удома, розвантажившись, Ганя запитала в Брон╕: - Куди под╕ти коня з возом? Влада ж пом╕нялася. ╥хати до Марка?

- В╕двез╕ть все до конюшн╕ колгоспу. ╤ це с╕но. Поклад╕ть його в ясла коня. Там ╓ ще к╕лька коней ╕ конюх. А Марко п╕шов у партизани, в╕н був пол╕ца╓м, п╕дп╕льно партизанив ╕ як ╕шов до них, то сказав: - Кон╕, увесь реманент, усе майно були колгоспними ╕ ╖х необх╕дно знову здати колгоспу ╕ треба ╖х берегти.

Дал╕ Броня продовжила: - Стан╕шевський був п╕дп╕льним партизаном ╕ при н╕мцях займав посаду с╕льського старости. А зараз голова с╕льсько╖ ради.

- Ви╖жджали з дому - була одна влада, при╖хали додому - друга влада. Була н╕мецька, зараз - знову радянська. А колгоспи були ╕ ╓, ╕ ╓. ╤ начальник той самий, - говорила Текля.

Ганна напо╖ла коня ╕, попрощавшись п╕д вдячн╕сть Текл╕ та Брон╕, по╖хала.

Згодом, заспоко╖вшись на тому, що вс╕ в куп╕, мати запитала доньку Броню: - Як тоб╕ тут булося?

- Об╕йшлося добре. В╕йна пройшла мимо. Стр╕лянини не було. Хоча в сел╕ п╕д к╕нець в╕йни трохи стр╕ляли, - почала розпов╕дати Броня. - На другий день, як ви по╖хали, на перехрест╕, що б╕ля ф╕гури, з╕брався невеликий обоз партизан╕в, кажуть, п╕дв╕д ╕з чотири, по одн╕й ╕з с╕л Ганн╕вка, Корол╕вка, Горбове та з нашого села, щоб в╕дправитись в партизанський заг╕н для рейду, щоб давати б╕й в╕дступаючим н╕мцям. У цей час появився н╕мецький л╕так ╕ скинув трьох парашутист╕в, як╕ спускалися над садибою Рудн╕цько╖ Рузальки. ╥х ╕ розстр╕ляли партизани. Виявилося, що вони були з новор╕чними подарунками. Нев╕домо для кого - для сво╖х н╕мц╕в, чи для людей села з якоюсь метою. ╥х закопали прямо на садиб╕ Руз╕, ближче до дороги.

Через деяко╖ паузу вона продовжила: - П╕сля цього люди з ближн╕х хат поприходили ╕ почали просити партизан╕в, щоб вони швидше по╖хали ╕з села за сво╖м завданням, бо зараз над╕йдуть н╕мц╕, почнеться бойня ╕ село постражда╓ . Вони послухалися. Але н╕мецьке в╕йсько в цей ╕ наступний день не над╕йшло. Очевидно, парашутист╕в скинули не на те м╕сце.

- ╤ добре, - сказала мати, - добре, що за час в╕йни в нашому сел╕ Бог не допустив бою. А н╕мецьке в╕йсько сюдою в╕дступало? То як було?

- В╕дступало, мамо, - важко здихнула дочка. - Коли йшло н╕мецьке в╕йсько, разом з╕ мною була Тоф╕ля. Ми як побачили, що ╕з села йдуть колони н╕мц╕в, я замкнула хату, ╕ ми виб╕гли через дорогу в поле, там зразу попадали ╕ поповзли задки до кущ╕в, дивлячись, як йдуть н╕мц╕. ╤ п╕хота, ╕ машини, ╕ гармати... Як стемн╕ло, фари машин св╕тили дуже яскраво, ╕ ми боялися нав╕ть голови п╕дняти, щоб нас не зам╕тили. А ми на св╕тл╕ бачили н╕мц╕в дуже добре. Коли проходила остання невеличка колона, вона зупинилася б╕ля двору д╕да Владислава, ╕ два н╕мц╕в вийшли на подв╕ря. Один ╕з них розвалив загату п╕д в╕кном хати, узяв оберемок соломи, п╕дн╕с ╖╖ до дверей клун╕ ╕ почав ╖╖ п╕дпалювати запальничкою. ╤з хати вискочив д╕д Владислав ╕ зразу ногами загасив вогонь. Тод╕ другий н╕мець схопив його, упхнув у клуню, замкнув двер╕ на защ╕пку, п╕дсунув до дверей солому ╕ п╕дпалив ╖╖. Обо╓ голосно засм╕ялися, п╕днявши руки вгору, ╕ поб╕гли до сво╖х. Тод╕, як дво╓ н╕мц╕в старалися п╕дпалити клуню, ╖м ╕з строю раз╕в зо три вигукував ╖хн╕й командир: - Шнель, шнель, рус, рус! Ус╕ разом вони швидко п╕шли з╕ словами "шнель, шнель, рус, рус". У ту ж мить у п╕тьми непом╕тними ми п╕дб╕гли до вогню, розгорнули ногами солому, що пов╕льно розгоралася, бо була вологою в╕д учорашнього дощу, ╕ почали ногами топтати вогонь. Тут же Тоф╕ля схопила в╕дро з водою, що стояло б╕ля криниц╕, ╕ вадою залляла вогонь. Двер╕ т╕льки чуточку присмалилися. Ми врятували в╕д пожеж╕ клуню, батька Тоф╕л╕ та ╖хню хату.

- ╤ нашу хату врятували, адже вона зовс╕м близенько в╕д об╕йстя Владислава, - пов╕льно проговорила мати. - Настрахалася ти, дочко, з Тоф╕лею, натерп╕лися.

- А наше в╕йсько в цю н╕ч не прийшло ╕ не прийшло сюди до цього часу. Лише коли в╕дступаюч╕ н╕мц╕ зайшли в село, по них було зроблено артобстр╕л, снаряди попали в нашу школу, але н╕хто не постраждав. Наступного дня вранц╕ по цьому шляху про╖хала п╕двода з червоноарм╕йцями. Один солдат, сидячи на воз╕, тримав у руках червоний прапор, другий грав на гармошц╕, ╕ вс╕ браво сп╕вали. Не в╕рите, мамо? Правда, правда, чиста правда!

- Слава Богу! Н╕мц╕ посп╕шно вт╕кали, боялися, вочевидь, попасти в полон. Наше в╕йсько, очевидячки, п╕шло ╕ншою стороною, щоб узяти ╖х в оточення.

- Так, мамо. ╤ наш╕ шляхи та доти, стратег╕чн╕, як казав Ванька , не знадобилися для оборони чи наступу н╕ для нашо╖ арм╕╖, н╕ для фашист╕в. Наш╕ шляхи були т╕льки для в╕дступаючих ╕ полонених.

- Добре, що в нашому сел╕ об╕йшлося без лиха. Добре, що ти була разом ╕з Тоф╕лею ╕ ви виб╕гли в поле, коли селом в╕дступали н╕мц╕. Якби кожна з вас сид╕ла у сво╖й хат╕, то, вочевидь, була б тяжка доля Владислава й Тоф╕л╕. Вони погор╕ли б. ╤ хто-зна╓, що було б ╕з тобою та з нашою хатою.

- Так-так, мамочко.

У наступний день Броня п╕шла до Стан╕шевського додому з пов╕домленням про те, що ╖╖ мати з д╕тьми повернулися додому ╕ т╕тка Ганя здала коня з возом конюху. П╕д час ╖╖ подяки в╕н запросив Броню прис╕сти ╕ сказав: - Брон╕слава Петр╕вна, ми св╕дки, що фашизм в╕д нашого села з╕гнано. У цьому ╓ певна заслуга твого чолов╕ка та ще двох оф╕цер╕в нашого села, як╕ були добрими людьми, але ж╕нки яких, як ╕ ти, попали в окупац╕ю. Мен╕ вдалося пол╕цаям села довести, що ви наш╕ добр╕ односельчани, що ваш╕ батьки добр╕ люди, а доля вас звела по любов╕ з оф╕церами ╕ нема вашо╖ вини в тому, щоб вас наказувати. Я ╖м казав, що Залевськ╕ Петро й Текля були проти колектив╕зац╕╖, ╕ Текля останньою в сел╕ п╕шла в колгосп через те, що було голодування. То тепер ╖╖ дочку варто розстр╕ляти чи здати н╕мцям? Слава Богу прислухалися. Дал╕. Ус╕ пол╕ца╖ знали, що серед них ╓ партизани, хоч про це н╕хто не говорив. Але вони, як ╕ вс╕ люди зрозум╕ли, що фашисти г╕рш╕ в╕д б╕льшовик╕в ╕ в думках почали над╕ятися на Червону Арм╕ю та партизан╕в. Була проблема також у тому, що в сел╕ живуть переважно поляки, ╕ через це була певна небезпека для села. Але при н╕мцях мирно жили поляки та укра╖нц╕ ╕ червоноарм╕йськ╕ командирш╕ з ними. При цьому всьому я наголошував, що треба зберегти село й ус╕х людей. Дякую людям: вони виявилися мудрими.

- Антоне Миколайовичу, люди говорять, що ви добра людина. Ви дуже мудра людина. Мудра людина - добра людина. ╤з мудрим начальством ╕ люди робляться мудрими та добрими. Дякую вам, що нам трапилася така людина, дякую вам, що ви нас зберегли.

- А ви, Брон╕слава Петр╕вна, ум╕╓те говорити. ╤ хвалити. Я вперше почув про себе так╕ хорош╕ слова. Але досить про це. Добре, що мен╕ далося п╕знати вас. До побачення.

П╕сляво╓нн╕ колгоспно-радянськ╕ днини

╤з в╕дходом н╕мц╕в розпочалося радянське колгоспне життя. ╤ Броня в╕дразу стала колгоспницею. Повернулося ╖╖ минуле селянство, але на колгоспн╕й нив╕ з пануючим чеканням в╕стей в╕д чолов╕ка та турботою про д╕тей. Весною вона разом ╕з подругою Тоф╕лею Максимюк сам╕ п╕шли, без запрошення чи то розпорядження, на колгоспну роботу для виконання тих роб╕т, як╕ за слухами виконували деяк╕ колгоспники п╕д кер╕вництвом Стан╕шевського, якого люди продовжували вважати сво╖м начальником.

Одного ранку на бригаду, де до бригадира завжди збиралися люди перед початком роботи, прийшов ╕ Стан╕шевський. В╕н прив╕тався, подякував за бажання працювати й зав╕в орган╕зац╕йну мову про те, як будемо господарювати п╕сля зв╕льнення села в╕д н╕мецько╖ окупац╕╖. В╕н говорив, що будемо над╕ятися, що п╕сля в╕йни будемо жити добре. Але, зв╕сно, треба працювати. Зараз прийшла весна, пос╕вна пора. Працю в пол╕ ми ще не розпочали - не ма╓ться належно╖ можливост╕: п╕сля в╕дходу н╕мц╕в залишилося лише к╕лька пар колгоспних дорослих коней, к╕лька лошак╕в та к╕лька плуг╕в ╕ бор╕н. Але треба терм╕ново с╕яти, садити, вирощувати новий урожай як у колгосп╕, так ╕ на людських садибах.

Люди висловили думки й прагнення щодо орання п╕д ярину та для посадки картопл╕. Хтось ╕з ж╕нок, що з╕бралися, заговорив, що можна орати коровами. Та колгоспних кор╕в не було, а в людей як брати? Дво╓ колгоспниць запропонували дати сво╖х кор╕в, щоб була одна пара п╕д одне ярмо. Дати. А хто буде орати? Адже лише тро╓ дорослих працездатних чолов╕к╕в залишилося в сел╕ - решту вивезли в Н╕меччину, забрали мадяри, а дек╕лька ще не повернулися з партизан╕в, можливо вони перейшли в Арм╕ю.

- Треба кликати хлопц╕в-п╕дл╕тк╕в ╕ д╕д╕в, - висловився Стан╕шевський. - ╤ треба з б╕льш досв╕дчених ж╕нок вибрати чотирьох бригадир╕в, на кожну частину села, щоб вони орган╕зовували колгоспну роботу, але щоб працювати на одн╕й робот╕ вкуп╕, допомагаючи один одному, бо нас не багато.

Гомонячи, чотирьох бригадир╕в було названо.

Дал╕ в╕н оголосив, що оранку почнемо коровами завтра вранц╕ на тому пол╕, що за будинками ферми. Оск╕льки в колгосп╕ села збереглося два ярма ╕ дв╕ колгоспниц╕ погодилися дати сво╖х кор╕в для орання, то треба ще дв╕ корови для другого плуга. Також треба, щоб було двох орач╕в. Наприк╕нц╕ з╕брання в╕н запросив, щоб завтра вранц╕ чолов╕ки з к╕лькома хлопцями принесли до поля два ярма й два плуги, а чотири ж╕нки привели туди сво╖х кор╕в. В╕н також звернувся до людей ╕з проханням, щоб у сво╖х дом╕вках виявили ярма та плуги, що, вочевидь, схован╕ ╕ тому збереглися. Чотирьом бригадирам в╕н запропонував п╕д╕йти до нього на пораду, щоб завтра забезпечити виконання роботи. П╕сля цього в╕н розпорядився вс╕м роз╕йтися додому до завтра.

Завтрашн╕й день орган╕зац╕йно мав початок такий, як домовилися вчора. У вс╕х присутн╕х ц╕кавилася думка, як буде оратися коровами, адже цього ще н╕хто не бачив.

- Спочатку почнемо орати одним плугом, - сказав Стан╕шевський.

Дво╓ чолов╕к╕в п╕днесли плуга на м╕сце початку першо╖ борозни, дво╓ юнак╕в узяли ярмо й причепили його до плуга, ж╕нки п╕двели дв╕ корови до ярма, дво╓ чолов╕к╕в ╕з ж╕нками впрягли в нього неслухняних кор╕в ╕ один ╕з них руками взявся за чеп╕ги плуга, сказавши:

- Я орач, ж╕нки хай ведуть сво╖х кор╕в у напрямку першо╖ борозни ╕ слухають мене, мо╖ команди. Гей, гей-гей, п╕шли.

Але корови не зрушили з м╕сця. Ж╕нки почали ╖х понукати та п╕дганяти сво╖ми р╕зками. В╕дтак корови натискували на ярмо неодночасно ╕ воно смикалося то в один, то в другий б╕к. П╕сля к╕лькох понукань кор╕в до руху одна ╕з ж╕нок свою корову шмагнула сильн╕ше. У в╕дпов╕дь вона раптом стала трохи боком ╕ почала крутити головою, стараючись витягти ╖╖ з ярма. Це викликало в присутн╕х здивування ╕ зупинило прагнення ж╕нок. Дал╕ вони лаг╕дн╕ше, але наполеглив╕ше почали налигачами (мотузками) тягнути кор╕в вперед. Т╕ зробили з десяток крок╕в ╕ зупинилися, а та з них, що крутила головою, повернула ╖╖ в б╕к сво╓╖ хазяйки, дивлячись на не╖.

- Чорнуля, дивишся на мене, щоб я забрала тебе з ярма? - заговорила власниця т╕╓╖ корови. - П╕сля цього ти даси мен╕ молоко? Товаришу Стан╕шевський, Антоне Миколайовичу, я сама запропонувала орати коровами, чула про таке. Але бачу, що моя корова не зможе орати, мабуть вона не т╕╓╖ породи, - ╕ почала зв╕льняти свою корову в╕д ярма.

- Не сп╕ш╕ть. Треба привчити кор╕в до ярма, - швидко п╕д╕йшов один ╕з д╕д╕в. - Коней привчають ╕ до с╕дла, ╕ до шле╖, ╕ до дишла. ╤ вол╕в привчають до ярма. А не зразу вперед... П╕двед╕ть ╕ншу корову. А ця нехай буде, вона спок╕йн╕ша, ця буде орати.

Привели другу корову, що з ╕ншою скубали тут поруч перш╕ вес╕нн╕ травинки. Д╕д ╕з власницею приведено╖ корови пов╕льно запрягли ╖╖ в ярмо. Д╕д ╖╖ погладив, тихо поворушив ярмо, посунув його до середини ши╖ корови, пот╕м до холки.

- Нехай корови трохи постоять п╕д ярмом. П╕сля цього вони сам╕ захочуть ╕ти й будуть тягти плуга, - повчав д╕д. Через хвилин ╕з с╕м в╕н, стоячи збоку кор╕в, сказав: - Попробу╓мо. Орач, тримай плуга не глибоко, а ви, ж╕ночки, трохи збоку попереду кор╕в вед╕ть ╖х за мотузки. Гей! Разом, п╕шли, п╕шли! Плуга тримай м╕лко, м╕лесенько!

╤ корови п╕шли, а позаду плуга стр╕чкою залишалася вузенька борозна. К╕лька ж╕нок трохи йшли по н╕й. Д╕йшовши до половини невеликого поля, зупинилися, дали коровам перепочити. Дал╕ знову почали, ╕ борозенка почала зб╕льшуватися. У к╕нц╕ поля упряжку розвернули, коровам дали трохи в╕дпочити й почали другий зах╕д. На його половин╕ тварин зупинили для чергово╖ передишки й оп╕сля зак╕нчили зворотну борозну.

Люди, як╕ продовжували стояти з краю поля б╕ля початку оранки, були запитливо задоволен╕. До орач╕в ╕ присутн╕х звернувся Стан╕шевський: - Будемо над╕ятися, що орання буде продовжуватися. Прошу сьогодн╕шн╕х прац╕вник╕в продовжити цю роботу до об╕ду. Завтра до тако╖ роботи прошу долучитися ще к╕лькох досв╕дчених чолов╕к╕в, щоб щодня орали по дв╕ пари до п╕вдня, а п╕сля об╕ду до оранки долучати ╕нших кор╕в. Кор╕в не треба використовувати ц╕лий день, лише п╕вдня. Бригадирам треба подбати про це. Корови мають давати молоко. ╤ ╖х треба належно годувати, напувати ╕ тут трохи п╕дпасати. Сьогодн╕ оранка до п╕вдня буде ц╕╓ю парою кор╕в, а дал╕ доц╕льно орати ╕ншими коровами... Кон╕ будуть використовуватися на транспортних роботах. ╥здовими будуть наш╕ парубки. Хто сьогодн╕ не оре, може бути в╕льний. Дякую. До побачення.

В╕дразу, як почалася невелика пауза в робот╕, на св╕жу зорану землю прилет╕ла зграйка ворон, як╕ на н╕й почали копошитися, щоб порадуватися поживою.

Оп╕сля цього дня орання земл╕ коровами продовжувалося помаленьку, бо корови щодня були ╕нш╕, ╕нод╕ мал╕, неп╕дходящ╕ для ярма - перв╕стки або взагал╕ мал╕, як╕ на Пол╕сс╕ мали поширення за породним складом. Проте щось виорали, щось пос╕яли, поки була капля нас╕ння, трохи посадили картопл╕.

╤ на присадибних д╕лянках декотр╕ по дво╓ сус╕д╕в використали кор╕в, щоб п╕д плуг посадити картоплю чи зорати землю для огороду. Однак б╕льш╕сть людей шкодувала кор╕в. Такий процес загалом не схвалювався ╕ йшов не так, як бажалося. Працювала лопата. Вечорами та раненько, поза колгоспною роботою, використовувалися кон╕.

Так у сел╕ продовжувався 1944-й важкий во╓нно-господарський р╕к. Переважно з ж╕ночо-вдовиною та дитячою працею. Восени д╕ти п╕шли до школи в 1 - 4-т╕ класи, залучивши до продовження навчання тих д╕тей, як╕ вчилися за н╕мецько╖ окупац╕╖ (таке було дозволено). Люди працювали завзято, як могли, ╕ сл╕дкували за во╓нними под╕ями, чекали перемоги над Н╕меччиною та повернення додому в╕йськових й остарбайтер╕в. Люди побачили р╕зницю м╕ж владою н╕мецькою ╕ радянською.

Проте шановний людьми Стан╕шевський, якого п╕д час пос╕вно╖ обрали головою колгоспу ╕ за якого п╕сля зв╕льнення села в╕д н╕мецько╖ окупац╕╖ було з╕брано перший урожай, захвор╕в на туберкульоз. На його м╕сце уповноважений ╕з району прив╕з ╕ рекомендував обрати головою колгоспу одягненого у в╕йськову форму юного чолов╕ка Бистрого Олександра Аркад╕йовича, якого було представлено як лейтенанта-артилериста, ком╕сованого з в╕йська п╕сля поранення.

* * *

Добр╕ спод╕вання на покращення життя п╕сля розгрому н╕мц╕, як╕ поселялися в людях, раптом дияволом було порушено. Поширилися жахлив╕ чутки про укра╖нсько-польську р╕занину. На слуху було те, що, як помсту полякам за знущання та знищення укра╖нц╕в, укра╖нськ╕ нац╕онал╕сти-бандер╕вц╕ ц╕лими селами вир╕зають поляк╕в; знищують вони й радянську владу та с╕м╖ оф╕цер╕в Червоно╖ Арм╕╖. В один ╕з ранн╕х вес╕нн╕х вечор╕в хтось спов╕стив, що д╕йшла черга й до нашого села ╕ що в цю н╕ч бандер╕вц╕ будуть тут - треба кидати сво╖ дом╕вки ╕ ховатися подал╕ в╕д них.

Текля з дочкою Бронею та внуками митт╓во з╕бралися вт╕кати з дому. Вони нашвидку тепло од╕ли д╕тей ╕ сам╕ одяглися, адже ╖м треба було перебувати надвор╕ всю прохолодну н╕ч. Броня розпорядилася: - Ви, мамо, з Валею б╕ж╕ть у в╕льхов╕ кущ╕, що за хатою зл╕ва, там ╓ канава ╕ вам буде зручн╕ше в н╕й знаходитися й спостер╕гати за дом╕вкою, а я з Тол╕ком буду справа в ближньому березняку.

Йдучи до нього, перед ним вона побачила добре в╕дому копанку-яму, яка ран╕ше в колгосп╕ використовувалася для суш╕ння трести льону. Вона взяла сина на руки ╕ з ним спустилася в не╖. Тут було затишно. Згодом вони прис╕ли на залишок помято╖ трести, пригорнувшись один до одного.

╤шла н╕ч. Коли почало трохи св╕тл╕шати, вони почули далеченький одинокий крик, який чувся: "О-о-а-а-а-й-й, о-о-а-а-а-й-й".

╤ Тол╕к поквапно прошептав: - Боже-боже, як будуть нас р╕зати, то хоч би гострим ножем, щоб швидко...

- Не будуть, не будуть, нас тут не знайдуть, не б╕йся, ми в ям╕, нас не видно, - ут╕шаючи й пригортаючи сина говорила Броня.

- А як бабуня й Валя? -- турбувався Тол╕к.

- ╤ ╖х не побачать, вони в канав╕, ╖х також не видно.

Коли знову к╕лька раз╕в повторився той крикливий голос, Броня розр╕знила слова "Миколай, Миколай", як╕ вигукувала ╕з ближньо╖ вулиц╕ сус╕дка. ╤ Броня здогадалася, що вона кличе свого чолов╕ка Миколая, щоб в╕н повертався до хати.

- ╤демо додому. Бандер╕вц╕в нема╓ - звернулася заспок╕йливо вона до сина, п╕дсадила його вгору, щоб в╕н вил╕з ╕з ями, ╕ сама, п╕дстрибнувши, вибралася на поверхню.

- П╕шли, Толя, до бабун╕ з Валею, вони он там, у тих кущах.

╤ незабаром ╕з них почувся тихий голос:

- Ми тутечки. Ми бачимо, що ви йдете до нас.

- Ви обгорнулися тор╕шн╕м листям?! Молодц╕, - тихо заговорила Броня, наблизившись до них.

- Так, я назгр╕бала листя тут навколо. Спочатку, щоб с╕сти, а пот╕м щоб укритися. Було добре.

Вийшовши з╕ сво╓╖ схованки та струсивши листя ╕з внучки Вал╕ та ╕з себе, бабуня обняла по черз╕ внук╕в та Броню ╕ вс╕х спрямувала додому. Хата була замкнена, навколо панувала тиша.

* * *

Жахливих бандер╕вц╕в не було в сел╕ н╕ в цю н╕ч, н╕ в наступний тиждень. Але поширювалися чутки про л╕кв╕дац╕ю бандер╕вцями орган╕в радянсько╖ влади.

Зачепили так╕ чутки с╕мю Текл╕. Бо у сво╖й дом╕вц╕ вона надала можлив╕сть пожити новому голов╕ с╕льсько╖ ради Карпишину Василю, як родичу, одруженому на дочц╕ двоюр╕дного брата Лаговського Франка. Карпишина ком╕сували з в╕йська ╕з-за кал╕цтва право╖ руки, ╕ районна влада його призначила головою с╕льсько╖ ради, а Стан╕шевського рекомендувала обрати головою колгоспу, що селяни на зборах похвально ухвалили.

В одну з темних вес╕нн╕х ночей почувся стук╕т спочатку в двер╕ ганку, а пот╕м у в╕кна з вимогою якихось чолов╕к╕в в╕дчинити двер╕.

- Бандери, - сказала Текля розбудженим пожильцям у хат╕ й вийшла в ганок.

Вона в╕дмовлялася в╕дчиняти двер╕, пояснюючи, що сплять д╕ти ╕ вони полякаються. П╕сля к╕лькох погроз було зроблено постр╕л у ганок вище зовн╕шн╕х дверей. Та Текля ╖х не в╕дмикала. В╕дтак бандер╕вц╕ почали гримати в к╕лька в╕кон, ╕ залунали погрози спалити хату. ╤ господиня в╕д╕мкнула двер╕.

Тро╓ чолов╕к╕в ув╕рвалися в хату з викриками: "Де Карпишин?".

- Карпишин, вилазь! - викрикували вони, заглядаючи в кожну к╕мнату, у кожний закуток.

Не знайшовши його в хат╕, вони приступили до ж╕нок, допитуючи ╖х, де в╕н. Але вс╕ вони в╕дпов╕дали, що не знають. Тод╕ почувся викривлено-притворний голос знадвору ╕з-за в╕кна: - У його ж╕нки, у ж╕нки питай!

╤ дво╓ чолов╕к╕в почали допитувати в молодих ж╕нок, хто з них ╓ ж╕нка голови с╕льради, п╕дв╕вши ╖х ближче до в╕кна. Та вони також не в╕дпов╕дали. Тод╕ пришельц╕ стали щипати ╖хн╕ руки, що були оголен╕ нижче плечей, оск╕льки ж╕нки були од╕т╕ в н╕чн╕ сорочки без рукав, запитуючи:

- Ти ж╕нка голови? - кричали бандер╕вц╕.

Та обо╓ ж╕нки продовжували мовчати. ╤ не кричали в╕д болю. Не плакали. Лише скривлювалися ╖хн╕ обличчя та закривалися оч╕. Не одержавши в╕дпов╕д╕, один ╕з кат╕вник╕в сказав:

- Я знаю, хто головиха.

- Ти не головиха, бо в тебе шк╕ра на руках тонка, без жиру, на долонях мозол╕. Ц╕ руки працюють, - говорив в╕н ╓хидно, легше щипаючи ╖╖.

- Це сов╕тка, оф╕церша - почувся голос ╕з-за в╕кна знадвору.

- А це головиха. У не╖ руки повн╕, шк╕ра товст╕ша, жирн╕ша, ущипнути не можна, - кричав ╕ щипав ╖╖ руки знавець-кат. - Де голова с╕льради? Де тв╕й чолов╕к?

- Питай ╖╖, питай ╖╖! - звучав сердитий голос нав╕дника.

╤ кат з╕ зл╕стю ╖╖ щипав, щипав. Але вона продовжувала мовчати.

- Л╕зьте на горище! Там пошукайте! - розпорядився нав╕дник.

Дво╓ пол╕зли по драбин╕ на горище через остелину (лаз у стел╕), яка розм╕щувалася в с╕нях недалеко в╕д хатн╕х дверей. На горищ╕, стоячи близько остелини, вони осв╕тили горище, але н╕кого не побачили. Тод╕ один ╕з них пройшовся по горищу, оглядаючи все, що лежало. Повертаючись назад, в╕н побачив Карпишина, що стояв, щ╕льно притулившись до комина.

- Ось де ти, сволота радянська! Хова╓шся?! - закричав той, що знайшов його. - Злазь! - ╕ пхнув його до виходу.

Коли Карпишин злазив ╕ скал╕ченою рукою ще тримався за верхн╕й щабель драбини, бандер╕вець наступив на к╕сть то╖ руки.

- Боляче? Так Укра╖н╕ боляче в╕д б╕льшовик╕в.

Як т╕льки полонений прибрав руку, бандер╕вець штовхнув його в голову з╕ словами: - Падай! ╤ впаде твоя сов╕цька влада!

Але в╕н опирався ногами, тримався кол╕ньми за драбину та одною рукою за ╕нш╕ щабл╕ й спустився на п╕длогу.

Тут же його впхнули в хату та наказали одягатися ╕ йти з ними.

Анеля, його дружина, швидко од╕ла на нього спочатку к╕тель ╕з медалями й двома орденами, а пот╕м почала одягати шинель.

Побачивши нагороди, один ╕з бандер╕вц╕в в╕дразу ╖х позривав, кидаючи на п╕длогу ╕з шиплячими словами: " Убивця".

Анеля швиденько почала заст╕бати ╜удзики на шинел╕, прохаючи: "Не бер╕ть його, в╕н ╕нвал╕д!". Та його вивели з хати, а вона ледве встигла на ходу над╕ти йому кашкет.

- Що ж воно буде? Що ж воно буде? - почала тихо причитати Неля.

- Господи, помилуй! Господи, помилуй його ╕ нас! - повторювала й повторювала Текля.

Оч╕кування повернення його було тривалим, тривожним, болючим. Нарешт╕ перед ранком надвор╕ почулися кроки й через незамкнен╕ двер╕ ув╕йшов зосереджений Карпишин ╕з саднами на обличч╕.

- Тебе побили! Що хот╕ли? Розкажи! Розказуй, - з плачем говорила й запитувала Анеля, стоячи б╕ля нього та дивлячись на закривавлен╕ садна. Хатн╕ також були поруч ╕з ним.

- Я вже вдома, усе буде добре, - через хвильку сказав в╕н.

- За що били бандити? За що? Що хот╕ли?

- Щоб любив Укра╖ну. Виховували кулаками.

- Присаджуйтесь, - узяла його за руку Броня. - Неля, промий гор╕лкою ранки та змаж ╖х св╕жою сметаною, вершками.

При цьому в╕н говорив:

- ╤з кулаками розяснювали, хто так╕ бандери, чому прагнуть р╕занини, чому вбивають сов╓тов. Щоб не ганявся за бандерами. Пригрозили, що якщо я не вгамуюся, то вир╕жуть нас ус╕х.

- За н╕мецько╖ влади укра╖нц╕-нац╕онал╕сти були за Укра╖ну ╕ за Н╕меччину, говорили, щоб пол╕цаями були укра╖нц╕, щоб ус╕ люди села працювали, щоб д╕тей у школ╕ вчили, не заперечували служби Божо╖ в польському костьол╕, - розм╕рковувала Броня. - А зараз що роблять нац╕онал╕сти? Як це розум╕ти?

- Тод╕ були нац╕онал╕сти ОУН Мельника, а тепер нац╕онал╕сти Бандери, - розяснював Карпишин п╕д час того, як Анеля обробляла його ранки на обличч╕.

- Т╕ ╕ т╕ укра╖нц╕. ╤ в Ки╓в╕ укра╖нц╕. Але кожн╕ мають р╕зн╕ погляди. У цьому й б╕да. Бандер╕вц╕ вважають, що зараз н╕мц╕ окупували Укра╖ну, а ран╕ше поляки окупували укра╖нськ╕ земл╕ й побудували костьоли там, де люди не знають польсько╖ мови ╕ де не було поляк╕в, що поляк╕в сюди населили, що вони окупанти.

- То ми, поляки, окупанти? - обурилася Текля. - Ми, кривотинц╕, наш╕ предки тутешн╕, ми тут завше живемо!

- Бандер╕вц╕ кажуть, що ми, люди, м╕сцев╕, але нас ополячують рел╕г╕╓ю та польською мовою.

- То за що вони хочуть нас вир╕зати за це? - не розум╕ла Броня.

- За те, що ми п╕дтриму╓мо поляк╕в-окупант╕в, що ми з ними за одно, - в╕дпов╕дав Карпишин. - Бандер╕вц╕ кажуть, що з ними боролися Гонта, Богдан Хмельницький, а тепер бореться Степан Бандера. ╤ в╕н переможе, як ╕ вони.

- Безглуздя! - не вгамовувалася Броня. - Вони переможуть велику Червону Арм╕ю? Червона Арм╕я та партизани воюють проти фашизму! Виходить, що не треба було воювати проти н╕мецьких фашист╕в? Виходить, що в нашому сел╕ с╕м╖ тих поляк╕в, з яких були партизани, треба вир╕зати? Так можуть робити т╕льки дик╕ нелюди!

- ╤з нашого села було б╕льше восьми партизан╕в: наш Залевський Йосип Тоф╕льович, Островський Стан╕слав Маркович, Журавський Марко ... Дай Боже пам'ять, - взялася назвати партизан╕в хазяйка хати Текля.

- Наш Стан╕шевський очолював Кривотинську партизанську групу п╕дп╕льно, будучи старостою села, - перехопила мову матер╕ Броня. - Наше село було партизанське! Патр╕отичне! Наших хлопц╕в не взяли в Червону Арм╕ю, як поляк╕в, то вони сам╕ п╕шли в партизани воювати з н╕мцями. Були в пол╕ц╕╖ ╕ партизанили. Тичину в бою вбито. Островський Стан╕слав поранений, повернувся додому кал╕кою...

- А тебе за що побили, ти ж укра╖нець? - перебила попередню мову Анеля, звернувшись до чолов╕ка.

- За те, що я за радянську владу, що я не розум╕ю, що сов╓ти прийшли з Рос╕╖, що радянська влада, Рос╕я, н╕мц╕, Польща - окупанти.

- Бандери проти н╕мц╕в, проти сов╓тов, проти поляк╕в, проти Червоно╖ Арм╕╖, яка вою╓ проти фашист╕в-загарбник╕в! Групки бандер╕вц╕в переможуть арм╕ю? - запалилася Броня. - Подур╕ли люди, чи що? ╤ в нашому ж сел╕ поляки не виступають проти укра╖нц╕в, мирно живемо. Кого за що р╕зати?

- Так. Але ватажки, нац╕онал╕стичне начальство, народ збурюють, п╕дн╕мають людей проти окупант╕в, - говорив Карпишин. - ╤ польська влада завжди збурювала агрес╕ю та окупац╕ю. Так вважають бандер╕вц╕.

- Рел╕г╕йн╕ свята в р╕зний час ╕ молимось по-р╕зному, - сумно промовила Текля.

- Бог один! А рел╕г╕╖ р╕зн╕. Як р╕зн╕ парт╕╖ в╕д р╕зних пол╕тик╕в, - зосередив увагу Карпишин.

Дал╕ були суперечлив╕ судження, обурення, заспокоювання ╕ мовчання, переживання та сп╕вчуття з приводу побиття Карпишина.

У наступн╕ дн╕ п╕сля цього по селах бандер╕вц╕ не д╕яли. Було чути лише про к╕лька ╖хн╕х збройних напад╕в ╕з зас╕док на районне начальство. Але про жертви чуток не було.

Одного ж кв╕тневого ранку за селом поблизу кущисто╖ Сачави перед Корол╕вським л╕сом почулася стр╕лянина. Через якийсь час до двору Текл╕ п╕д╖хала п╕двода з двома чолов╕ками спереду. Один ╕з них зайшов до хати до Карпишина, який у цей нед╕льний день був удома, запросивши його вийти до воза розп╕знати трьох убитих бандер╕вц╕в, як╕ лежали у воз╕. Той вийшов, оглянув мертвих ╕ п╕дтвердив, що це т╕, як╕ його мордували. П╕сля цього другий чолов╕к, що був на воз╕, сказав хатн╕м ╕ тим людям, що п╕д╕йшли:

- Сьогодн╕ розстр╕ляли бандер╕вську банду. Тепер у селах буде спок╕й. У наш╕й м╕сцевост╕ бандер╕в уже нема.

Д╕йсно, п╕сля цього дня не було чуток про д╕яння бандер╕вц╕в. Але спогади проявлялися, оживали. ╤ за одних таких спогад╕в через понад тридцять рок╕в л╕тня Броня, коли в свою чергу пасла череду кор╕в разом ╕з молодою сус╕дкою (дружиною Беха Йосипа), за дружньо╖ дов╕рливо-секретно╖ розмови дов╕далася в╕д не╖, що т╕ бандер╕вц╕ були ╕з села Мокляки, де вона жила до одруження, ╕ що в ╖╖ одного з родич╕в т╕ бандер╕вц╕ ╕нод╕ збиралися разом н╕би для сп╕лкування. Вони не могли з╕брати велику групу, але в дек╕лькох селах вони мали ╕нформатор╕в чи нав╕дник╕в, як╕ проявляли певн╕ незадоволення владою.

* * *

П╕сля л╕кв╕дац╕╖ бандер╕вц╕в у сел╕ спок╕йно налагоджувався радянсько-колгоспний устр╕й. Оч╕кувалася перемоги над фашистською Н╕меччиною. Колгоспники працювали сумл╕нно з над╕ями на краще. Карпишин разом ╕з дружиною Анелею перейшли в другу в╕докремлену половину Текл╕но╖ хати для самост╕йного с╕мейного проживання.

Чутки про в╕йну були р╕зн╕. Говорили про Другий фронт. ╤ по нед╕лях в окрем╕ вечори на посиденьки в Текл╕ збиралися, як ╕ колись за Петра на Вязку, стар╕ чолов╕ки. Завжди приходили сус╕ди Л╕совський Владислав ╕ Л╕совський Казимир, Залевський Микола з-п╕д Косяка та р╕дше дехто ╕нший. Кожний висловлював свою думку. Владислав к╕лька раз╕в розпов╕дав св╕й сон про трьох орл╕в - червоний, чорний ╕ б╕лий, як╕ кружляли в неб╕. Чорний майнув за горизонт, залишились по р╕зних краях неба червоний та б╕лий. Д╕ди розгадували сон, як знак Божий, який треба розп╕знати й зрозум╕ти: чорний - Г╕тлер зникне; червоний - Стал╕н залишиться; хто б╕лий?; що буде дал╕?

Що буде дал╕ п╕сля перемоги над Н╕меччиною думало багато, ╕ дехто тихо висловлювався. Появлялося запитання, чи будуть дал╕ колгоспи, мов дехто з генерал╕в об╕цяв, що як н╕мц╕в буде розбито, то землю роздадуть колгоспникам у приватну власн╕сть.

Нарешт╕ прийшов день Перемоги 1945 року. ╤ в Кривотин╕ люди стали чекати повернення в╕йськових, людей, загнаних у Н╕меччину на примусов╕ роботи, та полонених мадярами чолов╕к╕в. Однак тривалий час н╕хто не повертався. Першою порадувалася Тоф╕ля Максимюк, яка одержала листа в╕д свого чолов╕ка майора. Пот╕м над╕йшло к╕лька лист╕в в╕д завезених до Н╕меччини, ╕ згодом вони стали повертатися. Однак до хати Текл╕ н╕як╕ в╕ст╕ не надходили.

У якусь нед╕лю, коли на пол╕ недалеко в╕д дому Тол╕к ╕з сус╕дським хлопчиком Франьом пасли кор╕в, вони побачили, як над хатою прол╕тали дв╕ зозул╕ й кували. Д╕тей це здивувало, ╕ вони в╕дразу поб╕гли до хати з вигуками: - Бабуня, бабо, над хатою лет╕ли дв╕ зозул╕ й кували, кували.

Баба Текля перехрестилася й промовила: - Дякую, добра в╕сть, хтось при╖де додому з Н╕меччини, при╖де.

Д╕йсно через к╕лька дн╕в повернулися з Н╕меччини Антон╕на та М╕ля. Вони при╖хали додому на п╕двод╕. Стояла тепла червнева погода. Антон╕на була од╕та в блакитному з др╕бними б╕лими кв╕точками платт╕, а М╕ля - у сп╕дниц╕-шотландц╕ з коричнево-червоно-б╕лими кл╕тинами та в жовт╕й блуз╕. У кожно╖ були по два мал╕ чемоданчики. З Антон╕ною та М╕лею повернулася додому також дочка сус╕дки.

На подв╕р╖ ╕ в хат╕ Текл╕ була безмежна рад╕сть. При цьому вона тут же запитала: - Що з Юз╕ком, де в╕н?

Дочки розпов╕ли, що з ним усе добре, що вони зустр╕чалися з ним перед в╕д╖здом додому (вони працювали в господар╕в недалеко одне в╕д одного: М╕ля в м╕ст╕ ╤нсбрук, Антон╕на в Галл╕, а Йосип - десь пом╕ж ними, ╕ в╕н м╕г ╕нод╕ потягом ╖здити до них). Зустр╕чаючись ╕з ним, вони говорили йому, що бояться колгоспу ╕ тому хочуть залишитися для подальшого життя за кордоном: Антон╕н╕ була пропозиц╕я ╖хати до Хорват╕╖, а М╕л╕ - до Америки. Юзько ж наказав ╖м ╖хати додому, не залишати мат╕р одну, треба бути з нею, допомагати ╖й. А сам в╕н вир╕шив п╕ти служити в якусь в╕йськову частину Червоно╖ Арм╕╖, щоб п╕сля демоб╕л╕зац╕╖ вдома до нього не було претенз╕й у тому, що в╕н був у фашистськ╕й Н╕меччин╕.

Протягом 1945 року повернулися в село додому майже вс╕, вивезен╕ до Н╕меччини, кр╕м двох ос╕б, як╕ написали в листах, що при╖дуть п╕зн╕ше. Однак н╕хто не повернувся ╕з тих, кого забрали мадяри. Не надходило н╕яких в╕стей в╕д чолов╕к╕в-оф╕цер╕в Брон╕ та Антон╕ни Львов. Писав листи лише Максимюк.

Брон╕ дуже хот╕лося мати в╕ст╕ як в╕д ╤вана, так ╕ в╕д його батьк╕в, що жили в сел╕ Харл╕╖вка Поп╕льнянського району Житомирсько╖ област╕. ╤ вона залучала сина-першокласника Тол╕ка писати ╖м листи, диктуючи текст в╕д початку листа до останньо╖ крапки: "Здрастуйте, дорог╕ д╕ду, бабуня, тьотя Саша, дядя Вася...". В╕дпов╕дь надходила. Так велася переписка. ╤з то╖ сторони пов╕домляли, що нема в╕стей н╕ в╕д ╤вана, н╕ в╕д Павла-оф╕цера, а Петро повернувся з Арм╕╖ з╕ скал╕ченою ногою.

У хат╕ Текл╕ вязалися под╕╖-новини внутр╕шнього характеру. Вони ╖╖ хвилювали, радували й засмучували, вони надходили до не╖, оточували ╖╖. Бо в к╕нц╕ осен╕ Антон╕на, яка з Н╕меччини повернулася додому ваг╕тною, народила д╕вчинку Стасю, а ранньою весною наступного 1946 року ╖╖ донечка померла в╕д дифтер╕╖ - важко╖ хвороби горла. Карпишин з Анелею цим часом з ╖╖ хати виселилися.


Базарн╕ справи

Хоча село Кривотин знаходилося далеко в╕д ринк╕в, як╕ розм╕щувалися в райцентр╕ ╢м╕льчине, та в найближчих м╕стах Б╕локорович╕, Лугини, Коростень ╕ в б╕льш в╕ддалених Овруч й Олевськ, однак люди добиралися туди, аби продати як╕сь с╕льськогосподарськ╕ й л╕сов╕ продукти та виторгувати кошти для куп╕вл╕ одеж╕, взуття, чогось ╕ншого та грошей для сплати податк╕в й придбання обовязкових обл╕гац╕й, запроваджених п╕зн╕ше. До райцентру та до зал╕знично╖ станц╕╖ Б╕локорович╕ люди з ношами в руках чи на плечах йшли п╕шки (25; 18 км), торгували ╕ в цей же день поверталися додому. До Коростеня (45 км) дехто ходив п╕шки, але б╕льш╕сть ╖здила прим╕ським по╖здом в╕д станц╕╖ Омелян╕вка, куди йшли вл╕тку та зимою 15 км в╕д Кривотина.

Якось ╕ Броня з Тоф╕лею, п╕сля того як весною 1946 року вже посадили огородину, у першу ж нед╕лю вир╕шили з╖здити на базар в Коростен╕. П╕сля того, як, при╖хавши вранц╕, вони продали сво╖ продукти, Тоф╕ля запропонувала не ╖хати ввечер╕ додому, а переночувати в сестри М╕льки, яка тут жила, ╕ вже завтра зранку по╖хати додому. Броня погодилася в╕дв╕дати ╖╖.

Тепло зустр╕вшись ╕ повечерявши, ж╕нки розпочали балачки з розпов╕дями про життя-буття, про в╕йну, про минулу окупац╕ю. Спочатку б╕льше з рад╕стю говорила хазяйка про м╕ськ╕ умови. Згодом стали активн╕ш╕ гост╕, вели мову про те, як було при н╕мецьк╕й окупац╕╖, як╕ були н╕мц╕ й партизани. Зайшла мова ╕ про колгоспн╕ справи. Броня й Тоф╕ля гарячкувато почергово й ╕нод╕ перебиваючи одна одну розпов╕дали, як орали коровами, як працюють п╕дл╕тки. Уявляли, що буде дал╕.

Заговорили ╕ про начальство, як в╕д нього залежать результати господарювання й ставлення колгоспник╕в до прац╕. Пор╕внювали роботу Стан╕шевського й тепер╕шнього голови колгоспу Бистрого.

- Стан╕шевський знав с╕льську справу, а радився з людьми, з╕ старшими за в╕ком чолов╕ками й ж╕нками.

- В╕н запрошував до роботи п╕дл╕тк╕в, д╕д╕в, баб ╕ до них був чуйний.

- У минулому роц╕ дали на трудодень коп╕йки та грами зерна. В╕д цього в╕н переживав, вибачався, над╕явся, що новий р╕к буде кращим.

- Шкода чолов╕ка, захвор╕в. Жаль, жаль людини.

- Якби в╕н зараз працював, справи були б кращ╕.

- За Бистрого нема на що над╕ятися.

- Поганий голова колгоспу, поганий.

- Артилерист був добрий, поранений.

- А с╕льсько╖ роботи не зна╓.

- Одна справа гармата, а друга - корова в ярм╕.

- Землю треба знати, знати, як поратися на н╕й, щоб дала врожай.

- Не любить в╕н гною, команду╓ орати, садити, ╕ все, мов, виросте й без гною.

- У минулому роц╕ посадили клапоть картопл╕ - не було врожаю ╕ ц╕╓╖ весни посадили без гною.

- А Стан╕шевський просив гн╕й у колгоспник╕в, до двор╕в людей заходив ╕ просив.

- Сказали новому голов╕, щоб знову завести ферму - буде молоко держав╕ ╕ гн╕й та врожай, а в╕н: " Кор╕в хто буде до╖ти? Ви? А с╕но будуть косити н╕мецьк╕ прихвосн╕-остарбайтери? У тюрм╕ ╖хн╓ м╕сце".

- Говорив, щоб льон полоти п╕зн╕ше, коли трохи п╕дросте, тод╕ буде легше ╕ швидше полоти.

- Коли тор╕к в╕н ╕з бригадиршею п╕д╕йшов до д╕лянки дозр╕лого льону, в╕н сказав: "Пора вже льон косити".

- Жах! В╕н у с╕льському господарств╕ н╕чого не тямить. Та г╕рше те, що в╕н не людяний, безбожник. Одного разу в нед╕лю в╕н прийшов п╕д час служби Божо╖ до костьолу ╕ став виганяти прихожан ╕з костьолу, погрожував ксьондзу, що в╕дправить його до Сиб╕ру.

- А священик В╕льк такий чемний, сп╕лку╓ться ╕з прихожанами польською та укра╖нською мовами - хто якою з ним заговорить.

За подальшо╖ голосно╖ розмови ж╕нок прив╕дчинен╕ двер╕ до ╕ншо╖ к╕мнати в╕дчинилися повн╕стю, ╕ з не╖ вийшов чолов╕к середнього росту у в╕йськов╕й форм╕ без будь-яких в╕дзнак, прив╕тався ╕ в╕дразу пов╕льно, пов╕льно запитав:

- Усе, що ви, ж╕ночки, говорили, правда?

Гост╕ ╕з появою чужого чолов╕ка, який, вочевидь, чув ╖хню розмову, отороп╕ли. Броня першою в╕д╕йшла в╕д неспод╕ванки ╕ на запитання нев╕домого чолов╕ка сама запитала його:

- Ви чули нашу балаканину?

- Так, чув.

Тоф╕ля звернулася до М╕льки:

- Чому ти не сказала, що в тебе, в квартир╕, ще хтось ╓?

- Не хвилюйтеся, ж╕ночки, це наша, добра людина. В╕н ╕нструктор нашого Коростенського райкому парт╕╖, товариш Малько. Ми сп╕лку╓мося на под╕бн╕ теми, ╕ в╕н зможе допомогти вашому колгоспу. Таке бувало ╕ в нашому район╕. Начальники ╓ р╕зн╕.

- То ви, ж╕ночки, говорили про те, що справд╕ ╓ в колгосп╕?

- Х╕ба таке придума╓ш? Душа болить, озвалася Броня. - Так, так, не господар наш голова.

- В╕рю, ви говорили щиро. ╤ не треба н╕яких д╕й, я при╖ду у ваш район ╕ ваш колгосп. Я вам допоможу. А як працю╓ голова с╕льсько╖ ради?

- Добре, в╕н добре працю╓ - майже одночасно сказали Броня й Тоф╕ля, - його люди шанують.

- В╕н начальник, але любить людей, - добавила Броня. - ╤ бувший голова Стан╕шевський любив колгоспник╕в.

П╕сля цих сл╕в Брон╕ товариш Малько уважно подивився на не╖, поклонився ╖й, а пот╕м обом сказав:

- ╥дьте додому ╕ про ваш╕ пригоди, про нашу розмову н╕кому не розпов╕дайте. Буде так спок╕йно для вас ╕ над╕йн╕ше для мене. Я п╕шов у м╕сто. - ╤ в╕н знову поклонився при╖ждж╕м.

Залишившись без нього, гост╕ почали дор╕кати хазяйц╕, що вона допустила таку ситуац╕ю.

- От ╕ добре, що так в╕дбулося. Побачите, що в колгосп╕ стануться зм╕ни ╕ вам обом буде добре. Не переживайте.

- Та в╕н же не з нашого району, - сказала Броня. - Що в╕н у чужому район╕ зробить?

- Зробить, зробить! - Наполягала М╕лька. - В╕н дуже не любить недол╕ки, в╕н ╖х ненавидить ╕ бореться з людьми, як╕ зчиняють неподобства, хто зневажа╓, не любить людей. В╕н чистить район в╕д непорядного начальства, в╕д придурк╕в.

- Так, видно, що в╕н порядна людина. По ньому видно, що в╕н любить людей ╕ прагне нам допомогти.

- Правдолюб.

Раненько першим по╖здом ╕з Коростеня до Новоград-Волинського ц╕ дв╕ гост╕ при╖хали до станц╕╖ Омелян╕вка ╕ посп╕шили через села Бондар╕вка та Яменець до свого колгоспу, щоб, прийшовши, в╕дразу вийти на роботу. Дорога була балакуча.

Через неповних два тижн╕ до колгоспу села при╖хало з району високе начальство. Терм╕ново було з╕брано колгоспник╕в на збори. За ст╕л презид╕╖ в╕дразу с╕ли начальники. Серед них Броня й Тоф╕ля побачили товариша Малька з Коростеня.

Старший серед начальства ╕з трьох чолов╕к, що сид╕в у презид╕╖ посередин╕, прив╕тався ╕ п╕сля коротко╖ промови про п╕сляво╓нн╕ труднощ╕ сказав, що д╕ючого голову колгоспу товариша Бистрого рекомендують направити на ╕ншу в╕дпов╕дальну д╕лянку роботи, зв╕льнивши в╕д обовязк╕в голови цього колгоспу. Запропонував проголосувати за це. Р╕шення прийняли одностайно.

Оп╕сля начальник запропонував назвати кандидатури для обрання нового голови колгоспу з м╕сцевих людей. ╤з к╕лькох р╕зних м╕сць над╕йшли пропозиц╕╖ обрати товариша Мишкевича Антоська. За нього проголосували вс╕.

П╕сля збор╕в сус╕дки Броня й Тоф╕ля певний час йшли додому мовчки. Згодом зайшла мова про те, що Малько з Коростеня ╖х не вп╕знав, хоча на зборах вони сид╕ли на лав╕ у другому ряду по центру й уважно дивилися на нього. Або в╕н не захот╕в показати, що зна╓ ╖х. Згодом Броня сказала:

- Оце людина в Коростен╕. ╤з чужого району, а не сказав - не моя справа.

- Видно, розумна ╕ д╕лова людина, - промовила Тоф╕ля.

- Якби були так╕ вс╕ начальники, був би всюди рай. Але не було таких н╕ цар╕в, н╕ пом╕щик╕в, н╕ зараз нема╓ великого начальства.

- Ох, Броня, Броня!

- Так, Тоф╕льочка, так...

* * *

На початку л╕та 1946 року до Текл╕ попросилася пожити нов╕ родич╕ - ╖╖ двоюр╕дна сестра Б╓л╕нська Ганна ╕з сином-парубком Йосипом ╕ з розлученою дочкою Кам╕лею та з ╖╖ малол╕тньою дитиною-д╕вчинкою Шурою. Вони повернулися у сво╓ село з Казахстану, куди ╖╖ с╕мю з чолов╕ком ╕ двома д╕тьми було вислано в 1933 роц╕. Чолов╕к ╖╖ там узимку замерз, ╕ п╕сля в╕йни вона з д╕тьми захот╕ли повернутися до батьк╕вщини, але вони сво╓╖ осел╕ не застали - роз╕брав колгосп.

Хоча в дом╕вц╕ Текл╕ практично не було можливост╕ п╕дселитися нов╕й с╕м╖, вона погодилася дати сестр╕ Ган╕ з ╖╖ д╕тьми можлив╕сть пожити в хат╕, враховуючи ╖хн╓ бажання трьом молодшим спати на солом╕ на п╕длоз╕, а Ган╕ - на печ╕: л╕жок для них не було. Так в об╕йст╕ Текл╕ стали жити загалом три с╕м╖ на десять особин.

Чекаючи мирного щасливого розвитку п╕сля в╕йни, на жаль прийшов голодний 1946 р╕к, спричинений недос╕вами в колгосп╕ та невидачею на трудодн╕ зерна за минулий р╕к та ╕з засухою: хл╕б минулого року в людей витратився, бо його було в обмаль, молода картопля через спеку на ╖хн╕х огородах зап╕знювалася з ростом ╕ була др╕бненькою, оч╕куваний новий урожай озимих ╕ ярих зернових культур чах на стеблах ╕ зерно було сплющеним, недозр╕лим. Дещо росла огородина, яку поливали водою ╕з криниць. Дуже спасали людей корови, ╖хн╓ молоко та продукти з нього. Але надо╖ були менш╕, н╕ж завжди, адже трава вигорала ╕ корови погано переносили спеку. Трохи неслися кури, ╕ яйця збагачували зелений борщ ╕з щавлю.

Щоб вижити, люди перейшли на травяний продукт: зелений борщ; варена кропива; коржики з лободи чи з ╕нших трав. Родина Текл╕ прагнула готувати коржики з липового листя, яке збирали з велико╖ липи у двор╕ та з липових кущ╕в поблизу. Коржики пекли з використанням молока, вони були пухк╕ та пахуч╕. Коржики з лободи були глевк╕, не смачн╕.

Коли р╕дна сестра Текл╕ Кам╕ля прийшла з Малого Кривотина просити под╕литися картоплею, бо тро╓ ╖╖ д╕тей без допомоги не виживуть, то Броня показала рештку сво╓╖ картопл╕ й сказала: - Якщо цю картоплю розд╕лити наполовину, то не буде що варити н╕ вам, н╕ нам. Привед╕ть свого меншого сина сюди, ╕ в╕н буде ╖сти те, що мо╖ дво╓ д╕тей. Я з двох-трьох картоплин, добре подр╕бнених, буду варити супи, чи галушки з╕ жмен╕ борошна, наливатиму ╖х в одну миску для мо╖х д╕тей ╕ Вашого сина Кол╕, ╕ нехай вони разом ╖дять, ловлять ложками в р╕денькому суп╕ т╕ к╕лька картоплин або галушок. Хто зловить, того й буде, а навар д╕станеться вс╕м.

Так, любий читачу, ╕ було. Ми, тро╓ д╕тей, навперейми сьорбали т╕ супи та ловили крихти картопл╕ чи маленьк╕ галушечки до тих п╕р, поки не прийшов новий врожай. Так ми вижили ╕ продовжували жити за мало забезпеченого пол╕сько-колгоспного життя.

Хоча не було хл╕ба ╕ панувало недо╖дання та голодування, люди шукали можлив╕сть щось ╕з наявних не взятих для ╖ж╕ продукт╕в виг╕дно продати ╕ купити ╕нший продукт чи вкрай необх╕дний товар, зокрема взуття. Тобто люди займалися нужденною торг╕влею.

У Текл╕ з дочкою Бронею та внуками рятувальницею була корова. ╤з зекономленого молока вони для продажу готували кисломолочний сир, ряжанку, сметану, масло. Готували для продажу також ╕з зекономленого борошна пир╕жки ╕з сиром, капустою, грибами та сухофруктами, як╕ давали садок ╕ л╕с. Мак використовували т╕льки для ринку, а не для сво╖х бажань.

У сво╖й с╕м╖ ринковими справами займалася Броня. Для зручн╕шого продажу вона заздалег╕дь, ще вдома, старалася приготувати ходов╕ окрем╕ порц╕╖ переважно по фунту, укладаючи ╖х в марлю (для зважування використовувала св╕й ручний б╕змен ).

Як ╕ ╕нш╕ селяни, вона продавала виготовлен╕ продукти ╕нод╕ в Коростен╕, де ц╕ни були трохи вищ╕, н╕ж в ╕нших поселеннях. Але базарювали односельчани переважно в Б╕локоровичах, куди добиратися було, пор╕вняно з ╕ншими ринками, найближче.

За виторгуван╕ кошти купляли хл╕б, крупи, борошно, житн╓ зерно. ╤з нього ╕нод╕ практикували варити самогонку, яку виг╕дно було продавати, був добрий виторг. Продавши ╖╖, знову купляли найб╕льш необх╕дн╕ продукти, а також конче потр╕бне взуття чи якусь одежину. На ринках завжди були покупц╕ ╕з числа службовц╕в, як╕ регулярно одержували зароб╕тну плату й могли купити ╕ гор╕лку ╕ пир╕жки з маком.

Маючи певн╕ привезен╕ кошти, купляли там продукти також Б╓л╕нськ╕ Кам╕ля та Йосип.

Одного разу, коли Броня за вже почато╖ тепло╖ весни 1947 року п╕шла раненько босон╕ж на базар у Б╕локорович╕, у полудень неспод╕вано р╕зко похолодало. За виручку в╕д продажу на зал╕зничн╕й станц╕╖ вона купила в когось солдатськ╕ чоботи та онучки й попросилася до хати тих людей, кому ╕нод╕ щось продавала, щоб у них перебути похолодання. Але холод посилювався. Випало дуже багато сн╕гу ╕з замет╕ллю, створивши в окремих м╕сцях велик╕ кучугури. Лише майже через тиждень, коли погода трохи налагодилася, позичивши в тих людей, у кого перебувала, верхню теплу одежу, Броня повернулася додому в об╕йми сво╓╖ с╕м╖, яка чекала ╖╖ з тривогою протягом усього часу в╕дсутност╕.

- Як ти прийшла? Глянь у в╕кно, - говорила мама Текля, - високий ряд бузку навпроти в╕кон хати, що досяга╓ майже до стр╕хи, присипаний сн╕гом. Я в╕рила, що ти взуття й одягання д╕станеш, бо в тебе там ╓ добр╕ люди, а як прийшла? Адже в╕с╕мнадцять к╕лометр╕в.

- Прийшла, мамо, прийшла.

Живучи в одн╕й к╕мнат╕ в хат╕ Текл╕, ╖╖ жильц╕, звичайно, сп╕лкувалися, д╕лилися спогадами, висловлювалися про майбутн╓. П╕д час розмов Йосип Б╓л╕нський часто звертався до Брон╕. За в╕дсутност╕ ╕нших в╕н прагнув фл╕ртувати до не╖. Та позитивно╖ в╕дпов╕д╕ в╕д не╖ в╕н не одержував, вона ухилялася будь-яких розмов ╕з ним. Врешт╕-решт в╕н в╕дкрито висловив ╖й сво╖ симпат╕╖, любовн╕ почуття та бажання одружитися. Броня категорично ╖х в╕дкинула, заявивши, що вона, як в╕н зна╓, одружена, ма╓ д╕тей ╕ чека╓ свого чолов╕ка. Однак дал╕ в╕н намагався довести сво╓. В╕дтак вона змушена була звернутися до його матер╕ Гани та до сестри Кам╕л╕, щоб в╕н в╕дчепився з╕ сво╖ми домаганнями. Коли одного разу п╕д час його словесних домагань Броня в котрий раз йому в╕дмовляла, а в╕н говорив ╕ говорив сво╓, Кам╕ля йому сказала, щоб в╕н набрався розуму й зупинився з╕ сво╓ю зат╕╓ю, то в╕н переключився до не╖ ╕ почав ╖╖ бити. Вона втекла на п╕ч, а в╕н теж почав л╕зти на п╕ч, бючи ╖╖ кулаками. На крик приб╕гла Текля, припинила б╕йку й наказала, щоб в╕н через день-два знайшов соб╕ ╕ншу хату ╕ геть вибрався зв╕дси. В╕дтак припинили мешкати в ц╕й хат╕ спочатку Йосип Б╓л╕нський, а згодом його сестра з дитиною ╕ п╕зн╕ше баба Ганя.


Задля життя

Хата Текл╕ знову й знову притягувала до себе нових людей. На початку л╕та п╕д веч╕р 1947 року на ╖╖ подв╕ря зайшов старий, знедолений чолов╕к, босон╕ж ╕ з торбинкою в руках. Це був ╖╖ сват, тесть Брон╕, д╕д ╖╖ онук╕в, Харитон Верт╕йчук. В╕н зайшов у дв╕р пов╕льно, п╕д╕йшов до криниц╕, на частин╕ накриття яко╖ стояло в╕дро з водою та металева кварта. В╕н перехрестився сам, а пот╕м перехрестив воду у в╕др╕ й к╕лька раз ковтнув води. Трохи постояв, обпираючись у накриття криниц╕, повернуся в б╕к садка, що тут був поруч ╕ який привабив оч╕ д╕да. Оглядаючи його очима в окулярах, в╕н ступив к╕лька крок╕в до нього, зупинився й дивився по черз╕ на кожне дерево з молодими плодами.

Незабаром ╕з-за хати вийшла Текля з невеликим оберемком бурян╕в, як╕ вона сполола на город╕. Коли вона п╕д╕йшла ближче до д╕да, в╕н першим прив╕тався з нею, знявши з голови картуза.

- Хто ви такий? - запитала вона в нього, бачачи перед собою д╕да, зарослого ╖жастою сиво-чорною бородою та таким же волоссям на голов╕, ╕з с╕ро-темним п╕дпухлим обличчям.

- Здрастуй, Текльо, - сказав той д╕д.

- Хто ви такий? Як ви мене зна╓те?

- Знаю, знаю. Хто ж може ходити на сво╓му двор╕, як не Текля? ╤ дочка Броня в тебе ╓ з двома онуками Толею та Валею.

- Ти циган?

- Не циган я, свахо, не циган, свахо.

Ще трохи подивившись на д╕да, вона тихо промовила, - ви Харитон?!

Н╕чого не кажучи, в╕н опустив голову, його ноги почали п╕дкошуватись, а т╕ло опускатися.

Текля, кинувши бурян, враз п╕дхопила його за поперек ╕ притримала його майже звисаюче т╕ло. Пот╕м вона тут же посадила його на землю, п╕дскочила до в╕дра з водою, узяла в кварту води й притулила до рота, щоб пити. В╕н зробив пару ковтк╕в ╕ сказав:

- Дякую. Я вже воду пив.

Краще примостивши д╕да сид╕ти, вона швидко п╕шла в хату. Там Броня готувала вечерю, а д╕ти були поруч.

- Д╕д Харитон при╖хав, - сказала Текля, дивлячись на дочку. - Зовс╕м кволий. В╕зьми чашку кислого молока й в╕днеси йому, в╕н знеможений, ледве сидить на земл╕ б╕ля саду. Кисле молоко йому - найкраща ╖жа. Зараз св╕же молоко йому давати не можна - може пронести.

Коли вона п╕днесла йому чашку, прис╕вши на кол╕на, в╕н, подивившись на не╖, промовив лише одне слово: "Броня". Вона продовжувала перед ним сид╕ти на кол╕нах, поки в╕н помаленьку, ╕з перервами, пив кисле молоко.

Цим часом до них п╕д╕йшли д╕ти, стоячи й спостер╕гаючи за д╕дом дещо осторонь. Дивлячись на них, д╕д промовив: "Онучки. Полов╕. Гарненьк╕". Згодом вони пос╕дали поруч мами. Н╕хто не говорив, поки Броня не сказала: - П╕шли до хати, - ╕ вона взяла д╕да п╕д руки, щоб допомогти п╕двестися.

У хат╕ вона п╕двела його до в╕дра з водою, яке стояло поруч ╕з квартою на невеличк╕й лавц╕ поблизу цебрика з╕ зливною водою недалеко в╕д порогу.

- Умийтеся трохи з дороги, тату, - запропонувала йому Броня ╕ почала з кварти поливати воду на протягнут╕ вперед руки, а пот╕м його мокр╕ руки раз-по-разу п╕дносила до його обличчя, миючи ними та сво╖ми руками ╕ бороду, ╕ вуса, ╕ шию, ╕ коротко п╕дстрижене волосся на голов╕.

- Мила нема, ми╓мося лише водою, ╕нод╕ з травами, - говорила вона, узявши рушник ╕ витираючи ним мокр╕ обличчя та голову.

- Тепер до столу, по╖мо гарячого супу, - сказала Текля. - Почнемо вечеряти сам╕, поки прийдуть ╕з колгоспу мо╖ дочки Антон╕на й М╕ля. Чекати ╖х не будемо.

Та вони прийшли швидко. Познайомилися. ╤ дал╕ вечеряли разом. П╕сля вечер╕ д╕д (так стали звати його вс╕, кр╕м нев╕стки Брон╕) пов╕льно розпов╕в, що в його сел╕ Харл╕╖вц╕ та в усьому Поп╕льнянському район╕ голод у 1947 роц╕ продовжу╓ться такий, як у 1946-му. А в його с╕м╖ в╕н г╕рший, бо в них украли корову, яка рятувала ╖хн╓ життя. Д╕д купив другу корову, та вона виявилася краденою, незабаром ╖╖ хазя╖н знайшов, п╕знав ╕ забрав, звинувативши д╕да в крад╕жц╕ ╕ д╕да хот╕ли судити.

Щоб вижити, в╕н при╖хав сюди на порятунок ╕ просив у хатн╕х на це дозволу. П╕д час розмови в╕н розпов╕в, як ╖хав сюди, ╕ зауважив, що в Кривотин╕ люди, в яких в╕н розпитував, як прийти до ц╕╓╖ осел╕, шанобливо в╕дзивалися про Теклю та Броню ╕ любязно показували йому дорогу. Довго не ведучи розпитувань ╕ розмов, Текля й Броня швидко запропонували йому в╕дпочинок, необх╕дний п╕сля дороги та втоми.

Уранц╕, коли п╕сля сну д╕д вставав, у нього ╕з-за безсилля запаморочилась голова, ╕ в╕н упав на дол╕вку. Йому допомогли п╕двестися Броня й Тол╕к, як╕ були в цей час у хат╕. У наступн╕ дн╕ в╕н поступово оживився, у нього зникла опухл╕сть обличчя, в╕н став бадьор╕шим й ╕нод╕ розпов╕дав щось онукам ╕ дорослим з╕ свого життя. В╕н приймав участь у Перш╕й св╕тов╕й в╕йн╕, був у полон╕ в Румун╕╖ ╕ з нагоди щось ц╕каве згадував про румун╕в. В╕н щоранку зривав черговий листочок перекидного календаря, обовязково читав те, що там було написано й коментував ближньому.

Як д╕д оговтався, в╕н став ходити до ближнього кущового л╕су, нар╕зав там лозових прут╕в ╕ з них пл╕в кошики для кожного дорослого й мал╕ кошики для онук╕в. Д╕д хвалив сваху, що вона мудро використову╓ землю на огород╕, де його под╕лено на три частини: для жита на хл╕б, для картопл╕ та для огородини. Особливо в╕н схвалював те, що м╕ж загонами по розорах, як╕ служать стежками, посаджено всяку необх╕дну всячину: квасолю, соняшник, кукурудзу, б╕б, горох, гарбузи, а по рядах картопл╕ в багатьох м╕сцях пос╕яно мак. В╕н добре в╕д╕звався про те, що на огород╕ ╓ клаптики проса, ячменю, льону. За розмови про це Текля похвалилася, що вона також прагне з╕брати додатковий урожай п╕сля раннього використання рослин, с╕ючи натом╕сть горох, льон, просо ╕ нав╕ть картоплю. Звичайно, треба працювати й думати - досв╕д минулого приватного господарювання.

- Щоб одержати волокно, ви с╕╓те льон, а в нашому сел╕ с╕ють конопельки, - говорив д╕д.

Здивувало й порадувало д╕да захоплення малого внука, другокласника Тол╕, вирощувати тютюн. Д╕ду розпов╕ли, що ц╕╓╖ весни в╕н, наслухавшись скарг в╕д чолов╕к╕в про в╕дсутн╕сть курива, сам узяв лопату, перекопав н╕чим не зайняту чималу д╕лянку двору в╕д хл╕ва до дороги, у сус╕д╕в попросив розсаду, посадив ╖╖ на ним викопан╕й грядц╕, щодня поливав розсаду, полов бурян, а зараз пасинку╓.

За догляду свахи та нев╕стки д╕д Харитон набрався сили, ╕ коли дозр╕ли огородина, рання картопля, ягоди та прийшли жнива, нев╕стка Броня провела свекра, за його наполяганням, до по╖зда на станц╕╖ Яблунець, щоб ╖хати додому.

П╕сля в╕д╖зду д╕да внук ще старанн╕ше порався б╕ля тютюну. П╕зн╕ше в╕н д╕знався, дивлячись на сус╕д╕в, як його зелено-жовте листя ( у друг╕й половин╕ л╕та) сл╕д доводити до звичайного тютюну: наламати знизу стебел жовт╕юч╕ велик╕ кругловат╕ листки, скласти в невелик╕ купки, дати ╖м трохи вилежатися, нанизати на товст╕ довг╕ нитки, привязати до тичок, пов╕шати в т╕н╕ п╕д стр╕хою, щоб пров╕трювалися,так висушити ╕ повязати в папушки. Махорки в╕н не робив. Тютюну не продавали, а Броня когось угощала та давала по папушц╕ тютюну тим чолов╕кам, як╕ виконували якусь роботу: привозили дрова, орали на пар, вивозили гн╕й, садили картоплю тощо.

Тол╕к чув, що п╕д час кур╕ння в курц╕в заспокоюються нерви, проходить неспок╕й. ╤ коли одного разу з ним побилася Валя, в╕н, згадавши про заспок╕йливу д╕ю кур╕ння, узяв папушку, накришив трохи тютюну, видер десь клаптик паперу, зробив закрутку й закурив. Та в╕дразу в╕н згадав, як мама розпов╕дала, що куриво шк╕дливе ╕ що батько не курив, але мав поп╕льницю та куриво в дом╕вц╕ для гостей. В╕н тут же виплюнув закрутку, сказавши Вал╕:

- Не треба бути дурним. Батько був розумним ╕ не курив.

П╕сля цього його лише раз старш╕ за в╕ком пастухи п╕д погрозами заставили накуритися листя з якихось дерев. В╕д такого курива йому стало погано ╕, як в╕н увечер╕ пригнав корову з паш╕ додому, його знудило. Б╕льше н╕ для компан╕╖, н╕ п╕д впливом глузливих насм╕шок ровесник╕в, н╕ п╕д час служби в Арм╕╖ в╕н не курив, хоча старшина роти давав йому махорку в перш╕ дн╕ служби.

* * *

За того п╕сляво╓нного часу, за головування Мишкевича, як ╕ Стан╕шевського, у колгосп╕ наполегливо працювали доросл╕, п╕дл╕тки, д╕ти. Малеча переймалася доросл╕стю, н╕хто не хот╕в бути малим, слабким. Панувала дитяча самост╕йн╕сть. Робота й виживання були нормою життя. Б╕дн╕ люди звиклися з б╕днотою, але не страждали в╕д цього, бо над╕ялися на краще. Вони борсалися, борсалися, пливли й пливли, використовуючи хвил╕ порятунку й уявляючи берег майбутнього.

Так було в родин╕ Текл╕ в трьох покол╕ннях, ╖╖ само╖, д╕тей, онук╕в. Вона сама поралася вдома, доглядала онук╕в, огород, худобу (корову, теля, порося, курей) ╕ пер╕одично ходила в колгосп на роботу переважно поблизу дому. Дочки Броня, Антон╕на й М╕ля працювали в колгосп╕ зг╕дно наряду з ранку до вечора (з об╕дньою перервою) ╕ п╕сля повернення з колгоспно╖ роботи також виконували необх╕дну домашню роботу. Чекали повернення Йосипа та ╤вана.

Онуки ходили до школи, ╕ обо╓ одночасно або зокрема п╕сля об╕ду пасли свою корову з телям та ще сус╕дську кор╕вку, входячи в один гурт ╕з худобою ближн╕х двор╕в, а п╕сля школи та пастьби худоби д╕ти щось робили п╕д руками дорослих, уроки вчили вечорами до ноч╕ та в нед╕лю. Тьмян╕ керосинов╕ лампи осв╕тлювали ╖хн╕ писання та читання. Але д╕тей з 6 - 7- р╕чного в╕ку з╕ сходом сонця батьки будили пасти кор╕в. ╤ це було ╖хньою престижною роботою. Сон не в╕дпускав д╕тей вранц╕, зате ╖м було весело протягом дня.

У колгосп╕ тод╕ переважала ручна робота. Одним-двома тракторами з МТС проводилася лише оранка. Д╕ди ручним способом робили пос╕в зернових. Боронували к╕ньми. Картоплю садили п╕д к╕нн╕ плуги. Усе пололи вручну ╕з сапками та копаницями. Достигл╕ зернов╕ хл╕ба чолов╕ки косили ручними косами, ж╕нки п╕дбирали покоси й перевяслами вязали снопи, як╕ разом складали в копи. П╕зн╕ше ╖здов╕ разом ╕з подавальницями перевозили жниво на возах до току, де скиртувальники складали його в скирти й оп╕сля молотили на молотарц╕, посп╕шаючи здати зерно держав╕ ("в закрома Родины").

Не зручною, клоп╕ткою, важкою була робота з льоном практично в╕д весни до зими. Льон, який п╕сля пос╕ву сходив, пололи вручну. Його маленьк╕, тоненьк╕, як нитки, стеблинки ж╕нки та д╕ти обполювали, визволяли в╕д буряну пальцями рук, прис╕вши або повн╕стю сидячи на земл╕, п╕дклавши щось тепле п╕д низ. Практично люди повзали по сир╕й земл╕. За день одна людина могла сполоти к╕лька соток льону. Прополку робили до трьох раз╕в - до цв╕т╕ння льону. Сп╕лий льон вибирали вручну, жменями висмикуючи стеблини ╕з земл╕, вязали ╖х у горстки ╕ ставили для подальшого дозр╕вання в кучки. Площу прополеного й вибраного льону кожною особою щодня вим╕рював обл╕ковець ╕ записував у табель для нарахування трудодн╕в (як ╕ за обсяг ус╕х ╕нших виконаних роб╕т). Дещо п╕зн╕ше кучки льону п╕дводами звозили до току для скиртування й наступного обмолоту. Цю роботу виконували в н╕чний час за б╕льш вологого пов╕тря, щоб менше лопалися коробочки з нас╕нням льону ╕ були менш╕ втрати його врожаю. П╕сля обмолоту соломку льону (стебла) на лугах стелили рядочками для вилежування, через певний час одержану тресту збирали в кул╕, скиртували й п╕сля завершення ос╕нн╕х польових роб╕т ╖╖ сушили на сушарках, терли на терницях й одержували готовий продукт - волокно. П╕зн╕ше тресту стали в╕двозити на районний льонокомб╕нат.

Загот╕вля нас╕ння льону й волокна вважалася стратег╕чним завданням. Для п╕двищення ╖хнього врожаю поля п╕д пос╕ви льону удобрювали, кр╕м усього ╕ншого, деревним попелом. Його загот╕влю за завданням правл╕ння колгоспу проводили по дом╕вках ╕ взимку та весною: ланков╕ на воз╕ збирали його по хатах ╕ звозили до м╕сця збер╕гання. Була ланковою також Броня ╕ клоп╕т по вирощуванню льону переймав ╖╖ протягом усього року. Не давали в колгосп╕ заспоко╖тись щодо вирощування льону ╕нструктори та начальство району, розпов╕дали про його важлив╕сть й аг╕тували дбайливо його вирощувати та готувати волокно. П╕д час пос╕вно╖ льону при╖жджав голова райради Сокирко, розмовляв ╕з людьми, розпитував у ланкових, ск╕льки п╕д льон внесено попелу.

Ударною ╕ терм╕новою в колгосп╕ вважалася робота по загот╕вл╕ с╕на. Майже вс╕х чолов╕к╕в села, нав╕ть учител╕в та ╕ншу ╕нтел╕генц╕ю, колгоспна влада орган╕зовувала для косовиц╕ трави. Косили переважно гуртом на одному луз╕, покосами один за одним. Лише ударники брали окрем╕ д╕лянки й викошували за день б╕льше н╕ж по гектару трави. Якщо косили на лугах, в╕ддалених в╕д села, то косарям к╕ньми п╕двозили воду й об╕ди, щоб не ходити об╕дати далеко додому. Страви готували з мясом, ╕ люди ╖ли ╕з задоволенням ╕ весело.

Також сп╕льно ж╕нки згр╕бали с╕но, прагнучи сонячно╖ погоди. Скиртували його колективно: п╕дл╕тки к╕ньми тягали копиц╕ до скирти, чолов╕ки ╖╖ укладали, ж╕нки п╕дгр╕бали розтрушене с╕но б╕ля забраних копиць ╕ на стежках ╖х стягування. А д╕ти поруч пасли кор╕в ╕ була нагода для розваг.

Для полегшення й прискорення скиртування с╕на (╕ соломи) на третьому пово╓нному роц╕ з МТС було надано колгоспу леб╕дку з транспортером для подач╕ с╕на на скирту. При цьому подача с╕на була не вертикальна, а похила в╕д земл╕ до верху. ╤ для д╕тей-пастух╕в таке скиртування було привабливим м╕сцем для б╕гання по схилу вгору й униз. Б╕гав там ╕ Тол╕к. В одну з таких проб╕жок, коли в╕н доб╕г за крок до земл╕, раптом в╕н сп╕ткнувся ╕ з останн╕м кроком упав на землю, в╕дчувши б╕ль у л╕кт╕. Трохи полежавши та п╕днявшись, в╕н побачив, що л╕коть л╕во╖ руки був вивернутий у внутр╕шн╕й б╕к. Увечер╕, коли в╕н у такому стан╕ пригнав додому худобу, мама зводила його до баби-знахарки, що жила недалеко. Вона виправила вивих руки, зняла з голови Брон╕ л╕тню тернову хустку, зробила з не╖ ф╕ксуючу п╕двязку для п╕дтримання руки, з╕гнуто╖ в л╕кт╕.

У наступний день кор╕в пасли Валя разом ╕з Тол╕ком ╕з п╕двязаною з╕гнутою в л╕кт╕ рукою, бо мал╕й Вал╕ мама не дозволила самост╕йно пасти худобу, оск╕льки для не╖ була небезпека в╕д сво╓╖ корови, яка була невелика, але з проявами агресивного характеру, нам╕ряючись бити д╕тей; Валя к╕лька раз╕в в╕дбивала ╖╖ палицею в╕д себе, ╕ дв╕ч╕ хтось ╕з ближн╕х пастух╕в допомагав ╖й в╕д╕гнати корову. Агресивн╕ прояви корови траплялися переважно вранц╕, тому в цей час треба було трохи комусь ╕з дорослих супроводжувати пастушку та корову.

Трудилися люди без нудьги. Вони були загартован╕ до роботи й до спекотно╖ та прохолодно╖ температури. ╤ д╕ти були загартован╕. Як останн╕й сн╕г танув, майже в╕дразу вс╕ переходили на босон╕ж. Так д╕ти весною гнали пасти кор╕в. Коли вранц╕, п╕сля того, як вигнали кор╕в на пашу, появлявся м╕сцями ╕н╕й, д╕ти продовжували випасання, п╕дн╕маючи по черз╕ якусь н╕жку, щоб з╕гр╕ти ╖╖ в тепл╕шому пов╕тр╕ чи об другу ногу, чи об калошу штан╕в близько кол╕на. ╤ стояли поодинц╕ буслики (лелеки) на пасовищ╕.

З╕гр╕валися вони також у м╕сцях вид╕лення тваринами сеч╕ та калу; кожний старався першим вскочити в таке св╕же м╕сце, тупаючи в ньому по теплих м╕сцях. А коли трохи п╕дн╕малося сонце й ставало тепл╕ше, д╕ти починали гратися в квача або в пекаря ╕ в╕дразу, б╕гаючи та стрибаючи, з╕гр╕валися. Оп╕вдн╕, як власна ╖хня т╕нь зменшувалася до м╕н╕муму, вони вим╕рювали ╖╖ стопами н╕г ╕ з веселим гомоном гнали худобу у сво╖ двори.

В об╕дню пору вони ╕нод╕ десь збиралися погратися, у якомусь тихому м╕сц╕, на дороз╕, у когось у хат╕. Запамяталася вс╕м одна така зустр╕ч ╕з грою в жмурки в дом╕вц╕ Франика Островського. Ховалися за хатою, у хл╕в╕, за деревами, за грядкою конопель, як╕ тут вирощували, щоб виробляти з них м╕цне волокно для виготовлення кр╕пких ниток, деяких тканин, мотузок, пут. Б╕гаючи сюди-туди, ховаючись ╕ знаходячись, д╕ти проб╕гали повз невеличко╖ ночви з борошном, що була на тапчан╕, непом╕тно його захоплювали в рот ╕, трохи пожувавши, ковтали. Коли прийшла зв╕дк╕лясь мати Франика в хату, вона побачила, що борошна майже нема ╕ ночвочка пуста.

- Де борошно? - запитувала мати в сина, дочки та в ╕нших д╕тей.

Вони знизували плечима й в╕дпов╕дали, що не знають.

- З╖ли, поганц╕!? - скрикнула вона, побачивши сл╕ди борошна на обличч╕ д╕тей, у когось на нос╕, вустах чи бород╕. - ╤з чого я буду вечерю варити? Марш ус╕ з хати!..

Д╕ти - народ, який насл╕ду╓ старших, оточення. Б╕льше чи менше. Св╕домо чи не св╕домо. Повед╕нку. Мову. Уживання продукт╕в. ╤ стих╕йно чи св╕домо вони проявляли ╕н╕ц╕ативу щодо вживання продукт╕в, що були поблизу. Фактори виживання та розвитку.

* * *

За проголодного життя у той час ╕ дещо п╕зн╕ше доросл╕ люди села, у тому числ╕ бувш╕ остарбайтери, на колгоспн╕й робот╕ часто сп╕вали. Д╕вчата, ж╕нки миттю в╕зьмуть по оберемку с╕на чи соломи - пос╕дають ╕ сп╕вають. ╤ д╕ти з рад╕стю ходили до школи.

П╕сля перемоги над Н╕меччиною люди були оптим╕стично налаштован╕ без пафосно-патр╕отичних сл╕в ╕ пропов╕дей, просто веселилися, радувалися зустр╕чам, оч╕кували кращого життя. Вечорами в суботн╕ та нед╕льн╕ дн╕ молодь (т╕, що повернулися з Н╕меччини та т╕, що п╕дросли) невеликими гуртами ходила з п╕снями по шляхах у р╕зних д╕лянках села, збиралися до купи в дещо б╕льших хатах, а п╕зн╕ше в клуб╕, обладнаному з бувшо╖ куркульсько╖ осел╕. Цей клуб у веч╕рн╕й час кожно╖ нед╕л╕ завжди був переповнений молоддю та старшими людьми. Лунала музика в╕д кимось принесених балалайки й мандол╕ни, чи гармошки, ╕нод╕ патефону. Парубки, д╕вчата й п╕дл╕тки азартно танцювали вальс кроковяк, карапет, яблучко, ╓вропейсько-св╕тов╕ танц╕, запозичен╕ остарбайтерами з кра╖н ╢вропи. Дуже захоплююче танцювали танець ширу. Найазартн╕шими в цьому танц╕ запамяталися Мишкевич Франко та Метельський Костик ╕з Залевською Антон╕ною , як╕ п╕зн╕ше одружилися; вони досить гучно вибивали широкими п╕дошвами взуття у п╕длогу, аж в╕кна, що були поруч, трусилися.

Там ╕нод╕ хлопчиком бував я ╕ тепер згадую той час ╕ нин╕ бачу обличчя та постат╕ найб╕льш активних юнак╕в ╕ д╕вчат. Д╕йство завжди проходило за присутност╕ чи в оточенн╕ глядач╕в: ж╕нок, бабусь, д╕дус╕в, д╕тей. Тепер╕шня молодь уявити того не може.

Веселились до п╕зньо╖ ноч╕. Найб╕льше чулися п╕сн╕ п╕д гармошку двох хлопц╕в В╕тьки Каролишеного та Стаська Войцешишина. Але вранц╕ молодь сво╓часно виходила на колгоспну роботу. ╤ п╕д час пос╕вно╖, ╕ на косовицю с╕на, ╕ в жнива. Працювали, робили перекури. У пер╕оди в╕дпочинку пригадували про колектив╕зац╕ю та репрес╕╖, про в╕йну й партизан╕в, про н╕мецьку окупац╕ю ╕ жахлив╕ концтабори.

В об╕дню пору в жнива косар╕ та п╕дбиральниц╕ жита додому до в╕ддалених дом╕вок переважно не йшли. Про це ╖м пов╕домляв бригадир вранц╕, коли давав наряд на роботу; про це знали домашн╕, ╕ хтось ╕з них приносив об╕д сво╖й р╕дн╕й людин╕ на поле жнив.

╤ я носив об╕ди мам╕. Одна з об╕дн╕х перерв прийшлася в к╕нц╕ Д╕брови п╕д дубом ╕з розлогою кроною, де недалеко косили найкращ╕ косар╕ Яхимович Казимир, Метельський Борис, Мишкевич Франц, Соколовський Йосип ╕ в них були найкращ╕ п╕дбиральниц╕ покос╕в Рудн╕цька Брон╕слава, сестри Красновськ╕ Антон╕на й Тоф╕ля та моя мама. П╕д час об╕ду та наступного в╕дпочинку один за одним в╕дпочиваюч╕ розпов╕дали щось ц╕каве або жахливе, що не виходило з памят╕. Коли хтось ╕з бувших остарбайтер╕в розпов╕в про злочини фашист╕в, Красновська Тоф╕ля раптом зняла з голови хустку ╕ промовила:

- Клянусь сво╓ю головою, що н╕хто з вас не бачив б╕льшого жах╕ття, н╕ж довелося побачити мен╕ ╕з сестрою Антон╕ною, коли нас переселили з нашого Кривотина в Дн╕пропетровську область у 1934 роц╕. При╖хавши туди, нас направили в одне село працювати. Дали гарну велику хату, в як╕й була вс╕ мебл╕ та р╕зний посуд - кращого бажати гр╕шно. А з криниц╕ брати воду не можна.

П╕сля певного мовчання у смутку та перехрещення вона продовжувала: - Виявля╓ться, що в цю криницю та в багато ╕нш╕ криниц╕ села повкидали т╕ла вмерлих в╕д голоду людей. Трупи не було кому хоронити ╕ ╖х люди з району повкидали в криниц╕... А комусь треба працювати на земл╕. ╤ на м╕сце вмерлих почали зганяти людей з ╕нших м╕сць. ╤ нас туди привезли... Ми хот╕ли почистити криницю, та не можна було: трупи порозкладалися. Так ╕ в ╕нших криницях. Чиста криниця була б╕ля контори с╕льсько╖ ради та ще дв╕ на все село. Туди ╕ ходили по воду... А смердюч╕ криниц╕ позакидали землею... П╕зн╕ше, коли при╖хало б╕льше людей, гуртом викопували нов╕ криниц╕, вони там глибок╕ - степ... Ось у таке село тод╕ нас привезли... У нашому сел╕ Кривотин тод╕ ╕ ось зараз був голод, але пор╕внювати з тим, який там був голод, н╕як не можна. Там люди вмирали, були опухл╕, а в╕д умираючих людей забирали будь-як╕ харч╕. Там було варварство, якого не було н╕коли н╕де в св╕т╕. Там був штучний голодомор.

П╕д час ╖╖ розпов╕д╕ вона пер╕одично замовкала, присутн╕ щось висловлювали, але переважно була тиша.

- На зак╕нчення хочу скакати, що все, що я розпов╕ла, нам, туди при╖жджим, було категорично заборонено будь-що розпов╕дати - наклеп на владу, тюрма. ╤ коли розпочалася в╕йна, п╕сля приходу н╕мц╕в, ми незабаром запрягли у в╕з кор╕в ╕ при╖хали у сво╓ село, до сво╖х людей, до вас. А те, що я вам розпов╕ла, я розпов╕ла вперше ╕ н╕кому б╕льше не розпов╕м.

Дорогий читачу, цю розпов╕дь п╕д дубом у п╕сляво╓нн╕ жнива п╕д час об╕ду почув ╕ я, десятир╕чний хлопчак. ╥╖ не забув, ╕нколи згадував ╕ зараз написав. Можливо вона знадобиться у пол╕тичн╕й дискус╕╖. Адже це факт, зазначений безпосередн╕ми св╕дками. ╤сторичний факт без будь-якого викривлення чи переб╕льшення.

* * *

Перед Новим 1947 роком прийшов додому демоб╕л╕зований з Арм╕╖ Йосип, високий, статний, нормально круглолиций, русявий, ╕з с╕рими очима, ╕з маленькими ямочками на щоках ╕ бород╕. В╕н був у в╕йськов╕й форм╕, але кумедно взутий, на що вс╕ звертали увагу.

- Це черевики, а над ними, на гом╕лках, майже до кол╕н, обмотки. Вони служать зам╕сть халяв чоб╕т. Так ходять по сн╕гу ╕ по гряз╕. Замастились обмотки - поправ ╕ порядок.

Сво╓╖ дружини Мар╕╖ Йосип не застав. Вона, проживаючи з дочкою Тоф╕лею у сво╓╖ матер╕, померла ранньою весною в╕д простуди, спричинено╖ прохолодними протягами на товарн╕й ферм╕ колгоспу, яка почали в╕дроджуватися: спочатку з Н╕меччини по контрибуц╕╖ привезли на ферму одну чорно-рябу (безрогу) невеличку корову, яку, як дивину, багато-хто хот╕в побачити; п╕зн╕ше на ферму поступово надходила ╕нша худоба.

До Йосипа в╕дразу приглянулася невеликого зросту, тонка, русява, гарненька, майже др╕бнолиця Розал╕я, дочка Островсько╖ Брон╕слави, що мешкала по сус╕дству ╕ в хат╕ яко╖ по нед╕лях збиралася ближня молодь, щоб гуртом в╕дпочити й повеселитися п╕д балалайку. Тут дещо ран╕ше знайшли сп╕льну мову також М╕ля й Казимир Яхимович: обо╓ були гарн╕, струнк╕, п╕дтягнут╕, чорняв╕; вона майже вище середнього зросту, нормально-овального обличчя, ╕з чорними чималими очима; в╕н невеликого росту, але спортивно╖ статури, дуже м╕цний, на турн╕ку б╕ля клубу легко виконував р╕зн╕ вправи, крутив сонце. Ран╕ше в╕н був в арм╕йськ╕й спортивн╕й школ╕, куди його було взяли п╕сля зв╕льнення Червоною Арм╕╓ю остарбайтер╕в у Н╕меччин╕.

╤ весною, на Паску, у костьол╕ одночасно пов╕нчалися Йосип ╕з Розал╕╓ю, М╕ля з Казимиром ╕ ще ш╕сть пар. Родинний гурт у хат╕ Текл╕ зб╕льшився на двох людей. Текля з дочкою Антон╕ною стали мешкати в б╕льш╕й прихож╕й к╕мнат╕, де стояла п╕ч ╕ яка служила за кухню (мати спала на печ╕, а дочка на деревяному л╕жку); у невелик╕й к╕мнат╕ через ст╕нку з грубою оселилися молодожони Йосип та Розал╕я. У друг╕й половин╕ хати через великий коридор, де була чимала к╕мната з п╕ччю та плитою-лежанкою, знову розм╕стилися дв╕ с╕м╖: Броня з двома д╕тьми ╕ молодожони Казимир ╕з М╕лею.

- Жив╕ть мирно та пристойно, - бажала вс╕м любязна Текля.

- Добре. А я, мамо, надумала будувати свою хату, - дивилася на мат╕р ╕ говорила Броня.

- Побуду╓ш. Побуду╓ш. Аякже. Авжеж...

С╕мейн╕ негаразди

Кажуть, що в т╕снот╕ - не в б╕д╕. Та в т╕снот╕ з багатьма с╕мями виникають р╕зн╕ джерела думок, як╕ можуть збурюватися й зчиняти велик╕ чвари, ворожнечу. У родин╕ (хат╕) Текл╕ п╕сля шлюбу Йосипа та М╕л╕ створилося практично чотири р╕зн╕ с╕м╖, ╕ в них було багато-чого сп╕льного. Але ╕з зб╕льшенням часу колективного с╕мейного життя у них викликалися деяк╕ непорозум╕ння та накопичення певного незадоволення.

В один ╕з ос╕нн╕х дн╕в 1947 року п╕сля к╕лькам╕сячного сп╕льного багатос╕мейного життя й приходу з колгоспно╖ роботи додому увечер╕ трьох дочок Текл╕ та нев╕стки Розал╕╖, коли вони готували вечерю, м╕ж ними раптом зчинилася жахлива сварка, яка призвела до дов╕чних насл╕дк╕в.

- Ск╕льки буде ця т╕снота? - сказала з незадоволенням Розал╕я.

- Рузя, не хвилюйся, я побудую свою хату ╕ вам стане добре, - спок╕йно в╕дпов╕ла ╖й Броня.

- Побуду╓ш! За мо╖ грош╕! - п╕двищила голос Розал╕я.

- Як╕ тво╖ грош╕? - запитала Броня.

- Вес╕льн╕! За вес╕льн╕ грош╕, як╕ мен╕ та Юзьку подарували люди.

- Ти що? Т╕ грош╕ ти ╕ Юзько в╕дразу забрали соб╕.

- Забрали, забрали! А де вони зараз?

- Ти в мене пита╓ш?! - обурилася Броня.

- А в кого ж?! Де вони?! За що хату почала будувати?!

- Спитай у Юзька! ╤з ким спиш!

- Ус╕ люди дивуються, за що ти хату в голодний час буду╓ш!

- То ти мене злод╕йкою робиш?!

- А де грош╕ береш? Фабрику ма╓ш?

- Ах ти тварина не вдячна! Марш ╕з хати! - ╕ Броня схопила Розал╕ю за шубку по боках грудей ╕ почала випихати ╖╖ з хати. Деревян╕ ╜удзики-палички в╕д╕рвалися ╕ попадали на п╕длогу.

- За такого наклепу жити нам разом не можна!

- Жив╕ть ╕з сво╓ю мат╕рю-жлухтом!

П╕сля цих сл╕в Розал╕╖ п╕дхопилася Антон╕на, ╕ вона разом ╕з Бронею випхали ╖╖ ╕з хати та з╕ свого подв╕ря у б╕к до двору д╕да Владислава.

- ╤ди до сво╓╖ матер╕ ╕ забирай свою корову, - прошептала ╕з присвистом Антон╕на, швидко зайшла у хл╕в, вивела ╖╖ корову, привязала до стовпця за кра╓м хл╕ва ╕ сказала:

- Геть, Рузя! Щоб ноги й духу твого у нас не було!

Розал╕я не п╕д╕йшла до корови, а вийшла на дорогу й п╕шла в б╕к села.

Броня покликала Валю, швидко ╖╖ од╕ла й наказала йти недалеко в╕д Руз╕, позаду ╖╖, щоб побачити, куди, до кого вона п╕шла. Розал╕я п╕д╕йшла до конюшн╕, де Йосип працював конюхом. Незабаром в╕н на воз╕ п╕д╖хав ╕з с╕чкою, ╕ вона почала йому говорити, що трапилося, не чекаючи, поки в╕н зл╕зе з воза.

Валя швидко повернулася додому, пов╕домивши, що бачила. Скоро до хати зайшов дуже сердитий Йосип разом ╕з Розал╕╓ю, ╕ в╕н зразу з матюками та криком накинувся на Броню, штовхаючи ╖╖ та намагаючись бити. М╕ж ними в╕дразу постала М╕ля, обороняючи Броню. Йосип звинувачував ╖╖ в тому, що вона не мала права виганяти з дому його ж╕нку.

М╕ля й Антон╕на кричачи доказували йому, що Броня не винна, що Рузя в усьому винна, бо вона брехала, що Броня за ваш╕ вес╕льн╕ грош╕ буду╓ соб╕ хату. Навпаки, Броня про нас ╕ про тебе весь час дбала й дба╓, ти ╕ зараз од╕тий в гал╕фе та г╕мнастьорку Ваньки. Рузя об╕звала нашу маму. Антон╕на й М╕ля просили й просили Йосипа зупинитися й вислухати кожного, хто що казав. Та сварка продовжувалася з╕ словами звинувачення й виправдування.

П╕д час сварки прийшов ╕з роботи додому Казимир. В╕н трохи послухав сварку, п╕д╕йшов ближче до Йосипа ╕ попросив заспоко╖тись.

- Хто ти тут такий, що мен╕ вказу╓ш? - закричав той.

- Я чолов╕к тво╓╖ сестри М╕л╕, - в╕дпов╕в Казимир.

- Ти приймак хреновий, - зневажливо в╕дпов╕в Йосип.

- Я Казимир Стан╕славович Яхимович. Давай обн╕мемось, - ╕ в╕н обняв його, обхопивши т╕ло разом ╕з руками на р╕вн╕ л╕кт╕в, ╕ так продовжував його тиснути чималий час. Йосип труснув к╕лька раз╕в плечима та кистями рук, спробував в╕дступити в╕д нього, але той продовжував стискати супротивника п╕д голоси ж╕нок: "Заспокойся, Юз╕ку, заспокойся".

Згодом Йосип неспод╕вано посм╕хнувся й неголосно промовив:

- Год╕, Каз╕ку, год╕. Ребра полама╓ш. Добра в тебе хватка. Я тако╖ не в╕дчував н╕ в╕д кого.

Через невеличку паузу Казимир в╕дпустив Йосипа, хлопнув дружньо по плечу й в╕дступив в╕д нього. Ус╕ затихли. П╕сля певного мовчання Йосип промовив:

- Броня, розпов╕дай, як усе було. В╕д початку. Хто що говорив, хто що робив.

П╕сля кожно╖ розпов╕д╕-в╕дпов╕д╕ в╕н запитував у кожного: "Так було, чи н╕? Правда?". Вислухавши вс╕х, в╕н сказав:

- Рузя, я зараз зрозум╕в, що ти д╕йсно на вс╕х набрехала. Ти образила й ненавидиш нашу маму. ╤ мене натравила на вс╕х. В╕дтак, ми д╕йсно дал╕ не можемо жити разом. Бери, Рузя, свою корову ╕ йди з нею зараз же додому.

На другий день уранц╕ до хати Текл╕ прийшла Брон╕чка (так по дружньо-простому називали мат╕р Розал╕╖) з╕ спробою виправдати дочку. Але Йосип перерахував ╖й ус╕ звинувачення для Руз╕, припинив балачку, вин╕с Рузин╕ реч╕ й в╕ддав ╖х матер╕.

Так завжди дружн╕ сус╕ди надовго стали практично ворогами.


* * *

Сус╕ди сваряться, а ╖хн╕ д╕ти разом бавяться. Так ╕ оцих сус╕д╕в д╕ти-пастухи разом бавилися, бо худобу треба було пасти на одному пасовищ╕, ╕ в д╕тей були ╕нш╕ стосунки. Д╕ти дружили п╕д час пастьби худоби в одному гурт╕, а також у в╕льний час. Разом учили уроки, ходили один до одного додому та до д╕тей родич╕в, в╕дв╕дували святков╕ под╕╖, сп╕льно переживали прикрост╕. Тол╕к дружив ╕з Фраником, молодшим братом Розал╕╖, а Валя - ╕з Валею, меншою в╕д нього сестрою. ╤ ц╕ четверо д╕тей полюблювали зустр╕чатися з д╕тьми велико╖ с╕м╖ Островського Людвика, якого б╕льшовики репресували в колектив╕зац╕йн╕ роки. У честь його пам'ят╕ дружину його Мар╕ю по доброму називали Людвичихою, а д╕тей - Людвичишин╕ (чий, чи╖): Франик Людвичишин, Каз╕к,Таня, Валя Людвичишин╕.

П╕д час святкування урочистост╕ Пресвято╖ Тр╕йц╕ 1948 року до тих д╕тей прийшли Тол╕к ╕з сестричкою Валею. П╕сля святкового об╕ду гост╕ вийшли з хати й дещо роз╕йшлися по не засадженому двору, бо хата п╕длягала перенесенню в село й огороду тут, на Д╕бров╕, де вони жили, не дозволяли. Хтось ╕з присутн╕х побачив, що Валя, сестра Розал╕╖, дуже пяна. Вона трохи поодаль безпом╕чно лежала. Одна з ж╕нок сказала, що дитина горить, ╕ ╖╖ почали рятувати. Навколо запанувала розмова: "нав╕що д╕тям дають гор╕лку", "вона неспод╕вано випила сама", "вона не знала, що ╖й буде погано", "ус╕ пили ╕ вона без нагляду пила". Хтось став повчати д╕тей, погрожувати, лякати.

Побачивши нещастя дитини-подруги та наслухавшись повчально-страх╕тливих розмов, Тол╕к ╕з Валею, повернувшись додому, погодилися м╕ж собою на тому, що треба повиливати всю гор╕лку, яку в малих пляшечках поховали на горищ╕ у стр╕с╕. Вони крадькома познаходили ╖х, винесли до сливняку в садку, повиливали все ╕з них ╕ позакидали подал╕ свою посуду. Надал╕ вони позбулися потягу до вживання гор╕лки.

Але д╕ти розведених сват╕в ╕ ╖хн╕х родич╕в продовжували товаришувати й дружити. ╤ в день свята святих апостол╕в Петра ╕ Павла, коли Текля потурбувалася охрестити онук╕в, сус╕дськ╕ д╕ти знали про це ╕ хвалилися, що вони хрещен╕ вже давно ╕ захот╕ли бути присутн╕ми.

Хрещення було проведено в Кривотинському костьол╕. Хрещеними батьками в Тол╕ка стали його дядько Йосип ╕ т╕тка Антон╕на, а у Вал╕ - також Йосип ╕ баба Ганя. У цей же день бабуня Текля попросила в прихожанки Марцел╕ни (матер╕ Казимира) написати укра╖нським правописом молитву "Отче наш" польською мовою, щоб по-польськи молитву вивчив онук Тол╕к, бо усним польським мовленням з╕ сл╕в бабун╕ в╕н ╖╖ не запамятовув або нехот╕в вивчити: не розум╕в сл╕в ╕ в╕дтак не хот╕в ╖х повторювати.

- Ти ма╓ш розум, чи н╕? - покрикувала Броня на сина, коли в╕н не хот╕в повторювати слова молитви польською мовою. - Чому ти не повторю╓ш слова за бабунею? Ти глухий, чи що?

- Я не знаю, що т╕ слова означають, - говорив хлопець.

- Т╕ слова означають звернення до Бога, - тлумачила бабуня.

- Ти повторюй, вивчиш ╕ тод╕ зрозум╕╓ш, - стверджувала мама.

-- Я хочу молитву по-нашому, по-укра╖нськи.

- Ти ходиш до костьолу, слуха╓ш ксьондза. Слуха╓ш його ╕ слуха╓ш.

- Там гарно.

- ╤ буде ще краще. Слухай бабуню ╕ повторюй, повторюй.

- Як попка? Я хочу молитися по-нашому. По-польськи я не можу вивчити.

- Слухай ╕ запамятовуй.

Однак ╕ дал╕ п╕сля кожного прочитаного й усно сказаного слова по-польськи в╕н весь запитував, що воно означа╓ по-укра╖нськи, ╕ знову не вчив молитву польською мовою, хоча до костьолу ходив охоче ╕ говорив, що хоче стати таким, як священик. Але ╕ бабуня ╕ його мама Броня визначили, що Тол╕к, оск╕льки не може вивчити молитву, ╓ бездарним ╕ не признавали його теревен╕ щодо його бажання.

Та так╕ ╖хн╕ погляди незабаром втратили актуальн╕сть ╕ призабулися, оск╕льки невдовз╕ ксьондза В╕лька Мартина вноч╕ забрали енкаведисти, оп╕сля на вантажних автомашинах кудись вивезли ╕кони, р╕зне костельне майно, дзвони ╕ нав╕ть частину лавок для сид╕ння прихожан в окрем╕ пер╕оди п╕д час служби Божо╖. Вони зр╕зали також хрест-ф╕гуру на перехрест╕ дор╕г у сел╕. П╕сля цього оф╕цер м╕л╕ц╕╖ приказав голов╕ с╕льсько╖ ради Карпишину н╕кому не дозволяти в костьол╕ в╕дправляти службу Божу та ╕нш╕ рел╕г╕йн╕ ритуали, в╕ддав йому ключ╕ до костьола й розпорядився в ньому зробити колгоспну комору або с╕льський клуб.

Д╕знавшись про таке в╕д Карпишина, який зайшов до хати Текл╕, вона заохала ╕ сказала:

- Безбожники зроблять багатьох людей бездушними та гр╕шниками. Не буде священика, то хто буде наставляти д╕тей ╕ вс╕х людей не красти, не убивати, любити батьк╕в ╕ ближнього?

- Парт╕я б╕льшовик╕в, - в╕дпов╕в Карпишин.

- Це т╕, що в╕д д╕тей хл╕б забирали?! Це т╕, що заставили людей голодувати?! Це т╕, що в мо╖й печ╕ баняк з борщем перевернули додолу?! Це т╕, що в мого Петра коней пограбували серед б╕лого дня?!

- Заспокойся, Текльо. Це боротьба за встановлення ново╖ влади.

- Ох ╕ буде! Ох ╕ буде! Д╕ти все бачать! Ми нараз╕ не можемо заперечити д╕янням влади. Але прийде час. Прийде!

- Згодом усе налагодиться, поправиться.

- Хто поправить? Отак╕, як був у нас головою Бистрий? От в╕н десь на висок╕й посад╕ ╕ керу╓! Може в╕н ╕ розпорядився закрити наш костел.

- Парт╕я б╕льшовик╕в зробить усе правильно.

- Х╕ба не б╕льшовики переорали м╕й засаджений, зас╕яний огород? Безбожники! Вони ╕ дал╕, оп╕сля й оп╕сля будуть таке робити. ╥хн╕й бездуховний розум це позволить.

- Не даремно, Текльо Йосип╕вна, Ви ходили до костьола.

- Так. Ваш╕ б╕льшовики зр╕зали Хрест на перехрест╕ дор╕г в сел╕, а я св╕й хрест на грудях буду носити до сконання. ╤ люди будуть носити. Не позрива╓те. Хоча знайдуться так╕, що будуть зривати. ╤ ╕кони будуть в хатах. ╤ свята рел╕г╕йн╕ житимуть. ╤ люди будуть молитися дов╕чно.

- Ви говорите далекоглядно. Не даремно до вашо╖ хати, до Вас, ходять д╕ди на балачки.

- ╤ за мого Петра ходили. ╤ в╕д наших балачок ми робимося мудр╕ш╕. ╤ наш╕ балачки, наша мудр╕сть передаються нащадкам. Он бачите, мал╕ онуки мовчки сидять, роти пороззявляли. А вони нас слухають. ╤ д╕д╕в слухають.

- При╓мно, пан╕ Текльо, ми посп╕лкувалися.

- За такого сп╕лкування можна попасти на Соловки чи Казахстан. Ге?

- Не б╕йтеся. Я хот╕в послухати Вас. Дякую за гарну, в╕дкриту, повчальну розмову. До побачення

* * *

По домашньому у бабин╕й хат╕ був спок╕й. Однак дитяча увага ╖╖ онук╕в щодо побаченого й почутого на фон╕ с╕мейно╖ та колгоспно╖ роботи зосереджувалася ╕нод╕ на привабливих для них д╕ях. Так, Тол╕к ╕ Валя пом╕чали коротк╕ не звичн╕ розмови-звернення до Йосипа Розал╕╖, коли вона проходила повз ╖хньо╖ хати, ╕ б╕гом доносили про це бабун╕: "Я бачила, я чув, ми почули, що...". Баба Текля под╕лилася ╕з цим з дочкою Бронею ╕ сказала:

- Бач, як╕ д╕ти? Партизани. Усе бачать, а ми дума╓мо, що вони не розум╕ються в людях.

- Розум╕ються, добре розум╕ються, - в╕дпов╕ла Броня. - Як т╕льки в село при╖жджали н╕мц╕, вони миттю таку новину розносили по всьому селу.

- Нав╕ть у Малий Кривотин.

- А зараз, як при╖жджа╓ м╕л╕ц╕я.

- ╤ люди швиденько ховають самогонку.

- Отак╕ д╕ти, звязк╕вц╕.

П╕сля тако╖ ╕нформац╕╖ д╕тей бабуня Текля стала сл╕дкувати за Йосипом, коли в╕н увечер╕ виходив ╕з хати. Одного разу вона побачила, як в╕н ╕з Розал╕╓ю п╕шли за межи Владиславового двору. Кр╕м того, п╕зн╕ше хтось ╕з людей ╕з посм╕шкою сказав ╖й, що бачив Рузю б╕ля Юзька, що пас колгоспних коней. П╕сля цього Текля б╕льш посилено стала говорити сину, щоб в╕н женився.

╤ Тол╕к та Валя, а також Франик ╕ Валя Брон╕чк╕ни, як╕ разом бавилися б╕ля конюшн╕ в одну з нед╕ль на початку л╕та, побачили, що по шляху ╕з села вийшли Йосип ╕з нев╕домою д╕вчиною п╕д руку. Д╕ти в╕дразу майнули до сво╖х дом╕вок ╕ голосно пов╕домили, що дядько Йосип ╕де з якоюсь д╕вчиною.

Коли вони ув╕йшли в хату та прив╕талися, Йосип в╕дразу промовив:

- Мамо, сестри, ось моя ж╕нка, Оля Туровська, ╕з Малого Кривотина. ╥╖ засватав мен╕ дядько Левко. Ус╕х прошу шанувати Олю.

Вона була русява, трохи нижча в╕д Йосипа, струнка. В╕дразу п╕дключилася до хатньо╖ роботи. У робот╕ проявилася дуже моторною.

Коли незабаром прийшли жнива, вона найшвидше серпом жала жито. У перший день тако╖ роботи на здивування вс╕м вона, працюючи сама, вижала велику д╕лянку жита, повязала снопи ╕ склала ╖х у копу. У наступний день разом ╕з нев╕сткою працювала свекруха, Текля.

Жате жито, а не скошене, потр╕бне було для того, щоб п╕сля його обмолоту одержати солому, придатну для вязання кулик╕в, потр╕бних для перекриття частини хл╕ва. В╕дпов╕дно решту жита не треба було жати, ╕ його скосив Йосип п╕сля колгоспно╖ роботи п╕д час об╕дньо╖ перерви, працюючи разом ╕з Олею, як п╕дбиральницею покос╕в.

В╕дразу п╕сля того, як було швидко вижате й скошене жито, Текля зажадала також швидко його молотити, мотивуючи це тим, що М╕ля ваг╕тна й треба до ╖╖ род╕в вигнати гор╕лку з жита нового врожаю, бо минулор╕чне жито вже зак╕нчилося. ╤ вона сама, коли вс╕ доросл╕ вранц╕ п╕шли на роботу, обладнала точок на подв╕р╖ з твердим земляним покриттям, к╕лька раз╕в принесла в радюжц╕ снопи жита, розставила ╖х по боках точка для кращого висихання, а два снопи поклала на середин╕ точка один проти одного, але колосками в дотик ╕ прис╕ла на них для в╕дпочинку.

Посид╕вши трохи, вона, погладивши руками спину, покликала до себе онук╕в, узяла ряднину, розстелила ╖╖ поруч ╕з покладеними снопами й лягла на не╖ спиною уверх, сказавши д╕тям: - Роз╕мн╕ть, д╕тки, мен╕ трохи спину. Як завжди, як учора. Спочатку ручками, пот╕м руками й н╕жками. Б╕льше м╕ж лопатками, на лопатках, нижче потилиц╕, на поясниц╕.

П╕д час ╖хнього масажу спини бабуня п╕дказувала д╕тям, де, як, що робити: - Тепер, Вал╕чка, походи по спин╕... По лопатках ╕ трохи вище... Обережно... А тепер, Толя, ти одною н╕жкою потисни по боках усю спину.

П╕сля такого нетривалого масажу вона, п╕днявшись, трохи помахала руками, узяла два ц╕пи, один ╕з них дала Тол╕ку, сказавши з посм╕шкою:

- ╤з Богом, м╕й любий внучку, будемо разом молотити. Ти сьогодн╕ не з мамою на робот╕, а тут. То давай попробу╓мо молотити. Дивись, як я роблю... Тепер ти сам молоти... Тепер удвох по черз╕, ти - я, ти - я... Молодець...

Помолотивши пов╕льно трохи удвох, бабуня опустила ц╕па й сказала: - Перевернемо снопи на другий б╕к... В╕дпочинь... ╤ подивись, як я буду молотити сама... Пот╕м, як я розвяжу снопи ╕ почну молотити розстелене жито, ти п╕дключайся до мене.

Так баба Текля почала сезон обмолоту пашн╕, трохи долучивши до цього одинадцятил╕тнього онука. В об╕дню пору продовжували молотити жито Йосип ╕ Казимир. У наступний день молотьба продовжувалася, зранку розпочали ╖╖ чолов╕ки, Ольга взялася витрушувати в╕д зерна солому, а Антон╕на - в'язати ╖╖ у снопи.

У цей же ранок Тол╕к розпов╕в сон: - Мамо мен╕ приснилося, що бабуня з╕бралася молотити жито ╕ з огороду принесла не повну вязанку жита, а лише два снопи.

Броня звернула увагу на принесен╕ два снопи жита, як на два фактори життя. А що п╕д цим розум╕ти? Народження двох онук╕в - в╕д М╕л╕ та Ол╕? Дв╕ вигоди? Два роки життя? Кому? Мам╕? Н╕би вс╕ здоров╕!? Н╕хто не м╕г розгадати сон.

Життя продовжувалося з новими под╕ями. ╤з зак╕нченням жнив Броня переселилася з д╕тьми в свою нову хату, збудовану на д╕лянц╕ земл╕, вид╕лен╕й ╖й колгоспом на в╕льному бувшому об╕йст╕ д╕да Кароля. До початку буд╕вництва хати, весною, вона завбачливо посадила там два загонц╕ картопл╕, к╕лька грядок огородини й пос╕яла трохи проса. Сюди вона приходила виконувати необх╕дн╕ орган╕зац╕йн╕ й ф╕зичн╕ роботи по буд╕вництву хати й працювала на огород╕, продовжуючи жити з д╕тьми в мамин╕й хат╕. ╤ ось вона все зробила, щоб переселитися в свою хату.

Через к╕лька тижн╕в в об╕йст╕ Текл╕, на початку вересня 1948 року, в╕дбулася нова знакова под╕я - М╕ля народила ╖й внучку, ╕ батько Казимир дав ╖й ╕мя Бернадя. Згодом, у цю ж ос╕нь, виселилися з Текл╕но╖ хати Оля з Юзьком. Вона не захот╕ла жити по сус╕дству з Розал╕╓ю, зустр╕чатися з нею по-сус╕дськи, працювати в колгосп╕ ╕нод╕ на одн╕й робот╕, тим б╕льше бачачи не байдуж╕ погляди ╖╖ та Юзька. Тому Ольга вир╕шила з ним жити у сво╓╖ матер╕ в Малому Кривотин╕.

╤ залишилися жити в хат╕ баби Текл╕ лише дв╕ с╕м╖: вона з дочкою Антон╕ною в одн╕й половин╕ хат╕ з двох к╕мнат та М╕ля з Казимиром ╕ дочкою - у друг╕й половин╕ хати (через коридор). Бабуня любила доглядати внучку, лаг╕дно дозволяла ╖й як завгодно лазити по н╕й.

Та вона захвор╕ла на тяжку хворобу. Однак вона в╕дкладала надал╕ по╖здку до Житомирсько╖ обласно╖ л╕карн╕, куди ╖╖ направляли . Вона говорила, що без не╖ вдома по господарству не справляться, хоча для домашньо╖ роботи були дв╕ доросл╕ дочки, син ╕ зять.

При╖хавши з часом в ту л╕карню, ╖й запропонували зробити операц╕ю, але вона, побачивши ╕нструменти для операц╕╖, в╕дмовилася в╕д не╖ ╕ втекла додому. Коли ж п╕сля посилення хвороби вона знову при╖хала до Житомира в л╕карню, то було вже п╕зно робити операц╕ю ╕ невдовз╕ вона померла. ╤ Броня та вс╕ в хат╕ пригадали Тол╕к╕в сон, п╕сля нього бабуня прожила два роки.

* * *

П╕сля похорон мами Текл╕ в 1950 роц╕ ╖╖ д╕ти окремими с╕мями жили практично осам╕тнено. Ус╕ були заклопотан╕ по-сво╓му, ╕ спец╕альних зустр╕чей вони не проводили. Та з часом в одну нед╕лю ще зранку Йосип ╕з Малого Кривотина зав╕тав до мамино╖ хати. Антон╕на з М╕лею готували сп╕льний сн╕данок. На накритий ст╕л в Антон╕нен╕й половин╕ хати, де вона залишилася жити одною, Йосип поставив пляшку гор╕лки. ╤ Казьмир прин╕с пляшку.

З╕ звареною паруючою у велик╕й мисц╕ картоплею, я╓чнею, сиром з╕ сметаною в тар╕лц╕ та вже засоленими ог╕рками гор╕лка сприймалася добре ╕з запахом домашнього хл╕ба. Точилися розмови про тепер╕шн╓ життя.

П╕д╕йшла навгад ╕ Броня з д╕тьми. Зайшла мова ╕ про хату, хто в н╕й житиме. Йосип заговорив про свою пайку. М╕ля сказала:

- У тебе з Олею велика, гарна хата.

- То тещина хата, - п╕двищив голос Йосип.

- Оля ╖╖ ╓дина дочка, одна дитина, - висловилася Антон╕на.

- То хата тещ╕! - р╕зко п╕дкреслив Йосип. - Я хочу жити у сво╖й хат╕.

- А теща буде жити одна у старост╕? - промовила Броня.

- Я не хочу жити в╕чно приймаком!

- А як будете тут д╕литися? - вела сво╓ Броня.

- Мен╕ нема╓ тут м╕сця?! Я чужий?!

Сварка зб╕льшувалася, розпалювалася.

- Я не хочу д╕литися! Я хату спалю ╕ буде вс╕м пор╕вну!! - загор╕вся Йосип, - ╕ в╕н враз схватився з-за столу, п╕дб╕г до печ╕, схватив коцюбу, миттю вигорнув жар у велику сковороду, в╕дчинив хатн╕ двер╕, п╕дб╕г до драбини в с╕нях ╕ став на першу щаблину, щоб вил╕зти на горище.

- Що ти робиш, Юзько?! - кричали Броня й М╕ля.

- Юзько, ти здур╕в!? - надривалася Антон╕на.

Ус╕ миттю п╕дб╕гли до нього. Казьмир вирвав ╕з його руки сковороду ╕з жаром, тикнув ╖╖ комусь у руки, а сам схватив його за поперек ╕ в╕дн╕с у хату з╕ словами: "Заспокойся, заспокойся, заспокойся!". ╤з переляку д╕ти хлипали у сльозах.

- Нам нема чого д╕литися, - говорив до Йосипа Каз╕к, - я з╕брався побудувати свою хату. Броня побудувала, ╕ я побудую. А ти перейдеш у свою хату ╕ будеш жити в одн╕й половин╕, а Антон╕на - у друг╕й.

- ╤ буде мир, злагода, - заспокоювала М╕ля Йосипа ╕ вс╕х.

- Я вже нам╕тив у л╕с╕ в Поломах дубочки на п╕двали. Приходь у цю суботу ╕ ми привеземо, - говорив Каз╕к.

Так розмова стала спок╕йною ╕ перейшла на бувальщину.

Щоб б╕льш завершено й п╕дсумково висв╕тлити ╕стор╕ю людей, залучених до роду Текл╕, сл╕д тут коротко зазначити, що Броня побудувала свою хату ╕ перейшла з д╕тьми в не╖ жити. Розал╕я народила сина Леон╕да. Йосип його категорично не признав, став уникати платити ал╕менти, ви╖жджаючи на короткочасн╕ роботи в р╕зн╕ м╕сця - в╕д Карпат до Курильських остров╕в.

Ольга спочатку була з ним, народила два сини й дочку. Пот╕м Йосип сам промишляв у багатьох закутках кра╖ни, ховаючись в╕д ал╕мент╕в, ╕ нав╕ть посид╕в у тюрм╕. Багато раз знову одружувався. А коли п╕д стар╕сть в╕н ╕з новою дружиною Катьою при╖хав ╕з Курил в Коростень для подальшого проживання та зустр╕вся з Леон╕дом, то побачив, що вони схож╕, признав його за сина, ╕ вони помирилися, згадуючи, що з Розал╕╓ю у нього була любов, що вона одиноко чекала його до самого свого упокою. Б╕льше того, Леон╕д, який до цього ненавид╕в батька, подружився з ним ╕ з╕ сво╓ю дружиною та д╕тьми поховав батька Йосипа в Коростен╕, хоча Йосип багато раз╕в був одружений ╕ з ним у цей час була його остання ж╕нка Катерина з Алтаю.

Казимир ╕з М╕лею стали багатод╕тними. Народжуючи знову ╕ знову д╕тей у Текл╕н╕й хат╕. Невдовз╕ вони побудували власну хату з кращими умовами для господарювання. Цього вони досягли, працюючи на важких роботах - в╕н переважно ╖здовим на р╕зних роботах, а вона дояркою. ╤ в новому будинку з двох к╕мнат, кухн╕ та с╕ней, а також з окремим хл╕вом вони стали господарювати з пятьма д╕тьми, маючи власними силами викопану в двор╕ криницю з водою для себе та людей.

Залишившись сам╕тно у велик╕й мамин╕й хат╕ (Текл╕), Антон╕на захот╕ла мати власну компактну хату за сво╖м проектом. Вона вир╕шила ╖╖ побудувати з матер╕алу мамино╖ хати, перен╕сши ╖╖ в ряд будинк╕в на нов╕й вулиц╕. Хоча вона була одинокою ╕ здавна працювала на важк╕й робот╕ дояркою в колгосп╕, обробляючи одночасно св╕й огород площею 0, 6 га, ╖й засв╕тилися нов╕ р╕дн╕ в╕кна.

Залишився на м╕сц╕ бабусиного об╕йстя лише садок. ╤ криниц╕ не стало, бо кожна криниця живе доти, поки з не╖ беруть воду, поки вона живить людей. Продовжити життя тих м╕сць можуть пам'ять про них ╕, можливо, ц╕ спогади.

* * *

Карпишин ╕з Кривотина ви╖хав. П╕сля того, як в╕дправили до Сиб╕ру ксьондза, в╕н не посп╕шав виконувати наказ перетворити костьол у зерносклад чи в с╕льський клуб. Можливо через це йому запропонували зв╕льнитися з роботи або перейти на ╕нше м╕сце роботи, чи в╕н сам не захот╕в гр╕шити ╕ вибув ╕з села.

На його м╕сце призначили рос╕янина Кардашевського, який з костьола зробив клуб. До нього люди спочатку не ходили. Але там проводили наради, вс╕ляк╕ збори, шк╕льн╕ заходи ╕ почали показувати к╕ноф╕льми, використовуючи привозний к╕ноапарат. У прим╕щення придбали б╕льярди, шахи, шашки, дом╕но. Обладнали б╕бл╕отеку. Поруч зробили волейбольне поле. ╤ люди п╕шли до клубу, спочатку д╕ти та молодь у веч╕рн╕ та вих╕дн╕ дн╕, а пот╕м ╕ доросл╕.

Обгрунтовувався такий п╕дх╕д пол╕пшенням добробуту, п╕двищенням культури. Переймався такою орган╕зац╕йною роботою зав╕дувач клубом Мишкевич Борис. За його д╕яння одночасно в сел╕ було зроблено земляний тротуар, що пролягав б╕ля центрального шляху збоку костьола по вс╕й довжин╕ центрально╖ частини села, в╕длучивши для цього частину земл╕ в╕д людських огород╕в на ширину тротуару. Люди з цим погодилися ╕ сам╕ вимостили т╕ частини тротуар╕в, як╕ були навпроти хат, бо було незручно ходити по шляху одночасно ╕з зустр╕чним чи попутним транспортом. Тротуар у сел╕ мен╕ ще довго не довелося побачити н╕ в одному ╕з багатьох славетних с╕л, у яких довелося побувати.

За таких п╕дход╕в був л╕кв╕дований духовний центр виховання в сел╕ Кривотин - костьол. Розваги й веселощ╕, як ╕ розк╕ш, не мають позитивного виховного значення, радше навпаки. Але п╕зн╕ше костьол в сел╕ в╕дродили. ╤ ╓ нов╕ над╕╖.Глава IV.

Мамина хата

В╕хи буд╕вництва хати

Усяка справа почина╓ться ╕з задумки. ╤ мамина хата, хата мами Брон╕, мами мо╓╖ та сестри Валентини, розпочалася тод╕, як вона ╖╖ задумала, живучи в хат╕ сво╓╖ мами, у хат╕ нашо╖ бабун╕, з ╖╖ вс╕ма дорослими чадами. Бабуня Текля була проти в╕докремлення дочки Брон╕, проти буд╕вництва нею сво╓╖ хати, тим б╕льше в голодному 1947 роц╕. Вона мотивувала це тим, що один гурт с╕м╖ - це сила, як кулак пор╕вняно з розщепленими пальцями, як звязаний ╕з соломи кулик пор╕вняно з розсипчастою соломою. Дах, покритий куликами ╕з соломи, може стояти десяток рок╕в, а покритий звичайною соломою - два-три роки.

Броня ж розум╕ла, що д╕тям треба дати св╕й куток. Тому весною вона замовила в с╕льськ╕й рад╕ власний обл╕ковий номер ╕ д╕лянку земл╕ з дозволеною площею пятдесят соток, дано╖ ╖й за ╖╖ бажанням на м╕сц╕ в╕льного седища свого д╕да Кароля. Але родич╕ та чуж╕ люди прямо говорили ╖й, що вдова з двома малими д╕тьми не зможе побудувати хату. Насм╕халися.

Посприяло буд╕вництву хати надходження грошово╖ допомоги за загиблого у в╕йн╕ чолов╕ка. У минулому роц╕ ╖й над╕йшли одна за одною дв╕ похоронки з пов╕домленням, що ╖╖ чолов╕к, Верт╕йчук ╤ван Харитонович, пропав безв╕ст╕ в 1941 роц╕. Дв╕ похоронки - це був удар за ударом. П╕зн╕ше вона дов╕далася, що вдовам загиблих у в╕йн╕ чолов╕к╕в для д╕тей нада╓ться грошова допомога. ╤ вона через районний в╕йськкомат почала добиватися тако╖ допомоги.

Допом╕г у цьому майор Максимюк Петро, який демоб╕л╕зувався п╕сля в╕йни в такому в╕йськовому званн╕ п╕сля зак╕нчення Друго╖ св╕тово╖ (В╕тчизняно╖) в╕йни. В╕н надав необх╕дн╕ розяснення ╕ п╕дготував в╕дпов╕дн╕ документи. В╕н же розпов╕в, що п╕д час в╕дступу Червоно╖ Арм╕╖ в 1941 роц╕ йому далося зустр╕тися з Верт╕йчуком ╤ваном ╕ Львовом Терент╕╓м в Остр╕ на переправ╕ через Десну. До мосту через р╕чку доставили тяжко пораненого його, Максимюка, що пробивався з к╕лькома б╕йцями з н╕мецького оточення. Вони його винесли з оточення ╕ принесли для терм╕ново╖ в╕дправки в медсанбат у тилу. Б╕ля мосту знаходилася медчастина, в як╕й був медл╕кар старший лейтенант Львов. В╕н зробив необх╕дн╕ перевязки багатьох ран, а командир транспортно╖ роти лейтенант Верт╕йчук, який також там був, в╕дразу вид╕лив автомоб╕ль, у який перенесли пораненого; Верт╕йчук зняв ╕з себе шинель ╕ нею його вкрив, бо вже над╕йшла ос╕ння прохолода. На прощання Максимюк кволим голосом промовив: - Прощайте, друз╕, ви вже переправитесь через Дн╕про й Десну ╕ будете жити, а я помру.

- Вийшло навпаки, - дал╕ розпов╕дав Брон╕ Максимюк. - Як т╕льки мене переправили через м╕ст, я побачив, що туди налет╕ли н╕мецьк╕ л╕таки ╕ стали бомбити м╕ст та все навколо. Скидали ╕ предмети, як╕, падаючи, створювали лякаючий звуковий ефект. Вод╕ю вдалося вивезти машину з╕ мною в╕д того пекла. Через деякий час я побачив, як зл╕ва в╕д дороги, по як╕й мене везли, появилися н╕мецьк╕ танки, що були спрямован╕ у напрям╕ до нашо╖ переправи. Мене доставили до медсанбату ╕ я, маючи одинадцять одночасних ран, вижив. А Верт╕йчука та Львова нема╓. Я писав на них розшуки - пропали безв╕ст╕. Я розшукував ╕нших наших оф╕цер╕в, високих командир╕в. Ус╕, загинули. Залишився живим я, зовс╕м безнад╕йний, ╕ д╕йшов до Перемоги. Зараз мене направляють на роботу начальником райв╕йськкомату у В╕нниц╕.

Так буд╕вництво мамино╖ хати розпочиналося ╕з спогад╕в про в╕йськового батька. В╕н не повернувся ╕з страх╕тливо╖ в╕йни, але мама продовжувала його чекати ╕ будувала хату для д╕тей.

Для буд╕вництва, звичайно, потр╕бен буд╕вельний матер╕ал. Попервах для цього знайшлася для продажу хата в Косяку. Купивши ╖╖, виявилося, що вона стара ╕ матер╕ал ╕з не╖ можливий частково т╕льки для хл╕ва. П╕сля цього Броня посп╕шила купити частину хорошого матер╕алу з бувшо╖ школи, розбомблено╖ п╕д час артобстр╕лу наших в╕йськових по в╕дступаючому н╕мецькому в╕йську, яку почали розбирати.

Придбаний такий буд╕вельний матер╕ал не мав п╕двалин, звязуючо╖ деревини, крокв тощо. Для цього передус╕м необх╕дно було привезти з л╕су потр╕бних розм╕р╕в дуби та сосни. Дозв╕л на ╖х вив╕з м╕г дати хтось ╕з л╕сник╕в двох навколишн╕х л╕сових масив╕в, де росли так╕ дерева. Броня вир╕шила звернутися до л╕сника Трасковського Петра Героновича. В╕н в╕дгукнувся на це позитивно, добре в╕дзиваючись на ╖╖ бажання щодо буд╕вництва й про ╖╖ батьк╕в ╕ нав╕ть про прабатьк╕в, Кароля й красиву Мар╕ю, на седищ╕ яких, як сказала йому Броня, вона вир╕шила побудувати свою хату. В╕н охоче показав ╖й у Яменецькому л╕с╕ м╕сце й ор╕╓нтовно необх╕дн╕ дуби та сосни, вияснивши, яких розм╕р╕в запланована хата. Вона при цьому за прив╕тно╖ розмови тут же уточнила в нього, ск╕льки треба п╕дв╕д, щоб за один раз забрати необх╕дний л╕с.

Одержавши перед об╕дньою порою дозв╕л на заб╕р л╕су, вона п╕сля цього в╕дразу зб╕гала до знайомих ╖здових колгоспу, щоб п╕сля колгоспно╖ роботи сьогодн╕ ж вони по╖хали нар╕зати й привезти дозволений л╕сником л╕с для буд╕вництва хати. ╥здов╕, якими тод╕ працювали переважно хлопц╕, охоче погодились на таку роботу. ╤ вноч╕ вони з Бронею привезли до м╕сця буд╕вництва дуби та сосни, згрузивши ╖х з тильного боку ран╕ше привезеного старого буд╕вельного дерева так, щоб вони були б╕льш-менш замаскованими й непом╕тними для прохожих по дороз╕.

Але л╕сник уранц╕ д╕знався про вивезений л╕с, пересв╕дчився в цьому на м╕сц╕ його розвантаження ╕ в╕дразу п╕шов додому до Текл╕, де тод╕ ще жила Броня. Ув╕йшовши в хату, в╕н р╕шуче й упевнено ходив по хат╕ й висловлював монолог до Брон╕, яка ще не п╕шла на колгоспну роботу:

- Так, ядрона мать, ск╕льки я працюю л╕сником, такого не було, щоб я дозволив взяти л╕с ╕ в цей же день його вивезли. Ск╕льки я випивав гор╕лки, поки дозволений л╕с забирали! Село збудоване! В ╕нших селах! А це ж╕нка, баба, проворн╕ша за чолов╕к╕в! Як ти це змогла зробити? Як ти це змогла зробити?.. Але молодець!.. Молодець!.. Однак скажу, л╕с був ╕ буде. ╢ кобила, будуть ╕ лошата. Л╕с буде, ╕ хай буде твоя хата. Будуйся. Молодець!

Д╕ти виглядали з печ╕, Броня стояла б╕ля прип╕чки-лежанки, а баба Текля - ╕з рогачем б╕ля комина печ╕, де мигот╕в вогонь. Ус╕ мовчки дивилися на чолов╕ка-л╕сника у в╕йськов╕й одеж╕ ╕ в картуз╕ без з╕рочки. В╕н говорив, говорив ╕ раптом п╕шов ╕з хати. Лише бабуня вийшла за ним сл╕дом. ╤ надвор╕ вони обо╓ про щось трохи говорили.

П╕сля цього Броню викликав до себе голова колгоспу Мишкевич Антосько. В╕н уважно оглянув ╖╖ ╕, н╕чого в не╖ не питаючи, промовив:

- Що ви вчора натворили? Хто вам учора дозволив узяти колгоспних коней? П╕в-колгоспу ╖здових за раз хапанула! Не зна╓те порядку?

- Знаю, але за порядком на це пройшло б не менше трьох дн╕в. А мен╕ треба було терм╕ново. Бо взавтра т╕ дубочки та сосни хтось би вкрав. Бажаючих багато.

- Але ма╓ бути порядок.

- А х╕ба за заявою ви не дали б коней? Дали б. То ж я ╕ посп╕шила.

- Дав би. А зараз дам штраф!

Вона мовчала. ╤ в╕н замовчав.

- ╤ ╖здових оштрафую.

- Н╕, ╖здових не треба штрафувати. Вони не винн╕. Я ╖м казала, що ╖м н╕чого не буде, що ви дозволили. Штрафуйте мене.

- Звичайно, треба штраф. Але задачка: ви ланкова, чолов╕к не повернувся з фронту, одинока ж╕нка з двома малими д╕тьми. Гарно працю╓те в колгосп╕. Сво╓╖ хати нема. Д╕йсно, будуватись вам треба.

Броня мовчала. Певний час мовчав також голова колгоспу.

- Прошу вас, помилуйте ╖здових ╕ помилуйте мене.

- Допов╕м правл╕нню колгоспу, нехай воно прийма╓ р╕шення. ╤д╕ть.

- Нехай прийма╓. А я одночасно хочу попросити вас, щоб ви дозволили мен╕ привезти ще ╕нший л╕с - на крокви, на лати, на п╕длогу, на двер╕, на в╕кна. ╤ прошу Вашого дозволу буд╕внич╕й бригад╕ у в╕льний час будувати мен╕ хату.

- Я скажу про це бригадиру. ╤д╕ть уже.

- Дякую. Пробачте мене. Пробачте. До побачення.

- Р╕шуча ╕ правильна ж╕ночка, - сказав про себе голова колгоспу, п╕сля того, як вона вийшла. - Вочевидь, штраф не треба давати.

Хоча в Брон╕ була тривога, була ╕ рад╕сть: ╓ з чого почати будувати хату - закласти п╕двалини. Полюбувавшись к╕лька дн╕в товстими р╕вними дубами та соснами, вона сходила до бригадира буд╕вельно╖ бригади Красновського Франка з проханням, щоб в╕н оглянув усе, що вона заготовила, розпланував хату й орган╕зував роботу. В╕н не став звол╕кати, сказавши, що вже зак╕нчилася весна, добра погода й треба швидко розпочинати буд╕вництво. На другий день оп╕вдн╕ в╕н усе обм╕ряв, тут же зробив рисунок, розпитуючи в Брон╕, що ╕ як вона бажа╓ зробити, виходячи ╕з наявност╕ заготовленого буд╕вельного матер╕алу. Через день дв╕ п╕дводи привезли козли, необх╕дн╕ для того, щоб р╕зати вподовж колоди (пилорам не було) та прийшли буд╕вельники ╕з сокирами, пилами, долотами, молотками та ╕ншим ╕нструментом ╕ почали м╕ряти, р╕зати, тесати, довбати, закладати п╕двали та ╕нше.

Побачивши к╕льк╕сть буд╕вельник╕в, Броня послала Тол╕ка до бабун╕ Текл╕, щоб в╕н сказав ╖й, на ск╕лькох чолов╕к треба готувати об╕д. Так почалося буд╕вництво мамино╖ хати.

Працювали буд╕вельники, ╕ працювала мама: ╕з кимось домовлялася щось робити, щось привезти, купляла необх╕дн╕ буд╕вельн╕ матер╕али, щось допомагала в робот╕ буд╕вельникам, орган╕зовувала буд╕вельний процес, турбувалася про прих╕д нових необх╕дних буд╕вельник╕в, забезпечувала ╖х об╕дами, як╕ готувалися в хат╕ мами Текл╕; ходила на колгоспну роботу, доглядала св╕й огород, дбала про д╕тей.

╤ в середин╕ осен╕, враховуючи необх╕дн╕сть ус╕м буд╕вельникам хати одночасно працювати в колгосп╕, закрасувалися крокви зведено╖ хати за розм╕рами : уся хата 4 х 11,5 м; дв╕ к╕мнати по довжин╕ хати в 4 ╕ 3 м; с╕ни - 1,5 х 1,5 м; комора - 3 х 1,5 м; хл╕в у склад╕ хати - 4,5 х2,5 м. ╥╖ швидко оббили латами й накрили звичайною соломою, виписаною в колгосп╕.

Виконання ╕нших роб╕т залишили спец╕ал╕стам на подальший пер╕од: до к╕нця осен╕ - двер╕, прич╕лки, в╕кна; наступною весною та вл╕тку - п╕ч, грубу й п╕длогу. Важко, клоп╕тно було д╕стати цеглу на п╕ч ╕ грубу. Але хтось продав рештку-залишок цегли, трохи д╕стали цегли-сирцю, а частину - ╕з рештки зруйнованого в╕йськового прим╕щення в Груп╕. Броня ╕з сином у в╕льний в╕д колгоспно╖ роботи час туди ходили й ходили, молотками вибивали й видовбували цеглину за цеглиною ╕ приносили за п╕втора к╕лометра.

Були труднощ╕ з добуттям глею (червоно╖ глини). Для мурування печ╕ й груби глею Броня ╕з сином лопатою та киркою накопали в ямах, де вона залягала, ╕ ╖здова Антоська Островська к╕ньми привезла ╖╖ до хати. ╥╖ всю, розм╕шавши з п╕ском, розчинили у вод╕ й використали для мурування спочатку печ╕, а пот╕м груби. Муляром був двоюр╕дний брат Брон╕ Залевський ╤ван, а п╕дсобникими, звичайно, Броня з д╕тьми.

Потр╕бен був глей також для укладання глиняно╖ п╕длоги в с╕нях, мал╕й прихож╕й к╕мнат╕ (вона ж ╕ кухня) та в комор╕. Його накопували й приносили у в╕драх з глинок-ям за к╕лометр в╕д буд╕вництва Броня та ╖╖ д╕ти, Тол╕к ╕ Валя по черз╕. Звичайно, Броня брала майже повне в╕дро, а д╕ти - частину. Несли поперем╕нно то одною, то другою рукою, ставали, в╕дпочивали. Приносили й в╕дразу, щоб глей не засох, товкачами трамбували його на потр╕бному м╕сц╕ п╕длоги, поступово зб╕льшуючи площу, покриту гле╓м. Цю роботу виконували у позашк╕льний час д╕тей та тод╕, коли Броня регулювала вих╕д на колгоспну роботу. Дуже втомлен╕ вс╕ поверталися до хати Текл╕ на вечерю та ноч╕влю.

Якщо столярськ╕ роботи по виготовленню дверей, в╕конних рам ╕ скл╕ння в╕кон виконували певн╕ спец╕ал╕сти, то п╕длогу ╕з дощок у б╕льш╕й к╕мнат╕ уклав син дядька Годлевського Янка, Юз╕к, що жили в ╢м╕льчин╕. В╕н обстругав рубанком ус╕ дошки, обр╕зав ╖х за пром╕рами. У заключн╕й робот╕ в╕н з участю Казимира Яхимовича щ╕льно п╕д╕гнали й прибили дошки та пл╕нтуси.

Залишалося поб╕лити хату та утеплити стелю. Для цього передус╕м Броня й д╕ти з ╕нших глинок за п╕втора к╕лометри в╕драми наносили б╕ло╖ глини. Зал╕плювали щ╕лини м╕ж брусками й б╕лили хату ╕з середини та зовн╕ Броня ╕з сестрами Антон╕ною та М╕лею. Глину розчиняла у в╕драх Валя, а Тол╕к носив воду ╕з сус╕дсько╖ криниц╕ за пятдесят метр╕в. Поб╕лку хати вони постаралися виконати до святкування урочистост╕ Пресвято╖ Тр╕йц╕. ╤ перед хатою з бок╕в подв╕ря за вказ╕вкою мами Тол╕к поставив три зелених бер╕зки, як╕ вирубав ╕ притяг ╕з кущ╕в поодаль.

Для утеплення стел╕ за порадою людей вир╕шили використати звичайну дернину. Дернування зд╕йснювала переважно у в╕льн╕ в╕д колгоспно╖ роботи години (д╕ти були на л╕тн╕х кан╕кулах). Тол╕к лопатою нар╕зав дернину й п╕дносив ╕з Валею ╖╖ у в╕драх до драбини, а Броня по н╕й п╕дн╕мала ту дернину на горище через дверцята в тильному прич╕лку (б╕лях хл╕ва), в╕дносила ╖╖ в потр╕бне м╕сце й укладала шаром по стел╕.

За п╕дн╕мання дернини у в╕драх по драбин╕ мама з╕рвала шлунок. Нижче грудей, зразу за соколком, появилася велика округла б╕ль, де в╕дчувалася часта пульсац╕я. При в╕дтисненн╕ пальцями та кулаком округло╖ бол╕ вниз, вона дещо зменшувалася. Коли лягали спати, Валя пальцями розминала те м╕сце ╕ в╕дводила його в б╕к зменшення бол╕. Корисним було притиснення в цьому м╕сц╕ клубка чи вузла з рушника або шарфу. Так мама обвязалася ╕ продовжувала працювати.

Оск╕льки дощок для стел╕ на хл╕в╕ не хватило, то визначилися зам╕сть стел╕ укласти вишки ╕з жердин, на як╕ для утеплення хл╕ва п╕зн╕ше треба було накласти с╕но чи солому. ╤ п╕шли Броня з Тол╕ком у колгоспний л╕с (тод╕ в╕н не охоронявся ╕ вс╕ колгоспники ним користувалися) рубати потр╕бн╕ осики та в╕льхи, мама рубала дерева, а син обрубував г╕лля. Казимир прив╕з деревину, ╕ Тол╕к разом ╕з мамою п╕дняли жердини на горище й уклали вишки. ╤з с╕ном на них хл╕в не охолоджувався взимку ╕ тваринам було тепло.

Для забезпечення можливост╕ життя у хат╕, ╖╖ об╕гр╕ву та для приготування ╖ж╕, потр╕бне було паливо - дрова. ╤ ╖х заготовляли мати ╕з сином на колгоспному уг╕дд╕, зарослому кущами та молодим л╕сом переважно ╕з в╕льхи та бер╕з. ╤з них ╕ були дрова, як╕ в цей час ╕ п╕зн╕ше за потреби по одн╕й фур╕ к╕ньми привозив переважно Казимир попутно, ╖дучи з колгоспно╖ роботи увечер╕.

Загот╕вля дров, звичайно, завжди була проблемною. Хот╕лося кращих, груб╕ших дров. Одного разу Тол╕к надумався п╕ти до державного л╕су на Сачав╕. Коли в╕н почав рубати берези, неспод╕вано п╕д╖хав на воз╕ з карими к╕ньми л╕сник. В╕н посварився, забрав сокиру й наказав, щоб мама прийшла по не╖ до нього в Корол╕вц╕. Не хот╕лося ╖й ╕ти. Та друго╖ сокири вдома не було ( як ╕шли в л╕с удвох, то другу сокиру позичали), ╕ забрану сокиру у св╕й час придбав батько, вона була пам'яттю про нього. ╤ мама п╕шла - за десять к╕лометр╕в.

...П╕сля повного приготування хати для проживання, Броня попросила Казимира перевести сюди в╕д сво╓╖ мами Текл╕ л╕жко, тапчан, ст╕л, скриню, лавку, одну табуретку та пост╕ль.

24 серпня 1948року, на день народження сина, вона з д╕тьми переселилася в╕д мами (бабун╕) Текл╕ в свою хату. Увечер╕ мама ╕з сином привели свою корову Рижу до свого хл╕ва (у межах будинку хати), при цьому мама старалася п╕двести корову до хл╕ва так, щоб вона ступнула в хл╕в правою ногою (прикмета на добро).

Новос╕лля заключалося в тому, що мама в б╕льш╕й к╕мнат╕ ст╕л накрила скатертиною, поставила на нього польов╕ кв╕ти в гранчастому стакан╕, а в менш╕й к╕мнат╕ на скриню (за стола) на вечерю поставила варену гаряче-паруючу картоплю, миску кислого молока та гладишку з ним для добавки. П╕сля цього випили по кварт╕ парного з п╕нкою молока. Про хл╕б згадували. А про гостей ╕ гадки не було. Таким було новос╕лля.

Д╕ти на колгоспн╕й робот╕ - пом╕чники

в буд╕вництв╕ хати

Сл╕д зазначити, що завершення буд╕вництва хати й поселення в не╖ в цей час ще не в╕дбулося б. Щоб мати змогу б╕льше часу прид╕ляти буд╕вництву хати та бути б╕ля буд╕вельник╕в, Броня, як почалося буд╕вництво, попросила в голови колгоспу, щоб ╖╖ перевели з р╕льничо╖ бригади на роботу телятницею на тваринницьк╕й ферм╕, де тод╕ був поширений пад╕ж ╕ люди не бажали там працювати. У не╖ було бачення, чому там такий стан ╕ вона вважала можливим його виправити.

Але основне було в тому, що вона передус╕м мала на уваз╕ те, що, коли буд╕вництва зранку ще не буде, вона поратиметься в телятнику, напуватиме телят молоком ╕ пастиме ╖х до об╕дньо╖ пори на пасовищ╕, що розм╕щене поруч з ╖╖ городом, де ╕ ведеться буд╕вництво хати. В об╕дню пору, коли буд╕вельники будуть об╕дати, вона напуватиме телят, а в друг╕й половин╕ дня вже д╕ти, Тол╕к ╕ Валя, разом або по черз╕ будуть ╖х пасти; вона в цей час буде б╕ля буд╕вельник╕в чи працюватиме на город╕ ╕ наглядатиме за пас╕нням телят. Благо, що тваринницька ферма розм╕щувалася недалеко ╕ пасовище знаходилося поруч.

- Д╕ти, тепер ми будемо разом будувати хату. Я буду працювати б╕ля хати, а ви зам╕сть мене будете на колгоспн╕й робот╕. Разом будемо швидше напувати телят, а на паш╕ ви обо╓ саменьк╕ будете ╖х пасти, - лаг╕дно говорила з д╕тьми Броня. - Ви вже доросл╕, справитесь пасти теляток?! А мама в цей час з буд╕вельниками буде будувати нашу хатку. Ви будете пасти телят - це однаково, що ви буду╓те хату. Вал╕чка, а ти саменька будеш пасти теляток, як ╕нколи я братиму Тол╕ка соб╕ на допомогу? Така ваша робота, д╕тки, буде п╕сля об╕ду, а зранку ви будете ходити до школи.

- А нашу корову Рижу хто буде пасти? - запитала Валя.

- Розумниця, молодець, доця, - похвалила ╖╖ мама й додала: - Ми будемо дал╕ жити в бабун╕ й також, д╕тки, будемо пасти нашу кор╕вку - разом ╕з телятками, до об╕ду я, а п╕сля об╕ду - ви. Бабуня або я, або Тол╕к приганятимемо нашу Рижку до телят.

Почавши працювати телятницею, Броня через к╕лька дн╕в перейшла на ╕ндив╕дуальне напування молоком телят групового утримання. Кожне теля ц╕╓╖ групи вона стала напувати окремо, з в╕дра, ╕з двох-трьох в╕дер разом ╕з котроюсь дитиною. До цього, зазвичай, ус╕х таких телят напували молоком одночасно з одного довгого корита: у нього виливали молоко на всю групу, ╕ телята пили ст╕льки, ск╕льки хто встигне; меншим ╕ слабк╕шим мало що доставалося, ╕ деяк╕ з них гинули ╕з-за недогод╕вл╕ та виснаження.

У перший же день сво╓╖ роботи Броня показала сину, як пють телята молоко з корита. Б╕льш╕, ситн╕ш╕ пили й пили, хоча вона р╕зками в╕дганяла ╖х в╕д молока, але вони швидко переб╕гали на ╕нше м╕сце. А менш╕, худеньк╕ були позаду, тикаючись пробратися до корита, однак найменшим практично це вдавалося лише тод╕, коли телятниця в╕дганяли перших.

- Ти бачиш, як жад╕бно пють молоко сильн╕ш╕ телята? - зверталася Броня до сина. - Хапають, поки не в╕дженеш в╕д корита. Сильн╕ш╕ - жад╕бн╕, жад╕бн╕. ╢ так╕ безмежно жад╕бн╕, безсов╕сн╕ телята! Як жад╕бн╕ люди.

- А може жад╕бн╕ люди, як жад╕бн╕ телята? - засм╕явся Тол╕к. - Гарно я придумав? - ще сильн╕ше см╕явся в╕н. - Люди, як телята.

- Може й так. Обо╓ рябо╓. Така ╖х природа.

- А слабк╕ телята?

- Слабк╕ - скромн╕. Скромн╕ - слабк╕, - ╕з сумом промовила мати.

- А як вони пасуться?

- Також по р╕зному. Побачиш.

Коли на другий день Броня з дочкою Валею вигнали телят на пашу, а Тол╕к в╕д баби пригнав свою корову до телят, мама звернула увагу д╕тей на тих телят, як╕ не паслися, а лежали й жували жуйку:

- Бачите, д╕ти, т╕ к╕лька телят ╕з сильн╕ших, як╕ хапанули б╕льше молока з корита, не хочуть, л╕нуються пастися, не хочуть скубати траву, уляглися. ╥м краще насититися, б╕льше випивши молока, ╕ на паш╕ полежати. Вони сво╓ уже взяли ╕ чекають знову хапанути молока, тому не пасуться. Т╕ ж, що випили норму або менше, використовують траву, пасуться.

- То що, краще менше давати молока? - запитав Тол╕к.

- Н╕, треба давати норму.

- ╤ людям треба норму?

- Н╕, люди хочуть б╕льше та б╕льше.

- Люди жад╕бн╕.

- Телятам треба б╕льше по╖ти молока, - вставила Валя. - Вони тод╕ будуть лежати на паш╕, не б╕гатимуть. Я б╕ля якогось лежачого теляти присяду ╕ мен╕ буде тепленько, буде добре.

Кр╕м способу напування, Броня звернула увагу на те, що при догляд╕ менших телят, до м╕сячного в╕ку, яких випоювали ╕ндив╕дуально, в ╖хн╕х кл╕тках ╕ ст╕йлах накопичувався гн╕й, який мав непри╓мний та шк╕дливий запах. ╤ вона щодня стала прибирати теляч╕ кл╕тки та ст╕йла.

Л╕кв╕дувавши попередн╕й п╕дх╕д догляду за телятами, ослаблен╕ серед них в╕дразу стали пом╕тно поправлятися. Але ╕ндив╕дуальний спос╕б напування вс╕х телят вимагав значно б╕льшо╖ прац╕, г╕рше, заморочливо╖ прац╕, бо кожне теля гуртового утримання, яке випило ╕ндив╕дуально з в╕дра молоко, треба було запамятати або пом╕тити так, щоб його не допустити до повторного напування, до чого прагнули сильн╕ш╕ та напорист╕ телята. Тому дещо п╕зн╕ше перед напуванням вона в╕дд╕ляла в╕дсталих телят окремо ╕ ╖х напувала ╕ндив╕дуально. Лише жад╕бним телятам, уже в менш╕й к╕лькост╕, але одного типу, вона давала молоко в корит╕.

В╕дразу ж п╕сля вран╕шнього й об╕днього напування Броня виганяла телят групового утримання на пасовище, хоча значна частина телят спочатку лягала й жувала жуйки, не дивлячись на те, що пасовище мало гарний травост╕й.

- Для телят ╓ св╕жа трава, св╕же пов╕тря ╕ ц╕люще сонце, - говорила вона д╕тям.

Так д╕ти, десятил╕тн╕й Тол╕к ╕ восьмир╕чна Валя, стали працювати на колгоспн╕й робот╕. Вони охоче, ╕з рад╕стю разом ╕з мамою доглядали колгоспних телят. ╤ д╕тям було весело. Бувало до якогось лежачого теляти примощувалася пастушка Валя, вона йому щось говорила, сп╕вала, ╕ вони при╓мно з╕гр╕вали один одного. При цьому д╕ти одночасно виконували домашню роботу: до телят бабуня Текля приганяла корову Рижу та свою телицю для пас╕ння в одному гурт╕. А мама давала пастушку на плече торбинку з книжкою: "Читайте телятам в слух".

Коли Броня на другому роц╕ роботи на телятах перейшла в свою хату, ╖й добавилася робота по догляду за сво╓ю коровою. Вона напувала телят ╕, загнавши ╖х ╕з котримсь сво╖м пастушком на пасовище, поверталася додому, працювала на огород╕, в об╕д до╖ла свою корову, в╕дводила ╖╖ на пас╕ння разом ╕з телятами ╕ знову поверталася додому, щоб виконувати внутр╕шньо-хатн╕ буд╕вельн╕ роботи.

До другого свого пасовищного сезону пастушки п╕дросли й стали досв╕дчен╕шими, ╕ вони, переважно Тол╕к, практикували пастьбу телят на б╕льш в╕ддалених в╕д ферми пасовищах. ╤нколи поруч ╕з ╖хн╕ми меншими телятами ╕нший пастух пас старших за в╕ком телят або ╕ншу худобу й ╕нод╕ дв╕ окрем╕ групи, будучи поблизу, дещо з╓днувалися.

Одного разу за такого з╓днання, коли дв╕ отари паслися б╕ля сажалки, дек╕лька доросл╕ших телят звично зайшли в не╖ й пили воду, стоячи б╕ля берега. За ними спрямувалося одне теля з гурту, який пас Тол╕к. Те теля також зайшло в сажалку ╕, пючи воду, крок за кроком йшло дал╕ на б╕льшу глибину й раптом почало покриватися водою. Тол╕к почав кричати: - Стасько, Стасько! Рятуймо теля, топиться!

На це гукання в╕н, пастух старшого гурту телят, який через хворобу був не з повним розумом, вигукнув: - Нехай чорт топиться! Мен╕ що?!

В╕дтак Тол╕к миттю кинувся од╕тий у воду, став попереду теляти й ус╕ма зусиллями п╕дняв з води його голову, розвернув до берега й випхав теля з води. При цьому в╕н з╕рвав св╕й шлунок ╕ став в╕дчувати б╕ль у верхн╕й частин╕ живота. Увечер╕ йому мама туго перевязала жив╕т рушником ╕з вузлом нижче соколка грудей. Так в╕н продовжував пасти телят.

П╕сля цього слабо болючий стан у верхн╕й частин╕ живота у нього проявлявся багато рок╕в, особливо п╕сля закидання на спину чималого вантажу. П╕дйом м╕шк╕в треба було робити обережно, обовязково з туго заст╕бнутим паском.

Цього ж сезону, уже восени, трапилася жахлива пригода. Коли Тол╕к ╕з Валею у друг╕й половин╕ дня вигнали телят з╕ сво╓ю коровою на пасовище, що розм╕щувалося зразу за селом перед Д╕бровою, там паслися колгоспн╕ кон╕, як╕ трохи розбрелися. ╥хн╕й пастух був поодаль, кон╕ були попутан╕, шкоди поблизу не було. ╤ стадо телят ╕з коровою та бабиною телицею також дещо розбр╕вшись, з╓дналося з крайн╕ми к╕ньми. Проходячи поруч гн╕до╖ кобили, корова Рижа неспод╕вано погналася за нею ╕ рогом досить сильно штиркнула в правий б╕к ╖╖ живота, пробивши його. Пастушки були поруч, але криками "Рижа, Рижа!" вони ╖╖ не зупинили.

Майже в╕дразу з пробитого боку кобили появився б╕луватий пузир, який весь час зб╕льшувався ╕ згодом дуже зб╕льшився. Через деякий час кобила, лягаючи, впала на л╕вий б╕к. К╕лька раз╕в вона пробувала п╕двестися, але спроби ╖╖ були марн╕.

В╕дразу, як таке сталося, Валя поб╕гла до мами спов╕стити, що трапилося, а Тол╕к свою худобу в╕двернув в ╕нший б╕к ╕ тримав ╖╖ в кучц╕, спостер╕гаючи за д╕йством. Поблизу лежачо╖ кобили знаходився стривожений конюх, з╕бралося к╕лька людей ╕ мама п╕д╕йшла заклопотана. Хтось сказав, що з черева випала сл╕па кишка, а за нею ╕нш╕ кишки. Покликали фельдшера й бригадира ферми. Ус╕ були безпом╕чн╕.

Оск╕льки кобила здохла, голова колгоспу викликав Броню до себе, розпитав, як все сталося, ╕ зазначив, що подасть правл╕нню колгоспу пропозиц╕ю, щоб за пад╕ж з урахуванням виробничого факту ╖╖ оштрафувати на тридцять трудодн╕в. Тут же вона попросила, щоб ╖╖ зв╕льнили з роботи телятниц╕ й перевели в р╕льничу бригаду. Голова колгоспу погодився, подякувавши за старання та пол╕пшення стану з телятами.

╥╖ д╕ти в╕д цього зрад╕ли: в╕дтепер свою корову вони будуть пасти не одиноко, а разом з ╕ншими д╕тьми-пастухами.

Небезпеки д╕тей-пастух╕в виробничник╕в

Пастуший пер╕од н╕би невеликий в житт╕ людей с╕льського походження. Але в╕н, не дивлячись на його н╕би невиразн╕сть ╕ прим╕тивн╕сть, ма╓ велику користь та значн╕ особливост╕ в кожно╖ дитини-пастушка ╕ для не╖ в дорослому в╕ц╕. Однак при цьому, як правило, негативн╕ ц╕нител╕ стародавнього ремесла пастьби худоби нин╕ не враховують його позитивного соц╕ально-економ╕чного значення: д╕ти з малол╕тнього в╕ку по черз╕ долучаються до прац╕ й приймають участь у виробництв╕ економ╕чно-виг╕дно╖ корисно╖ тваринницько╖ продукц╕╖; менш╕ д╕ти пасуть худобу, а старш╕ та батьки в цей час виконують необх╕дну ╕ншу корисну важку роботу. Особливо такий позитивний симб╕оз прац╕ набув за колгоспних п╕сляво╓нних умов. ╤з часом, коли с╕льське населення спрямувалося до м╕ст, спогади про минулий початковий трудовий пер╕од життя набувають сенсу лише в автоб╕ограф╕чному, ╕сторичному й виховному значенн╕. Д╕ти тепер до досягнення зр╕лост╕ здеб╕льше переймаються розвагами, включаючи ╕гри на смартфонах ╕ компютерах - споживач╕. За таких умов, коли запанував погляд "все краще для д╕тей", молодь здитин╕ла, а хлопц╕ зд╕вчатин╕ли. Вони тривалий час практично не спроможн╕ до самост╕йного життя, мало сусп╕льн╕, не комун╕кабельн╕. " Ботан╕ки", - так ╖х дехто назива╓: знають рослини, листочки, кв╕точки, кор╕нц╕, компютери, ╤нтернет, а з практично-виробничого процесу ╖х вирощування - нуль.

Оц╕нюючи тамтешню пастьбу худоби, варто зазначити, що пасовищами тод╕ були б╕льш в╕ддален╕ залишен╕ хут╕рськ╕ уг╕ддя розкуркулених селян та земл╕ тих, яких заставили переселитися до села з наданням клаптика земл╕ для огороду. Пасовищний прост╕р був великий з ус╕х бок╕в села. ╤ використання його велося н╕би за конве╓ром, почергово окремими зонами-д╕лянками, називаючи ╖х назвами чималих компактних уг╕дь (Д╕брова, Вязок, Сачава, Сахал╕н) та найменнями чи прозвиськами тих, хто там жив (Мишкевича, Рудн╕цького, Шемлика, Скоччихи, Комсомольчика, Комунарця. Перевага в╕ддавалася кращим травам. Окремо випасалися стадо колгоспно╖ худоби та гурти домашн╕х тварин. Проте м╕сця пас╕ння н╕хто не визначав, вони обиралися практично стих╕йно, за чи╓юсь думкою. Хот╕лося нового м╕сця.

Завдяки участ╕ д╕тей у виробничому процес╕ в рол╕ пастух╕в домашньо╖ худоби досягалося б╕льш рац╕ональне використання прац╕ дорослих, а за рахунок пастьби тварин - б╕льш повне використання с╕льськогосподарських уг╕дь: трави пасовищ, лук╕в, болотистих м╕сць, полян у чагарниках ╕ на л╕систих д╕лянках. Трава на пасовищ╕ була практично ╓диним джерелом живлення худоби у вес╕нн╕й, л╕тн╕й та ос╕нн╕й пер╕оди (зернов╕ корми для жуйних використовувалися зр╕дка). ╤ за таких умов селяни з кожного подв╕ря зобовязан╕ були здавати держав╕ (не продавати!) 250 кг молока, 250 я╓ць, 50 кг мяса та одну шкуру. Виробництву тваринницько╖ продукц╕╖ сприяли д╕ти-пастухи.

У сел╕ Кривотин було прийнято, що д╕ти з кожного двору пасли свою худобу (корову, теля, овець) та тварин родич╕в ╕ сус╕д╕в, у кого не було дитини. ╤з певно╖ частини тварин ближн╕х двор╕в села формувалося стадо, яке доглядало к╕лька пастух╕в-д╕тей. Практикувалося, що за потреби хтось ╕з д╕тей пас худобу ╕ншого пастуха, з умовою в╕дпасання в якийсь ╕нший день. Пастухами були ╕ мал╕ ╕ старш╕ д╕ти, ходили б╕ля худоби гуртом та зокрема, ╕ завертав корову-шк╕дницю будь-хто, хто був ближче до не╖, не дивлячись на те, твоя чи не твоя. Пасли худобу також доросл╕, коли учн╕ йшли до школи, але доросл╕ здеб╕льшого пасли все стадо по одному, по черз╕.

У п╕сляво╓нний час у с╕мях баби Текл╕ й Брон╕ домашн╕ми пастухами були спочатку восьмил╕тн╕й Тол╕к, а дал╕ й семир╕чна Валя, про що вище вже дещо написано. ╢ ╕ ╕нш╕ спогади р╕зного характеру, адже за минулий час ус╕ фактори життя ╓ ╕сторичними под╕ями особи, с╕м╖, родини, кра╖ни.

У д╕тей-пастух╕в були розваги пуст╕ ╕ розваги, повязан╕ з под╕ями та проблемними в╕дт╕нками в сусп╕льств╕. Д╕ти гралися у квача, у жмурки, у пекаря. Зокрема, тод╕ д╕ти часто зат╕вали гру у в╕йну. Пастухи компан╕╖ Тол╕ка, хлопц╕ та д╕вчата, часто зат╕вали ╕гри в партизани чи у в╕йну з н╕мцями - за зброю були палки та батоги пастух╕в. Ховалися, доганяли, стр╕ляли, строчили з уявних гвинт╕вок, автомат╕в, кулемет╕в - ╕з палок. В одну ╕з таких ╕гор Тол╕к заб╕г, ховаючись, у б╕льш густ╕ кущ╕ ╕ раптом побачив людський череп, що б╕льшою частиною виглядав ╕з земл╕. Не переляк, а швидше подив в╕н викликав у хлопця: "Чий? Н╕мця? Червоноарм╕йця? Партизана?". Д╕ти, яких в╕н покликав до м╕сця знах╕дки, визначилися, що це череп в╕д н╕мця, ╕ вони н╕би заспоко╖лися, але поблизу цього м╕сця худоби вже не пасли.

Випас худоби пастухи проводили на р╕зних полях. Приваблювали пасовища поблизу минулих, нин╕ п╕д╕рваних, дот╕в: розглядали роз╕рваний бетон, погнут╕ металев╕ конструкц╕╖. Заглядали в дот п╕д Поломами, одного разу в ньому знайшли артилер╕йський снаряд. Трохи поносивши його, вир╕шили п╕д╕рвати його на вогнищ╕. Для цього назбирали хмизу, п╕дпалили його знизу, а зверху, де ще не взявся вогонь, поклали снаряд ╕ поб╕гли за чималий земляний насип, полягали за ним ╕ чекали вибуху. В╕н пролунав досить сильно, ╕ д╕ти стали поглядати в б╕к села ╕з запитаннями, чи не б╕жить до них хтось стривожений ╕з людей.

Вочевидь, мало хто з батьк╕в серйозно допускав, що ╓ небезпека для д╕тей-пастух╕в. А вона була. ╤ за в╕йськових атрибут╕в п╕сля в╕йни, ╕ цив╕льних, ц╕лком буденних. Звичайно, нав╕ть у домашн╕х умовах треба дотримуватись обережност╕ при обходженн╕ з худобою. Але значно╖ небезпеки в╕д давно одомашнених тварин, як правило, люди не оч╕кують, хоча ╓ приклади агресивност╕ нав╕ть звичайних кор╕в, мирних траво╖дних тварин.

Агресивн╕сть проявляла, як уже трохи описано, Брон╕на корова Рижа. Але ж х╕ба можна позбавитися добро╖ корови-годувальниц╕? Переважала над╕я на те, що все буде гаразд. При цьому пастушц╕ Вал╕ та й ╕ншим розпов╕дали, як треба з такою коровою поводитися.

Однак бувають непередбачуван╕ ситуац╕╖. Якось, коли Валя проганяла свою корову, телицю дядька Каз╕ка та сус╕дську корову по дороз╕ повз дв╕р д╕да Владислава ╕ виникла потреба повернути худобу з дороги вл╕во на пасовище, Валя спробувала проб╕гти наперед тварин з правого боку Рижо╖, та вона неспод╕вано махнула головою по Вал╕ ╕ почала рогами тиснути до хв╕ртки, що виявилася поруч. Але в цей час вона в╕дчинилася ╕ д╕вчинка-пастушка перекинулася за ╖╖ меж╕ у дв╕р. Корова зупинилася ╕ дал╕ в дв╕р не п╕шла. На окрик Вал╕ посп╕шила баба Владиславиха, що була на подв╕р╖, п╕дняла дитину, притиснула ╖╖ до себе й охаючи примовляла: "Це ж треба таке, це ж треба таке".

П╕сля цього баба л╕вою рукою взяла Валю за праве пястя руки, а правою - ╖╖ палицю ╕ сказала: "Давай ╖╖ трохи поб╓мо". Вона разом з пастушкою швидко по-старечому спрямувалася до голови провинно╖ корови, що вже паслася, ╕ почала бити ╖╖ по морд╕. Корова миттю в╕двернулася й почала вт╕кати, а Владиславиха - ╖╖ доганяти й бити по спин╕, поки та не втекла. Через к╕лька митей ус╕ зупинилися й супротивн╕ сторони стали дивитися одн╕ на одного. Валя раптом ╕з кишен╕ витягла св╕й невеликий сид╕р, протягла його в руц╕ до корови й почала так потихеньку п╕дходити до не╖ ╕з лаг╕дними зверненнями. Корова насторожено допустила свою пастушку до себе ╕ язиком взяла з руки п╕дкормку (вона любила п╕дгод╕влю п╕д час до╖ння ╕ без не╖ не сповна припускала молоко). ╤ в╕д цього часу Рижу часто частувала Валя ╕ агресивн╕сть корови не спостер╕галося.

Проте Броня розум╕ла можлив╕сть небезпеки сво╓╖ корови. Оск╕льки вона була доброю до молока, давно хот╕лося одержати в╕д Рижо╖ теличку, виростити з не╖ молоду високопродуктивну корову, а стару продати. Однак спод╕вання не зд╕йснювалися: вона народжувала бичк╕в. Коли ж врешт╕-решт вона привела теличку, ╕з не╖ для М╕л╕ виросла велика зростом, але малоуд╕йна корова-перв╕стка. ╤ в╕д не╖ для Антон╕ни народилася теличка, ╕з яко╖ вдалася перв╕стка ╕з ще нижчою продуктивн╕стю. Тому вона ╖╖ швидко продала ╕ на базар╕ п╕зньо╖ осен╕ ╖й д╕сталася дуже добра молочниця за другою лактац╕╓ю. Але ця молода корова вдома виявилася агресивною. Думалося, що п╕сля ст╕йлово-зимового пер╕оду вона втратить агресивну здатн╕сть.

Та цього не сталося. Весною к╕лька дн╕в ╖╖ пасла Валя разом ╕з т╕ткою Антон╕ною-хазяйкою, привчаючи до смирно╖ повед╕нки. Але оп╕сля вона к╕лька раз╕в наставляла роги до ╕нших пастух╕в-д╕тей, як╕ у в╕дпов╕дь гуртом ╖╖ дв╕ч╕ добре в╕длупцювали. Коли через деякий час вона знову загрозливо помахала головою, Казимир для безпеки додумався зробити й за роги начепити над очима дощечку, яка заважала б ╖й бачити спереду, але давала б можлив╕сть пастися. Так ╖╖, Лиску, пасли, а вдома п╕сля привязування на ст╕йл╕ дощечку зн╕мали.

В один ╕з л╕тн╕х дн╕в, коли Валя пасла з ╕ншими д╕тьми худобу на бувш╕й садиб╕ д╕да Петра, вона, йдучи поруч з Антон╕ною Лискою, звично злегка ╖╖ вдарила ззаду по стегн╕. В╕д цього корова враз повернулася в б╕к кривдниц╕ й почала рухатися до не╖. Валя миттю розвернулася в протилежний напрям, ут╕каючи зв╕дси. Поруч виявилася стяжка колючо╖ ожини з вузенькою стежкою-проходом у н╕й. Мала пастушка кинулася в таку ущелину, майнувши за ожину. Коли Валя оглянулася, то побачила, що корова йде по стежц╕ через ожину, трохи п╕днявши голову. У цю ж мить пастушка пом╕тила поруч при кущах в╕льху з двома розгалуженими стовбурами ╕ швиденько м╕ж ними по г╕лках вил╕зла вверх, на середину ╖хньо╖ висоти. А корова прийшла до в╕льхи, раз╕в зо два тр╕пнула дощечкою над очима, махаючи головою ╕ майже п╕стрибнувши , мукнула й в╕д╕йшла. Валя покликала до себе ╕нших пастух╕в, ╕ вони разом загнали Лиску в гурт худоби.

Увечер╕ Валя розпов╕ла мам╕ про такий випадок. Наступного дня худобу пас Тол╕к, в╕д╕йшовши на день в╕д косовиц╕ трави соб╕ на с╕но. Удома визначилися, що корову сл╕д пасти обережно, не п╕дходячи близько до не╖, спрямовуючи ╖╖ в╕д подв╕ря до гурту худоби на пасовищ╕ не одн╕й Вал╕, а разом ╕з хазяйкою Антон╕ною чи з кимсь ╕ншим ╕з домашн╕х дорослих, чи з ╕ншими пастухами, особливо вранц╕, коли агресивн╕сть проявлялася част╕ше. Ус╕ разом погодилися з над╕╓ю, що згодом Лиска втихомириться, як ╕ Рижа.

За такого п╕дходу пастьби худоби Лиска була спок╕йною ╕ зняли дощечку з ╖╖ очей. Та через певний час вона стала розб╕йницею. Коли одного разу вона в╕д╕йшла далеченько в╕д стада, ╕ ╖╖ з байдуж╕стю п╕шов завертати Антон Лаговський без палиц╕, вона раптом спрямувалася на нього. В╕н почав ут╕кати, а вона - доганяти. В╕н на б╕гу скинув ╕з себе фуфайку, а вона, приб╕гши до не╖, стала ╖╖ рогами колоти, пот╕м стала на запястя (кол╕на) ╕ продовжувала колоти, поки не закинула ╖╖ соб╕ на голову м╕ж р╕г. П╕сля цього вона встала й п╕шла, мотляючи фуфайкою. Ус╕ пастухи з палицями кинулися ╖╖ бити, били з ус╕х бок╕в довго, ганяючи по стаду, били по спин╕, по ребрах, по голов╕. ╤ раптом вона стала. ╤ пастухи припинили ╖╖ бити й зняли з голови фуфайку, яка вже була спустилася на лоб та оч╕.

Такий випадок стривожив багатьох господар╕в кор╕в цього стада, боячись за життя сво╖х д╕тей-пастух╕в. Дехто вимогливо сказав Антон╕н╕, щоб вона продала цю корову ╕ до пастух╕в-д╕тей ╖╖ не пускала. На це вона в╕дпов╕дала, що тако╖ молочно╖ корови вона ще не бачила ╕ н╕куди д╕вати ╖╖ не збира╓ться. Два дн╕ вона пасла свою корову в тому ж стад╕, будучи поруч з ус╕ма пастухами. Агрес╕╖ в корови не спостер╕галося, ╕ дал╕ Валя сама пасла ╖╖ в гурт╕ худоби, як ╕ ран╕ше, проте з обережн╕стю, трималася завжди трохи поодаль в╕д не╖ ╕ завжди ходила з палицею в руках.

Д╕ти-пастухи б╕ля стада худоби - це завжди була велика весела компан╕я: Валя Брон╕на, Валя Брон╕чк╕на, Валя ╕ Рафаля Львови, Зоя Шеховцова, Антон Лаговський ╕ Антон Роговський, Тол╕к Яворський, Франик Людвикович, ╤ван Ренкас (зах╕дний куток села). Д╕ти-пастухи худобу пасли, ╕ вчили уроки, ╕ художню л╕тературу читали, ╕ ╕гри зат╕вали - радувалися, не сумували.

Були ╕ неспод╕ванки, небезпечн╕ для життя. Вилазили на дерева й перегукувалися сво╖ми голосами чи насл╕дуючи пташин╕ голоси, лазили до кубел птах╕в, гойдалися на г╕лл╕ дерев. Зваблювало д╕тей бусляче гн╕здо на великому дуб╕ на краю кущового л╕су, що на зак╕нченн╕ Кривотинських уг╕дь ╕ недалеко в╕д п╕вденних пол╕в Косяка. У к╕нц╕ л╕та, коли бусли вже в╕длет╕ли у вир╕й, п╕д час пас╕ння худоби заманилося частин╕ пастух╕в - Вал╕ Брон╕н╕й, Антону Лаговському та Зо╖ Шеховцов╕й - вилазити на бусляче гн╕здо. Коли вони вилазили на нього ╕ вмощувалися на ньому, ц╕каво було бачити, як ╕з щ╕лин м╕ж г╕лками гн╕зда вил╕тали горобц╕. Ц╕каво було ╕ постояти ╕ посид╕ти на гн╕зд╕. Навколо добре бачилися сво╓ стадо худоби, усе сво╓ село, Малий Кривотин, Косяк, подальш╕ мал╕ села ╕ нав╕ть в╕тряк в сел╕ Корол╕вц╕.

- Як добре буслам, вони бачать так далеко, - говорили д╕ти.

- А високо в польот╕ бачать дуже далеко.

Одного разу на гн╕зд╕ тро╓ д╕тей см╕ливо бавилися, злегка штовхаючи одне одного. Та в╕д одного дещо б╕льшого Зо╖ного поштовху Антон раптом посунувся ╕ почав падати до низу, ковзаючи по зовн╕шн╕х г╕лках дуба. На щастя на останн╕й г╕лляц╕ в╕н зачепився штанами за сучок ╕ завис, не впавши на землю. Трохи повис╕вши, в╕н взявся руками за г╕ллю, п╕дтягнувся на не╖, в╕дчепив штани ╕ стрибнув на землю. Поки д╕вчатка з острахом злазили з гн╕зда, Антон оговтався ╕ з посм╕шкою зустр╕в ╖х, говорячи:

- А я вже тут, а я вже тут.

╤з здивуванням ╕ рад╕стю д╕вчатка обступили його ╕ мовчки допитливо дивилися йому в оч╕.

- Мене врятував сучок, он той сучок...

Д╕ти н╕кому не розпов╕ли про цей випадок ╕ б╕льше не л╕зли на бусляче гн╕здо.

Однак з ╕ншого дуже низького кривого дуба впав другий Антон - Роговський. Це був одинокий дуб на пасовищ╕ неподал╕к в╕д хати Германчихи, що також п╕д Косяком, але на сх╕д в╕д нього. Тут було просторе пасовище здеб╕льшого без кущ╕в, ╕з дещо в╕ддаленими пос╕вами. В╕дтак тут було добре пасти кор╕в, можна було погуляти.

╤ д╕ти часто затримувалися з худобю б╕ля кривого дуба. В╕н був уже старий ╕ довжиною близько двох метр╕в на висот╕ менше росту людини простягався спочатку майже паралельно над землею, а дал╕ поступово похило п╕дн╕мався, маючи невелику крону. На такому дуб╕ пастухи-учн╕ читали й ╕нод╕ писали. А дехто задля розваги пробував по ньому пройти ╕ проб╕гтися, як нин╕ на г╕мнастичн╕й колод╕ на уроках ╕з ф╕зкультури учн╕ виконують певн╕ вправи.

За одного з перебувань б╕ля кривого дуба д╕ти-пастухи по черз╕ вилазили на нього, по стовбуру сюди-туди проходили чи проб╕гали й стрибали з нього. Це ж показово робив й Антон, та якось оступився й невдало впав на землю. Д╕ти засм╕ялися, а в╕н не вставав ╕ не вставав, будучи н╕би не при памят╕. Тро╓ пастушк╕в швиденько п╕д╕йшли до нього ╕, нахилившись, запитували, що сталося, що з тобою. Та в╕н був млявий ╕ мовчав.

Через деякий час в╕н помаленьку повернувся, с╕в ╕ згодом пов╕льно встав. Д╕ти тупцювали поруч, рухаючись поступово ближче до гурту худоби. Пот╕м один ╕з пастух╕в швидко п╕шов до к╕лькох в╕ддалених кор╕в, що, пасучись, наближалися до пос╕ву, щоб навернути ╖х, вигукуючи ╖хн╕ клички, до гурту.

Через деякий час хтось згадав, що вдома наказали нарвати щавлю. ╤ без змови пастухи один за одним нагнули голови в пошуках щавлю в трав╕, одночасно завертаючи до основного м╕сця пас╕ння тих кор╕в ╕ телиць, як╕ в╕ддалялися. Худоба паслася на заданому м╕сц╕ пасовища, ╕ пастухи, рухаючись довкола, також паслися, якщо на луз╕ знаходився щавель. Збирали його в кишен╕ чи торбинки та ╖ли приваблив╕ листочки. Жували. Паслися. ╤ гам╕рно веселилися.

╤з надходженням веч╕рнього сонця до горизонту, пастухи оц╕нювали, чи на╖лися корови, дивлячись на ╖хн╕ животи, повн╕ чи н╕, ╕ в╕дразу або трохи згодом спрямовували худобу в напрямку додому, щоб поступово попасом наблизити ╖╖ до шляху на село. ╤з заходом сонця шлях курився - худобу гнали до осель, сво╖х ╕ сус╕дських. Тварини знали вх╕д до сво╖х двор╕в ╕ здеб╕льшого сам╕ звертали на сво╓ подв╕ря. Однак ╕нколи треба було в дв╕р худобину заганяти примусово.

Пастухи-д╕ти, старш╕ ╕ молодш╕, знали свою роботу. При цьому за переважно веселим, гам╕рним життям д╕тей-пастух╕в у погож╕ часи мало-хто зна╓ про прикрощ╕ пастушк╕в у сонячн╕ дн╕, особливо з настанням спекоти. ╤ д╕тям непереливки, а худоб╕ тим б╕льше. ╤з п╕двищенням сонячно╖ спеки появляються у велик╕й к╕лькост╕ в╖длив╕ мухи та ╜едз╕. Худоба в╕дмаху╓ться в╕д них хвостами, головами, тупанням н╕г. Неспод╕вано деяка з кор╕в б╓ головою (мордою) у м╕сце кусання на т╕л╕, те м╕сце лизне, а ╕нод╕ гризне нижн╕ми зубами. Бува╓ худобина затрусить шк╕рою на холц╕ чи на грудях б╕ля лопаток. Тварини погано пасуться. Раптом якесь теля чи корова схвачу╓ться з м╕сця ╕ кудись б╕жить, п╕днявши хвоста вище тулуба ╕ ╖м махаючи. Спочатку проб╕жки б╕ля стада, пот╕м дал╕. Деяк╕ корови спрямовуються в ╕нше м╕сце, до сус╕днього поля. Пастушкам треба бути напоготов╕ до в╕ддалень тварин.

Особливо нестерпн╕ ╜едз╕ перед об╕дньою порою. Деяк╕ корови не витерплюють ╖хн╕х укус╕в ╕ пробують ут╕кати додому. Пастухи ╖х доганяють ╕ повертають до стада. Але не завжди це вда╓ться.

В один надзвичайно спекотний день не витерп╕ла ╜едз╕в корова Рижа, яку тод╕ пасла в стад╕ Валя. Корова раз ╕ вдруге проб╕гала туди-сюди в межах стада. Але ╜едз╕ нас╕дали, кусали. Тод╕ вона враз спрямувалася геть в╕д стада й поб╕гла в напрямку додому, махаючи головою, ╕з рота яко╖ в╕дл╕тала слина. Валя в╕дразу хот╕ла ╖╖ перейняти, та як т╕льки вона наближалася до не╖, корова починала б╕гти знову. Так вони змагалися аж додому. Б╕ля двору Рижа просунулася через трохи в╕дчинен╕ ворота, вб╕гла в хл╕в ╕ всунула голову в ясла. Валя побачила це, не стала ╖╖ виганяти знову на пашу, замкнула на защ╕пку двер╕ хл╕ва ╕ плачучи посп╕шила назад до стада, де паслися корови Антон╕ни, М╕л╕ та ╖хньо╖ сус╕дки...

А як пасли кор╕в у негоду? У пом╕рно дощову погоду (пасти ж треба) д╕ти накривалися клейонками або лантухами, складеними у форму капюшона (плащ╕в тод╕ не було). Так до об╕ду та в друг╕й половин╕ дня. Босон╕ж. Штани до кол╕н мокр╕ - в╕д дощу чи роси. Худоба за тако╖ погоди не б╕га╓, пов╕льно пасеться.

А як у раптову грозу? П╕д блискавками та громом. Сид╕ли п╕д кущами. Однак п╕д великими деревами не ховалися, хоча дуже хот╕лося - знали, що небезпечно. ╤ худобу до купи не зганяли - та ж небезпека: блискавка вразить.

Якщо ж неспод╕вано находила буря, самому боязко: гр╕м, блискавки, шалений в╕тер. Дерева гне майже до земл╕. Худоба бо╖ться. Вона почина╓ йти ╕ б╕гти за хвилями в╕тру й дощу, в╕дхиляючи в╕д дощу та в╕тру голови ╕ струшуючи з т╕ла мокроту. Пастушки виб╕гають наперед тварин ╕ кийками намагаються повернути ╖х назад. Добре перед бурею або вже п╕д час ╖╖ стих╕╖ навернути ╖х у кущ╕, в яких тварини знаходять певний затишок.

Пастухи, як солдати на посту, п╕д час негоди службу не покидають. А як бува╓ дощова весна? А як приходить неспод╕ване похолодання вл╕тку? Батьки чи хтось ╕з родич╕в пастушкам приносять теплу одежу.

Д╕ти-пастухи - був см╕ливий ╕ км╕тливий народ. Вони пасли власну худобу ╕ далеко в╕д дому, ╕ в л╕сов╕й м╕сцевост╕, ╕ в тих м╕сцях, де за словами людей водяться вовки, ╕нод╕ в╕дганяли ╖х в╕д свого стада. Пасли агресивних тварин.

Д╕ти пасли домашню худому сам╕ ╕ ╖х брали на допомогу батьки, як╕ були пастухами в колгосп╕. Випала доля в один ╕з подальших сезон╕в бути пастухом Казимиру Яхимовичу. ╤ в пер╕од л╕тн╕х шк╕льних кан╕кул в╕н брав ╕з собою сина В╕тю.

У стад╕ колгоспних кор╕в утримувався бугай. В╕н проявляв агресивн╕сть до чужих людей. На В╕тю в╕н н╕би не звертав увагу. Та одного разу на пасовищ╕ в╕н обернувся до нього, чмихнув, опустив голову, виставив уперед роги ╕ став наближатися до В╕т╕. В╕тя прис╕в ╕, коли бугай п╕д╕йшов близько, почав багаторазово, швидко бити його по очах. Бугай зупинився, зажмурився, а В╕тя бив ╕ бив його по очах. ╤ в╕н ╕з закритими очима в╕двернув голову ╕ розвернувся назад. А пастушок продовжував сид╕ти, поки не приб╕г до нього батько, який, будучи б╕ля кор╕в поодаль, усе бачив.

- Молодець, В╕тя! Тепер в╕н тебе не ч╕патиме, - т╕шився схвильований батько, глибоко дихаючи.

На другий день розпов╕дь про це почули Броня з дочкою Валею в╕д М╕л╕. Сюди (до не╖) увечер╕ Валя пригнала з паш╕ ╖╖ корову, проганяючи сюдою попутно ╕ свою, а мама Броня вийшла ╖м на зустр╕ч.

В╕тя п╕дпасич, який уже прийшов додому (батько сам на ферм╕ завершував робоч╕ справи), п╕сля розпов╕д╕ про його сутичку з буга╓м, азартно доповнював:

- Я палкою його по очах, по очах! Видно було - йому боляче. Я його засл╕пив. Б╕льше не захоче.

- Бачиш, Валюша, який В╕т╕нька молодець, км╕тливий, ще в школу не ходить, т╕льки сьомий р╕к, а в╕дбив в╕д себе бугая.

- Я його палкою по очах, по очах!

- ╤ Вал╕чка молодчина, пасе дв╕ корови-розб╕йниц╕, - вставила М╕ля. - Свою ╕ т╕тки Антон╕ни.

- Дай , Боже, щоб усе було добре, але якщо щось трапиться - по очах, по очах, Ват╕чка.

- Як В╕тя, - п╕дкреслила М╕ля.

- Я кор╕в не пасла, - сказала Броня. - Н╕хто в наш╕й с╕м╖ тод╕ не пас. Батько виводив корову, телицю ╕ коней на свою с╕ножать ╕з гарною травою, корову привязував до довгого ланцюга, прикр╕пленого до к╕лочка, ус╕х ╕нших путав, ╕ вони на ╕нш╕ м╕сця не йшли, лише телиця ╕нод╕ в╕дходила в як╕йсь б╕к, але здеб╕льшого оглядалася й поверталася назад. ╤ Юз╕к тод╕ не пас худобу, в╕н допомагав батьку в його чолов╕ч╕й робот╕. Так робили ╕ в ╕нших хуторах села.

* * *

Дорогий читачу! У тих часових л╕тах ляльок та ╕грашок для д╕тей у селах практично не було. За них були тварини у хл╕в╕, на двор╕ й на пасовищ╕, телята в╕д народження ╕ в пер╕од пас╕ння, куплен╕ поросята, кури, особливо квочки з курчатами, коти, котенята, собачки та пригоди, повязан╕ з ними.

Так, у хат╕ Брон╕ кожне новонароджене теля к╕лька дн╕в перебувало в хат╕, щоб зручн╕ше доглядати та обер╕гаючи його в╕д холоду в холодний пер╕од. Це радувало д╕тей. ╤з купленим поросям, переважно весною, були ╕нш╕ радост╕. Тримаючи його п╕д столом, привязаним мотузкою за його н╕жку до н╕жки стола, Валя ╕ Тол╕к робили йому кубло для лежання, спостер╕гали за ним, годували, гралися; Валя нав╕ть брала його до себе в л╕жко. ╤ попелястий к╕т Димко придавав у цьому забаву. В╕н, сидячи чи лежачи, нашорошено спостер╕гав за рухами поросяти ╕, коли воно виходило на край в╕дведено╖ йому територ╕╖, лапкою в╕дбивав його, заставляючи повернутися назад.

Цей к╕т проявляв розумов╕ зд╕бност╕. Коли с╕мя збиралася до н╕чного сну, в╕н с╕дав б╕ля порогу, щоб випустили його надв╕р, ╕ в╕дразу в╕н по драбин╕ вилазив на горище; уранц╕ ж, як мама вставала, в╕н появлявся б╕ля дверей, починав лапами ╖х шкрябати та нявкати, щоб його впустили в хату. Як доброго кота, що забезпечував в╕дсутн╕сть мишей у хат╕, тьотя М╕ля якось попросила дати ╖й Димка додому на певний час, щоб виловив та вигнав тих мишей, бо ╖╖ к╕т не путьовий. Так ╕ зробили.

Коли через два тижн╕ кота забрали назад ╕ на н╕ч, як завжди, стали випускати з хати, в╕н незабаром появлявся б╕ля порогу хати М╕л╕ й Каз╕ка ╕ просився його впустити. Уранц╕ ж просився випустити, ╕ як мама вставала поратися, в╕н уже був б╕ля дверей. За с╕мсот метр╕в. Як дов╕далася про це мама - н╕хто серед нас не пов╕рив, бо к╕т весь день був удома, лише на н╕ч його випускали. Пов╕рили тод╕, як одного ранку Димко зайшов у хату з прикр╕пленим папером до ши╖, на якому було написано: "Тол╕к, принеси великого баняка, в╕н нам потр╕бний. Каз╕к". Наступн╕ спостереження п╕дтвердили виявлене котяче мандрування. Прийшлося Димка на н╕ч не випускати з хати. Дал╕ в╕н не проявляв свою хитр╕сть. Але десь через рок╕в десять вл╕тку любимого кота не стало. Шкодували, що в╕н десь д╕вся. Та наприк╕нц╕ осен╕ з настанням холоду в╕н прийшов додому - трохи поруд╕лий, дещо б╕льший, жирний. Радувалися цьому. Однак наступного л╕та в╕н знову зник. ╤ не повернувся.


"Господи! В╕дтепер ╕ в мене ╓ хазя╖н"

Мамина хата т╕шила д╕тей Тол╕ка та Валю. Гратися й уроки вчити н╕хто не заважав. ╤ д╕ти-однокласники могли в╕льно приходити до хати. Але в сво╖й хат╕, будучи одн╕, без гам╕рного колективу родич╕в, д╕ти виразно побачили, як мама весь час працю╓: удосв╕та чистить картоплю й розпалю╓ п╕ч для приготування сн╕данку й об╕ду та ╖ж╕ для поросяти й курей; увечер╕ в груб╕ варить вечерю; догляда╓ та трич╕ за день до╖ть корову, году╓ тваринок; уранц╕ й п╕сля об╕ду сп╕шить на колгоспну роботу, а п╕сля не╖ копа╓ться на сво╓му город╕. Протягом дня пост╕йно працю╓, без в╕дпочинку, нав╕ть ╖сти посп╕ша╓. ╤нод╕ приховано плакала.

╤ д╕ти сам╕ бралися щось вдома зробити, щось допомогти. Мама ж ╖х спрямовувала вчити уроки, читати, говорячи: "Ви також працю╓те: ходите в школу, пасете корову, викону╓те шк╕льн╕ завдання, допомага╓те в домашн╕й робот╕, але завжди старайтеся вивчити вс╕ уроки". Мама не вимагала "зроби!", "чого сидиш!?". Вона просто зверталася "п╕демо полоти картоплю", "Тол╕к, нема╓ в хат╕ води".

Якось увечер╕ мама довше, н╕ж завжди, не поверталася додому з роботи. Валя вже пригнала корову з пасовища, ╕ Тол╕к прин╕с до хл╕ва бурян для поросяти й траву для корови, як╕ в╕н з╕брав, прополюючи ╕з сапкою розори на картопл╕. ╤ д╕ти самост╕йно почали господарювати: Тол╕к рубати дрова, а Валя взялася розпалити грубу, поки мама прийде, щоб пот╕м швидше зварити вечерю. Вона на дров╕тнику назгр╕бала в ряднинку тр╕сок, принесла ╖х до хати, зняла кружки на плит╕, через отв╕р у н╕й засипала тр╕ски в грубу, поклала назад кружки, витягла ляду (засл╕нку) в комин╕ й в╕дкрила дверц╕ в груб╕, с╕рником п╕дпалила тр╕ски й прис╕ла трохи збоку на табуретку, чекаючи, щоб брат прин╕с нарубан╕ дрова.

Коли в╕н з оберемком дров в╕дчинив двер╕ до хати, раптом почувся постр╕л, ╕ з груби вилет╕ли разом ╕з димом палаюч╕ тр╕ски, розсипавшись на п╕длоз╕. Д╕ти зрозум╕ли, що в╕дбувся вибух, але швиденько почали збирати на п╕длоз╕ дещо обгор╕л╕ й димляч╕ тр╕ски, повернувши ╖х знову в грубу.

Незабаром прийшла мама. Валя розпов╕ла, що трапилося. Мама вигребла ╕з груби тр╕ски та поп╕л ╕ в ньому знайшла г╕льзу в╕д патрона для автомата(п╕столета). Вона довго й детально розпитувала у Вал╕, де ╕ як були взят╕ тр╕ски, питала в Тол╕ка, чи не прин╕с в╕н патрона. П╕сля його заперечень вона в слух почала розм╕рковувати, як патрон сюди потрапив: п╕д час в╕йни тут н╕хто не жив; тр╕ски ╕нод╕ вона брала з колгоспного буд╕вництва; на подв╕р╖ ран╕ше були буд╕вельники; до хати приходили школяр╕ ╕, можливо, хтось ╕з них, граючись, згубив той патрон. П╕сля розпитування вона п╕д╕йшла до Вал╕, пригорнула ╖╖ гол╕вку до себе й почала шукати м╕сце, куди влучила куля. Проте н╕ в ст╕н╕ навпроти груби, н╕ де╕нде сл╕ду в╕д попадання кул╕ не знайшлося; вочевидь вона попала десь в цеглину.

Подякувавши Богу, що з вистр╕лом патрона в груб╕ все об╕йшлося благополучно, вона строго зауважила, щоб д╕ти були уважн╕ й обережн╕ ╕ н╕коли не брали за ╕грашки н╕як╕ бо╓припаси.

Включалися в домашню роботу Тол╕к ╕ Валя та вс╕ п╕дл╕тки в сел╕. У п╕сляво╓нн╕ роки праця д╕тей була практично не примусовою, а н╕би само собою необх╕дною та зрозум╕лою. У 1944 роц╕ д╕ти в╕йни шк╕льного в╕ку п╕шли до школи, ╕з них старш╕ (переростки) зак╕нчили по чотири класи початково╖ школи й в╕дразу долучилися до колгоспу, д╕ти в╕д 1934 року народження навчалися з першого до сьомого класу, а дал╕ починали працювати; середню осв╕ту до десяти клас╕в тод╕ здобували бажаюч╕, був пер╕од, коли за навчання у 8 - 10-х класах платили. П╕д час л╕тн╕х кан╕кул с╕льськ╕ д╕ти 5 - 9-х клас╕в запрошувалися до колгоспно╖ роботи, яка для них вважалася можливою ╕ пристойною.

Щодо участ╕ д╕тей в робот╕ для власного дому, у домашн╕х умовах, то в╕кових меж не було: д╕ти дошк╕льного в╕ку пасли гусей, у кого вони були, телят ╕ нав╕ть кор╕в, а старш╕ з них - прагнули бути такими, як доросл╕; менш╕ д╕ти р╕внялися до старших п╕дл╕тк╕в, змагаючись м╕ж собою: " Я зробив те ╕ те, а я зробив, зробила отаке".

В однокласник╕в Тол╕ка р╕зниця у в╕ц╕ м╕ж меншими та старшими складала до трьох рок╕в. У 12 - 14 рок╕в хлопц╕ одиноких матер╕в, як╕ залишилися вдовами внасл╕док репрес╕й чолов╕к╕в, смерт╕ в голодн╕ роки та загибел╕ п╕д час антифашистсько╖ в╕йни, бралися зам╕нити батьк╕в: за щастя для домашн╕х потреб орали, косили, заготовляли в л╕с╕ дрова, на город╕ працювали поруч ╕з матерями. Так╕ були д╕ти в╕йни, вони не вважали себе нещасними. Хвалилися одне одному не тим, що в╕дпочивали, десь б╕гали, кудись залазили, щось круте в╕дчибучили, а тим, хто що зробив, досяг.

Найнеобх╕дн╕шою роботою для вдовиних господарств ул╕тку того часу вважалася потреба накосити с╕на для корови на зиму. ╤ п╕сля зак╕нчення пятого класу старш╕ хлопц╕-однокласники Тол╕ка збиралися заготовляти с╕но. Говорили про це м╕ж собою, як плани на л╕тн╕ кан╕кули. В╕н також почав говорити мам╕, що хоче косити с╕но. Мама йому в╕дпов╕дала, що в╕н ще малий, ще не дор╕с до косаря - ╕ молодший за хлопц╕в з його гурту ╕ ростом значно менший. Однак в╕н наполягав на сво╓му, називаючи Островського Франика, Залевського Миколу, Львова В╕ктора, Островського В╕талька та ╕нших однокласник╕в, що вже трохи косили минулого л╕та, ╕ просив, щоб вона замовила в д╕да Шеховцова зробити к╕сся та купила косу. В╕н говорив:

- Хватить наймати косар╕в косити с╕но. Я сам буду косити.

Урешт╕-решт вона погодилася, вважаючи, що нехай побавиться дитина, попробу╓ косить. ╤ на ╖╖ прохання М╕л╕н Казимир у с╕льмаз╕ вибрав косу-в╕с╕мку, а д╕д Шеховцов знайшов готове мале к╕сся, але наперстка не було. Треба було йти в кузню . Коваль Красновський В╕центий зробив наперсток, а коваль Духн╕вський Болеслав - деревяний клинок ╕ наладив косу в╕дпов╕дно до росту косаря ╕ сказав:

- Прийди, Тол╕к, увечер╕ до мене додому, я тебе п╕дстрижу, щоб гарний був косарик-початк╕вець.

У цей же день мама в с╕льмаз╕ купила мантачку та такий молоток, щоб клепати косу, але бабки не було. ╤ Тол╕к п╕шов до дядька Каз╕ка, щоб в╕н виклепав косу. В╕н почав ╖╖ клепати в╕дразу, тод╕ в об╕дню перерву, ╕ клепав ╖╖ довго, бо п╕сля заводського виробництва вона клепалася вперше; одночасно в╕н розпов╕дав, пояснював, як треба клепати косу на кругл╕й бабц╕, якою в╕н користувався...

Ус╕ хот╕ли заготовити с╕но. Але косити с╕но на колгоспних с╕нокосах не дозволялося. Для колгоспник╕в косовицю на с╕нокосах дозволяли наприк╕нц╕ л╕та лише п╕сля завершення колгоспно╖ загот╕вл╕ с╕на та п╕сля проведення б╕льшо╖ частки жнив, зокрема, п╕сля орган╕зованого над╕лу колгоспникам д╕лянок с╕нокосу в розм╕рах в╕дпов╕дно до к╕лькост╕ зароблених трудодн╕в. Кр╕м того, у цей час уже можна було людям косити с╕но для домашн╕х господарств на колгоспних пасовищах, на заболочених м╕сцях, на полянах в колгоспному л╕с╕, у кущист╕й м╕сцевост╕, на травянист╕й стерн╕ та на непридатних для оброб╕тку д╕лянках земл╕.

Уже оч╕куючи незабаром розпод╕лу с╕нокосу для колгоспник╕в, люди починали крадькома щось вкосити, але на не в╕дкритих м╕сцях, а тих, як╕ начальство не бачить, щоб пот╕м уже за дозволено╖ косовиц╕ можна було не ховаючись, б╕льш над╕йно привозити с╕но додому, н╕би з над╕л╕в.

╤ д╕ти, кожен окремо, починали косити с╕но в закритих для ока начальства м╕сцях нав╕ть на день-два ран╕ше в╕д дорослих косар╕в (Це ж д╕ти. Що там вони можуть? Дорослим не можна.). Однокласники Тол╕ка були серед них.

Коли ж в╕н у перший день п╕сля об╕ду з╕брався косити й почав шукати можлив╕ м╕сця для кос╕ння, то йому в╕дом╕ д╕лянки з кращою травою були вже скошен╕, лише лежали покоси вяло╖ пахучо╖ трави. Об╕йшовши з косою на плеч╕ ще к╕лька галявин, в╕н зупинився на д╕лянц╕ лугового пасовища п╕д Косяком поблизу кущисто-лозового л╕су Гач╕, де не раз в╕н разом з ╕ншими пастухами пасли худобу. Лугова трава в цьому м╕сц╕ була трохи з осокою, через що ╖╖ менше стравила худоба, ╕ тому вона була дещо вищою ╕ б╕льш придатною для кос╕ння. Кращо╖ трави в╕н поки-що не знайшов.

В╕н почав ╖╖ косити, поглядаючи на покоси, чи буде що гребти. Ран╕ше в╕н ╕з хлопцями бував серед косар╕в на косовиц╕, чув, як вони оц╕нюють покоси. Бачив, як косять жито. Також в╕н бував поруч дядька Каз╕ка п╕д час його кос╕ння трави, в╕н давав Тол╕ку пробувати косити, учив так╕й майстерност╕ ╕ як доглядати за косою. То ж в╕н почав косити н╕би з ум╕нням. Сприяло йому те, що трава була не важка, ╕з часткою лугово╖ осоки, ╕ таку траву було легше косити.

Пок╕с за покосом в╕н скосив д╕ляночку б╕льшо╖ трави, дал╕ обкосив чималий кущ лози, що був тут поруч, ╕ перестав косити. Поклавши косу на плече, в╕н подивився навкруги й п╕шов по лугу-пасовищу в б╕к, де трохи поодаль видн╕лася також чимала трава. На н╕й в╕н зупинився, помантачив косу й почав косити, думаючи : "Треба тут зайняти м╕сце, щоб на цю д╕лянку н╕хто не зайшов; там б╕ля лози вже моя буде пайка, на н╕й кращу траву я вже почав косити; завтра буду продовжувати косити на цих зайнятих м╕сцях".

╤ в╕н косив, косив, ╕нод╕ поглядаючи на сонце й покоси та думаючи, що мало скосив, адже вже наближався веч╕р. Коли веч╕рн╓ велике рожеве сонце торкнулося горизонту, Тол╕к узяв жмудь трави, витер нею косу, як це завжди робили косар╕, пот╕м молотком збив клинок ╕з-п╕д наперстка, як╕ кр╕пили косу до к╕сся, зняв ╖╖ ╕ прикр╕пив вподовж нього для пох╕дного положення. На завершенн╕ сво╓╖ роботи в╕н зняв з голови картуза, внутр╕шн╕м його боком витер чоло в╕д поту, запхнув за пояс штан╕в на ремен╕ молоток та мантачку, узяв косу, погляну на скошене ╕ п╕шов.

В╕н вийшов на край поля з╕ ще не скошеним в╕всом ╕ попрямував понад ним у б╕к до хати баби Германчихи на дорогу, що вела додому. Йдучи, в╕н звернув увагу на справа гарно осв╕тлене сонцем, що т╕льки-но зайшло, на дуб╕ бусляче гн╕здо, на якому сид╕ло тро╓ яскраво-б╕лих бусл╕в. Пот╕м в╕н побачив ще одного бусла, який пов╕льно ходив по полю з благеньким на р╕ст в╕всом, ╕нод╕ р╕зко опускаючи голову вниз.

Додому в╕н прийшов, коли почало вже сутен╕ти. Мама чекала його на подв╕р╖, дивлячись у б╕к, зв╕дки в╕н мав прийти. Побачивши його, вона п╕д╕йшла ближче до дороги. Коли в╕н наблизився до не╖, вона, допитливо дивлячись на нього, запитала:

- Ну що? Де косив? Як косилося?

- Добре, мамо, - ╕ в╕н розпов╕в про свою першу косовицю: де ╕ як.

- Хтось бачив тебе, що ти косив?

- Н╕, не було н╕ одно╖ душ╕, н╕ чолов╕к╕в, н╕ ж╕нок, н╕ пастух╕в.

- П╕шли б╕гом вечеряти. Картопля вже доварю╓ться, все ╕нше на стол╕. Валя господарю╓, пригнала корову ╕ пора╓ться. Я теж т╕льки-що прийшла з роботи, але корову вже подо╖ла, - говорила мама йдучи ╕з сином до хати.

Умившись, в╕н передус╕м випив кварту кислого молока. Мама проц╕дила зварену в груб╕ картоплю ╕ висипала ╖╖ з банячка у миску на стол╕. Поруч стояла миска ╕з сиром з╕ сметаною, лежав хл╕б на стол╕, була масляничка з маслом та красувалися зелен╕ др╕бно нар╕зан╕ ог╕рки в тар╕лц╕, трохи покрит╕ сметаною. Картопля парувала. Ус╕ тро╓, с╕вши за ст╕л-скринню, брали руками по одн╕й гаряч╕й картоплин╕, дмухали на не╖ та на руки, щоб менше пекло, ╕ ╖ли ╖╖ ╕з сиром й ог╕рками, беручи ╖х ложками досхочу. ╤нод╕ потрошку кусали хл╕б ╕ маслом мазали картоплю. Вечерю завершували з╕ св╕жим молоком, яке мама наливала по черз╕ д╕тям ╕ соб╕ з гладишки (горщика) у кварту тут же за столом. ╥хню вечерю осв╕тлювала лампа, що гор╕ла на керосин╕.

Оск╕льки д╕ти в цей час не ходили до школи ╕ ╖м не треба було вчити уроки, п╕сля вечер╕ вони в╕дразу спрямувалися спати. Але ╖м мама наказала:

- Хоч зараз кан╕кули ╕ ви, д╕ти, потомилися, перед сном кожний на пам'ять розкаж╕ть один в╕рш.

╤ д╕ти, засинаючи, щось бурмот╕ли.

А вранц╕, поки д╕ти ще спали, мама, як завжди, розпалила п╕ч, приготувала сн╕данок, почала варити борщ, подо╖ла корову й оп╕сля почала будити д╕тей до сн╕данку - до гарячого супу прямо з печ╕ та молока ╕з хл╕бом. Д╕ти ╖ли апетитно, дмухаючи на суп у тар╕лках ╕ в ложках.

На другий день п╕сля швидкого сн╕данку мама випустила корову з хл╕ва, ╕ Валя погнала ╖╖ до гурту на пашу. Тол╕к почав рубати дрова на веч╕р. Мама продовжувала поратися: щойно зварену в лушпайках картоплю для поросяти потовкла в цебрику, приготувала з не╖ корм ╕з молоком ╕ дала йому ╖сти; оп╕сля приготувала зажарку, нею засмажила борщ у банячку, засунула його в п╕ч, коцюбою вигорнула жар в кубарку, засл╕нкою закрила п╕ч ╕ поб╕лила глиною прип╕к.

Цим часом над╕йшла пора йти на колгоспну роботу. Мама покликала сина в хату, налляла йому в гранчастий графин молоко, поклала його та хл╕б, загорнутий в будякове листя, в авоську, говорячи, щоб в╕н це взяв ╕з собою на косовицю - молоко зам╕сть води ╕ щоб п╕д╖сти разом ╕з хл╕бом. Але на об╕д вона наказувала обовязково прийти. У с╕нях в╕н узяв мантачку, молоток ╕ косу, мама винесла йому авоську з продукц╕╓ю, ╕ в╕н п╕шов спочатку до дядька Каз╕ка, щоб поклепати косу, а дал╕ - косити траву на с╕но.

Мама похрестила його на дорогу, Через годину, попоравшись, вона винесла курям у металеву миску потовчену картоплю, сипнула в нею одну жменю жита, витягнувши його з кишен╕ сп╕дниц╕, замкнула хату на висячий замок ╕ вийшла до ж╕нок, що йшли по шляху, щоб разом ╕ти на роботу.

На вчора на зайнятих ним д╕лянках лугу ╕ поодаль Тол╕к косив цей день та ще один, пот╕м у Гачах м╕ж кущами знайшов галявинку й к╕лька прогалин ╕ скосив ╖х.

Цим часом у колгосп╕ розд╕лили людям траву на луз╕, ╕ в╕н став казати мам╕, щоб йти гребти с╕но - уже можна. Казав про це к╕лька раз╕в, к╕лька дн╕в. Але вона все не йшла, думаючи, що там нема що гребти. У нед╕лю ж п╕сля об╕ду, коли Валя погнала пасти корову, мама взяла в руки грабл╕, сину дала вила й сказала, посм╕хаючись:

- П╕шли гребти с╕но.

Тол╕к прив╕в ╖╖ спочатку до д╕лянки з кущем лози. Коли вона вийшла за кущ ╕ оглянула очима все скошене, ахнула, перехрестилася ╕ в митт╓вих сльозах промовила:

- Господи! В╕дтепер ╕ в мене ╓ хазя╖н, я вже не одинока ж╕нка. Дякую Тоб╕, Боже, дякую!

- Ти ось все це скосив сам? - звернулася вона до сина.

- Мамо, ще он там ╓ наше с╕но, - ╕ Тол╕к показав рукою у б╕к, де в╕н ще косив.

Вона притулилася до нього, погладила по голов╕, ╖╖ мовчазн╕ сльозини впали на висохл╕ стеблини скошено╖ трави, ╕ вони обо╓ п╕шли до другого м╕сця. На ньому вони зупинилися. Мама почала згр╕бати с╕но, а син в╕дразу носив ╕ складав його в копицю на середин╕ скошено╖ д╕лянки. Посп╕шали. Копиця росла. Згодом мама ╖╖ дещо розширила. Загалом тут нагребли чималу копицю с╕на. Мама ╖╖ зверху заокруглила, ╕ вони перейшли до с╕на б╕ля куща лози.

Б╕ля не╖ вони нагребли також чималу копицю с╕на ╕ перейшли на галявину в Гачах, що була недалеко в╕д цього м╕сця, де нагребли третю копицю.

- Мамо, хура с╕на буде? - запитав Тол╕к, як зак╕нчили роботу.

- Буде, буде. Треба просити Каз╕ка, щоб взавтра п╕сля роботи прив╕з, бо тут пасовище, можуть пасти худобу, ╕ вона порозбива╓ копиц╕. П╕шли, сину, швиденько додому, бо вже темн╕╓.

Йдучи додому, вони попутно зайшли до Каз╕ка ╕ попросили його привезти с╕но. В╕н уже прийшов додому (п╕д час жнив кожну нед╕лю працювали). В╕н здивувався, що вже ╓ с╕но, розпитав, де воно, ╕ пооб╕цяв, що постара╓ться взавтра ран╕ше зак╕нчити колгоспну роботу ╕ привезе с╕но, наказавши, щоб Броня з граблями та вилами тут чекала його при╖зду з роботи. М╕ля, проводжаючи ╖х ╕з хати, хвалила Тол╕ка.

Щодо забору с╕на, то можлив╕сть привезти його далася. Спочатку забрали копицю в Гачах, пот╕м б╕ля куща лози. Коли ж брали третю копицю, с╕но у н╕й було др╕бн╕ше, н╕ж у попередн╕х. Тому воно розсипалося, як його вилами подавала Броня на хуру, а з хури, яку Каз╕к старався укласти майстерно, воно зсовувалося. Урешт╕-решт, умостивши все с╕но, Броня подала рубель на хуру, щоб ╖╖ увязати.

Зачепивши його за ланцюг спереду хури та стиснувши цю частину, у задн╕й частин╕ це не вдалося: при натисненн╕ ним на с╕но верхн╕й задн╕й л╕вий б╕к с╕на зсунувся. Прийшлося зняти рубля, ╕ Каз╕к уклав хуру дещо вужчу, але вищу. В╕дтак при увязанн╕ с╕на в хур╕ за допомогою рубля воно добре стиснулося ╕ його вже можна було везти б╕льш-менш над╕йно, не розтрушуючи по дороз╕. На завершенн╕ завантаження с╕на на хуру Броня, як ╕ ран╕ше, п╕дгребла те, що розпорошилося навколо, закинула його наверх, оп╕сля подала в╕жки Каз╕ку, оглянула, чи правильно лежить збруя на конях ╕ сказала, що можна ╖хати. На його пропозиц╕ю ╖хати зверху на хур╕ вона в╕дмовилася, сказавши, що буде йти позаду.

Привезли с╕но додому благополучно. Коли його розвантажили, на подв╕ря з хати вийшли Валя ╕ Тол╕к, ╕ вони запросили дядька й маму на вечерю.

- Картопля вже доварю╓ться, - сказала Валя.

- Молодц╕, д╕ти, - в╕дгукнувся дядько Каз╕к.

Ув╕йшовши в хату, мама передус╕м зняла з плити в груб╕ зварену в банячку картоплю, проц╕дила ╖╖, висипала ╖╖ в миску на стол╕, вийшла з хати в комору й принесла п╕вл╕тра самогонки та два куряч╕ яйц╕, як╕ до закуски полюбляв вжити Казимир. На стол╕ вже стояли в тар╕лках сир з жовтуватою сметаною та пор╕зан╕ зелен╕ ог╕рки в сметан╕, а також три гранчаст╕ стакани. Вечеря пройшла з при╓мною розмовою.

- Броня, ти завжди п╕сля роботи гарно угоща╓ш - говорив Каз╕к.

- А як же! Гарна робота - гарна ╖жа.

- Щоб хто в тебе не робив - завжди гарний ст╕л. До тебе завжди ╖здов╕ ╖дуть охоче.

- Так. Мен╕ Янчевська Бронька говорила, що я завжди все швидко привожу, а ╖й довго треба ходить ╕ просить, щоб щось зробить.

- Ст╕л треба мати гарний, - см╕явся Каз╕к...

На другий день уранц╕, як Валя погнала пасти корову, мама з Тол╕ком взялися скласти привезене с╕но до купи, в один копяк. Вони почали його складати на тому м╕сц╕, де його було найб╕льше, що зробив учора Каз╕к спец╕ально, коли розвантажував хуру, щоб менше було роботи при складанн╕ с╕на в копяк. Тол╕ка вона послала на верх, щоб утоптував ╕ вкладав та вивершував верх, а сама вилами подавала с╕но так, щоб воно лягало на необх╕дне м╕сце, говорячи сину, що треба зробити, хоча в╕н ╕ сам ор╕╓нтувався переважно правильно.

Завершивши роботу по складанню с╕на, мама сказала Тол╕ку, щоб в╕н до об╕ду знайшов ╕ побачив нашу пайку над╕лено╖ колгоспом трави, дещо розяснивши, де ╖╖ шукати, за розпов╕дями людей, а сама п╕шла до колгоспу. У невелик╕й трав╕ на луз╕ в╕н швидко знайшов палик, на в╕дструганому боц╕ якого було написано пр╕звище мами та площа над╕лу. Над╕л трави був крайньо-першим на луз╕, зг╕дно списку людей за алфав╕том. Трава тут була мало-що кращою, н╕ж там, де в╕н уже косив на пасовищ╕, оск╕льки поруч ╕з д╕лянкою над╕лено╖ трави було пасовище, ╕ на нього сюдою проганяли худобу та зазвичай тут ╖╖ потроху пасли.

Тол╕к розпов╕в про це мам╕, ╕ вони п╕д час об╕дньо╖ перерви сходили туди. В╕д побаченого мама ╕ образилася, ╕ розсердилася. В╕дразу ж, п╕д час ц╕╓╖ об╕дньо╖ перерви вона швидко сходила до бригадира додому ╕ звернулася до нього з проханням, щоб в╕н зам╕нив д╕лянку трави, адже цей вид╕лений для с╕на пай був практично пасовищем. Та в╕н в╕дмовлявся, мотивуючи це тим, що не ма╓ права зменшити площу колгоспного с╕нокосу ╕ що не в╕н, а ком╕с╕я визначала д╕лянки трави по порядку пр╕звищ за алфав╕том. Н╕ прохання, н╕ сльози мами його не переконали.

Виходило, що прийдеться косити те, що над╕лили. ╤ Тол╕к на наступний день уранц╕ п╕шов ╕з косою на свою, вид╕лену, д╕лянку. В╕н знову оглянув тут траву, та не почав ╖╖ косити, а почав сво╖ми кроками м╕ряти ширину та довжину цього над╕лу. В╕н витягнув ╕з кишен╕ штан╕в аркуш паперу та ол╕вець, як╕ взяв удома заздалег╕дь, надумавши вим╕ряти ╖╖ площу, ╕ записав дан╕. Вим╕рними кроками в╕н пройшовся по д╕лянц╕ вдруге та втрет╓ ╕ також записав результати.

- Добре, - сказав в╕н сам до себе, поклав пап╕р й ол╕вець до кишен╕ ╕ промовив: - Буде у нас с╕но, гарне с╕но. Мамочко, я п╕шов на д╕лянку бригадира, там трава вища пояса ╕ б╕льша. Я там учора був, знайшов ╖╖. - ╤ в╕н п╕шов понад кра╓м с╕нокосу значно дал╕, ╕ нав╕ть на протилежний л╕вий б╕к його, оск╕льки в ц╕й частин╕ його под╕лили на дв╕ половини, через те, що тут був дуже широкий ╕ не зручно було б для кос╕ння мати довг╕ й вузьк╕ полоси над╕лу.

П╕д╕йшовши до паю трави бригадира, в╕н поклав косу й ╕нш╕ реч╕ б╕ля його першого палика (к╕лочка), на якому було написано його пр╕звище без зазначення площ╕ д╕лянки, ╕ п╕шов до другого палика з протилежного боку с╕нокосу, по яких визначалася межа над╕лено╖ трави. Дал╕ Тол╕к кроками вим╕ряв довжину м╕ж паликами, на папер╕ розрахував необх╕дну ширину, в╕дпов╕дну до площ╕ маминого над╕лу. П╕сля цього в╕н очима знайшов невеликий в╕льховий кущ, наламав в ньому чималих г╕лок ╕ поставив з них в╕хи, як╕ визначали площу маминого над╕лу, залишивши решту б╕льшо╖ площ╕ його власнику. М╕ж в╕хами в╕д палика до палика в╕н пройшов туди й назад, щоб залишити сл╕ди примято╖ трави, як╕ були б ор╕╓нтиром для правильного та р╕вного першого покосу.

- Нам не треба н╕ клаптика б╕льшо╖ площ╕, - промовив до себе Тол╕к. - Точно. Тепер можна починати косити, - узяв косу, помантачив ╖╖ ╕ почав косити в напрям╕ в╕х. Один, другий, трет╕й покоси.

На с╕нокос╕ чомусь ╕з колгоспник╕в н╕кого не було, н╕хто ще не косив, вочевидь, люди працювали на колгоспних роботах або дехто косив поза межами оф╕ц╕йного над╕лу - в╕н н╕куди не д╕неться, треба спочатку схопити в ╕ншому м╕сц╕. Але п╕д об╕д в далин╕ показалася ф╕гура бригадира. Його висока постать швидко навпростець по с╕нокосу наближалися до косаря. Ще поодаль в╕н щось кричав, погрожував, матюкався, а коли п╕д╕йшов за метр╕в з десять до малого косаря, в╕н п╕дняв кулаки й прокричав: "Я тебе вбю". У цей же час Тол╕к раптом, в одну мить п╕дняв косу над головою. Довгий ╤ван ( так прозивали бригадира - Островського ╤вана Войцеховича) враз зупинився, замовчав ╕ мовчки-здивовано дивився на косаря-хлопчака з високо п╕днятою косою. Пот╕м в╕н плюнув ╕ сказав загрозливо:

- Попробуй т╕льки дал╕ косити!

- Я тут скошу ст╕льки, як Ви над╕лили мам╕, а Ви скос╕ть мамину д╕лянку. Ви говорили, що там добра трава. Пом╕няймося. Площа на площу.

- Скосиш - я заберу готове с╕но!

Невдовз╕ в╕н п╕шов геть, щось голосно буркочучи. А юний косар трохи постояв, щось думаючи, пот╕м ╕з гранчастого графина трохи випив молока ╕ почав знову косити.

Увечер╕, прийшовши додому, в╕н розпов╕в мам╕, що сьогодн╕ робив, що косив гарну траву, пом╕нявшись ╕з бригадиром, ╕ як це сталося. На наступний день мама не дозволила сину продовжувати почате ним кос╕ння, ╕ в╕н к╕лька дн╕в косив по закутках. Бригадир також не косив н╕ на сво╖й д╕лянц╕, н╕ на мамин╕й. Згодом Казимир пов╕домив, що в╕н ╕з косарями косить в ╕ншому м╕сц╕. Тод╕ Тол╕к докосив увесь бригадир╕в над╕л трави.

Але мама не йшла гребти с╕но. Погодилися згребти його т╕тки Антон╕на й М╕ля. Проте мама побоювалася те с╕но привозити додому. ╤ Казимир з Антон╕ною та М╕лею склали його в ст╕жок прямо на с╕нокос╕, де в╕н стояв до початку осен╕, коли загот╕влю с╕на люди вже припинили; лише тод╕ мама дозволила Казимиру його перевезти до хати. Однак тим часом Тол╕к заготовляв с╕но в ╕нших м╕сцях, ╕ мама його гребла й старалася привезти додому.

Про стосунки з бригадиром у цьому звязку мама н╕коли не розпов╕дала, хоча п╕д час роботи в колгосп╕ вона зустр╕чалася з ним, як ╕з начальником, щодня не раз. Можливо п╕д час зустр╕чей з ним в╕н якось сердився, чи погрожував. Можливо н╕чого поганого не було, але мама довго не хот╕ла забирати с╕но, вочевидь, тому, щоб доказати бригадиру, що вона в цьому н╕ при чому, що син таке витворив самост╕йно - дитяч╕ вит╕вки. ╤ св╕й клоп╕т, думки, переживання, обумовлен╕ сином по в╕дношенню до бригадира, вона переносила самотньо. Чуж╕ люди про такий факт н╕чого не говорили, н╕би не знали, кр╕м сво╖х близьких родич╕в. Можливо ╕ бригадир про це н╕кому не розпов╕в - зрозум╕в ситуац╕ю ╕ реакц╕ю хлопця.

Так у дванадцять рок╕в Тол╕к накосив коров╕ с╕на. ╤ серед однокласник╕в його не називали маминим синочком. Ус╕ так╕ школяр╕ гордовито вважали себе дорослими, прац╕вниками у сво╖х с╕мях.

- Молодець, м╕й косар, м╕й господарю, - говорила мама. - ╤з тобою я вже, як за горою.

- Я накосив с╕на через те, що дядько Каз╕к вибрав мен╕ дуже добру косу.

Так, коса була добра. ╤ в╕н брав ╖╖ не раз ╕ не один р╕к, щоб косити траву для колгоспу та соб╕.

Нова хата потребу╓ облаштування як у середин╕, так ╕ зовн╕. ╤ Тол╕к обгороджував дв╕р б╕ля хати жердинами. Цю роботу в╕н почав ще ос╕нню минулого року, продовжував весною ╕ в цю ос╕нь та планував у наступний р╕к: рубав дубочки для стовп╕в, осики для жердин, обтесував ╖х, загострював, стовпи у землю забивав сокирою; спочатку в╕н зробив тин ╕ ворота за двох жердин, пот╕м почав добавляти по трет╕й ╕з нам╕рами до пяти та б╕льше в майбутньому. Л╕соматер╕ал п╕двозив Казимир.


"Броня, учи д╕тей"

Загалом мама була мамою строгих правил, прагнула, щоб д╕ти були послушн╕. За провини не шльопала руками, а мала для цього березову р╕зку, яка завжди в╕дкрито лежала за дзеркалом, яке вис╕ло на ст╕н╕ недалеко в╕д в╕кна. Одного разу в минулому, коли в хат╕ баби я невгамовно б╕гав по лав╕, не слухаючи зауважень ╕ попереджень, що впаду, ╕ д╕йсно впав на п╕длогу, трохи розбивши лоба, мама, подивившись на садно, взяла р╕зку ╕ к╕лька раз╕в хльоснула по задньому м╕сц╕, кажучи:

- Ск╕льки раз╕в я просила тебе, щоб заспоко╖вся, бо впадеш, а ти не слухав.

Плачучи, я сказав: - Мамо, не бийте мене, я рахую, ск╕льки Ви мене б╓те, ╕ в╕ддячу, як виросту.

- Бю, щоб слухався маму, не робив шкоду ╕ став розумний.

Узагал╕, мен╕ д╕ставалося зр╕дка, а в мамин╕й хат╕ - н╕коли. Вал╕ ж ╕нод╕ попадало, коли вона увечер╕, п╕сля того, як приганяла з паш╕ корову, б╕гла до д╕тей погуляти ╕ поверталася п╕зн╕ше, н╕ж треба, особливо тод╕, як заходила до яко╖сь хати на посиденьки (у сел╕ було за звичай прохожому, дорослому й малому, зайти в хату ╕ включатися в розмову).

Мама завжди контролювала вивчення д╕тьми урок╕в, нагадуючи ╖м для б╕льшого авторитету наказ батька: "Броня, учи д╕тей". Але вона, не маючи н╕яко╖ осв╕ти, не знала зм╕сту та сут╕ урок╕в, не могла пояснювати матер╕ал урок╕в. Тому вона вимагала в д╕тей у голос читати, розпов╕дати те, що прочитали, що вивчили, що це означа╓. Чистить картоплю чи щось ╕нше робить ╕ говорить:

- Тол╕к , Валя, розкаж╕ть по черз╕ те, що вивчили.

- Та Ви, ж, мамо, н╕чого не зна╓те про це.

- А ви розпов╕дайте.

Одного разу, коли увечер╕ Тол╕к голосно вчив на пам'ять в╕рша, до хати нав╕дався дядько Йосип. Як т╕льки в╕н переступив пор╕г ╕ прив╕тався, Тол╕к голосно почав декламувати: "╤з-за г╕р та з-за високих сизокрил орел летить, не зламати крил широких, того льоту не спинить".

Тут дядько його перебив ╕ запитав:

- Про кого цей в╕рш?

- Це в╕рш Максима Тадейовича Рильського про Стал╕на.

Дядько Йосип ще не в╕д╕йшовши в╕д порога гмикнув ╕ промовив:

- От побачите, п╕зна╓те, який Стал╕н, як в╕н помре. Зараз сп╕ва╓те про нього, а пот╕м почу╓те ╕нше. Я б╕льше про нього говорити не буду.

Дорогий читачу! Так╕ слова запали мен╕ в душу. Але на основ╕ тамтешньо╖ слави Стал╕на я ╕ мо╖ друз╕, ровесники поступили в комсомол. Коли ж помер Стал╕н, у школ╕ в той час як учител╕ та учн╕ масово висловлювали жаль, плакали, а к╕лька виховател╕в були близьк╕ до екстазу з╕ словами: " Ой, що воно буде?", тро╓ друз╕в-школяр╕в девятого класу - Островський Франц В╕кторович, Рознер Ерв╕н Генрихович та я - здеб╕льшого ходили на в╕ддаленн╕ в╕д школи, по мокрому, чималому, сн╕гу, маючи мокре-мокре взуття. Розмова м╕ж нами обмежувалась практично к╕лькома др╕бничними словами, кожен думав, вочевидь, щось сво╓, по-сво╓му.

Варто знову зазначити, що, не дивлячись на безк╕нечну необх╕дн╕сть домашньо╖ та колгоспно╖ роботи, Брон╕слава Верт╕йчук завжди-завжди досить уважно в╕дносилась до навчання д╕тей. Ще до початку навчання ╖х у першому клас╕ вона намагалася дати ╖м певн╕ знання. Так, у тяжкий ╕ тривожний 1944 р╕к, коли ще йшла в╕йна, вона готувала сина до першого класу. Передус╕м вона вчила його л╕чити до десяти й б╕льше та щось рахувати. Учити букви - не було по чому: не було н╕яких книжок ╕ не було паперу, щоб написати. ╤ мама придумала писати на як╕йсь дощечц╕ ол╕вцем (був х╕м╕чний ол╕вець). Спочатку щось писала сама ╕ спонукала сина це ж саме писати. Пот╕м хлопець витирав написане, мив дощечку ╕ знову писали. Згодом вона пригадала й знайшла н╕мецьк╕ паперов╕ м╕шки ╕ поробила з них зошити. Писав у них ╕ Тол╕к ╕ п╕зн╕ше Валя, хоча в школ╕ давали по к╕лька зошит╕в, але ╖х було недостатньо.

╤ буквар╕в та ╕нших п╕дручник╕в було обмаль. Декому з батьк╕в вдавалося купити якийсь п╕дручник. Щоб вивчити уроки, учень в учня просив п╕дручник на певний час. ╤з Тол╕ком найчаст╕ше д╕лився книжками Микола Залевський, який жив по сус╕дству. У пятому-сьомому класах ми, школяр╕, п╕д час л╕тн╕х кан╕кул уже сам╕ ходили купляти необх╕дн╕ п╕дручники за двадцять пять к╕лометр╕в у райцентр╕ ╢м╕льчине.

Мама контролювала наше навчання в╕д першого класу, вважаючи його важливим у подальшому, сп╕лкувалася з першою вчителькою Жел╕зко Брон╕славою В╕ктор╕вною та ╕ншими. Мама заставляла читати й вчити в╕рш╕ в слух, вимагала ╕нод╕ розпов╕сти вивчений матер╕ал чи якийсь урок. ╤ створювала певн╕ ситуац╕╖ для навчання: часто не дозволяла д╕тям виходити на огород, щоб щось ╖й допомогти; регулювала гульки з╕ школярами. Оск╕льки однокласники могли в любий час зайти до хати, щоб розважатися, мама, коли йшла на колгоспну чи домашню роботу п╕сля об╕ду, наказувала д╕тям учити уроки й виходити надв╕р через двер╕ у хл╕в╕, а сама на с╕нешн╕х дверях ззовн╕ в╕шала висячий замок, н╕би вдома н╕кого нема╓. Надвеч╕р, як треба було вже поратися, д╕ти виходили через хл╕в, зн╕мали замок ╕ виконували необх╕дну роботу. Також увечер╕, як д╕ти вже п╕дросли до б╕льш старших клас╕в ╕ ╖х кликали ровесники йти до клубу, коли була субота та нед╕ля, мама, щоб попередити так╕ ситуац╕╖, говорила д╕тям брати керосинову лампу на п╕ч за комин ╕ там учити уроки, через що в хат╕ ставало тьмяно, з дороги перехожим не буде видно, хто ╓ в хат╕, ╕ не було вигук╕в-запрошень до клубу.

За однакового в╕дношення мами до обох д╕тей щодо навчання ╕ практично р╕внозначно╖ участ╕ ╖х в домашн╕й робот╕ навчалися вони не однаково. Син приносив додому переважно посередн╕ та добр╕ оц╕нки, дочка - в╕дм╕нн╕. На Тол╕ка впливали якост╕ вчител╕в, р╕вн╕ ╖хн╕х розпов╕дей, комун╕кабельн╕сть, ╕нтонац╕╖, емоц╕╖ та ставлення до учн╕в. В╕н дуже не любив надм╕рно╖ строгост╕, не справедливого п╕дходу, п╕двищення голосу.

Тол╕к добре сприймав ╕ шанував лог╕чн╕сть викладання матер╕алу ╕ викладання ╕з памят╕. В╕н став одержувати добр╕ та в╕дм╕нн╕ оц╕нки, коли з другого п╕вр╕ччя в третьому клас╕ почав проводити заняття В╕ктор Кал╕ксович Запольський, зокрема з математики. ╤ саме по н╕й в╕д нього в╕н одержав першу пят╕рку. ╤з ним Тол╕к добре вчився ╕ в четвертому клас╕. Обумовлювало привабливе ставлення до нього, вочевидь те, що в╕н ходив у в╕йськов╕й форм╕ п╕сля демоб╕л╕зац╕╖ з польсько╖ арм╕╖.

Тол╕к був дисципл╕нований, послушний. Проте взимку в╕н не послухався директора школи Бульбанюка Федора Павловича. Коли п╕д час перерви м╕ж уроками учн╕ гралися в сн╕жки б╕ля криниц╕, навколо яко╖ зазвичай обрублювали л╕д, що утворювався п╕д час вихлюпування води з в╕дер, Франик Островський зам╕сть сн╕жки кинув на Льон╕ка Фр╕др╕ха кусочок льоду. В╕н попав йому у вилицю обличчя. В╕дразу потекла кров. Це побачив директор школи, що вийшов на ганок, ╕ в╕дразу почав сердито питати, хто кинув льодину. Та н╕хто не признавався.

Коли зак╕нчилася перерва, до класу в╕дразу ув╕йшов директор, ╕ в╕н почав вимагати теж саме. Не почувши в╕дпов╕д╕, в╕н сказав:

- Верт╕йчук, ти був там поруч, хто розбив обличчя Фр╕др╕ху? Мовчиш? - ╤ в╕н п╕шов до учня, який сид╕в за партою в середин╕ класу.

Учень юркнув п╕д парту. Директор його витягнув, поставив перед собою ╕ знову почав питати:

- Хто?

П╕сля к╕лькох таких запитань учень, похнюпившись, сказав:

- Я не зрадник, сво╖х не видам. Зрадник╕в розстр╕люють.

Директор в задум╕ в╕д╕йшов, трохи постояв, дивлячись на учн╕в ╕ вийшов ╕з класу. В╕ктор Кал╕ксович почав проводити урок.

Вочевидь, Тол╕к затьмарювався в╕д особистих невдач ╕ негативного оц╕нювання. Так, у вчителя С╕длецького ╤вана Казьмировича, який викладав укра╖нську мову та ╕стор╕ю, попервах ╕стор╕я йому не давалася ( не було п╕дручника, позичав), у друг╕й чверт╕ в╕н заробив чимало дв╕йок ╕ йому пахла четверна дв╕йка. Та на п╕дсумковому уроц╕ деяк╕ учн╕ на поставлен╕ запитання не в╕дпов╕дали, а Верт╕йчук в╕дпов╕дав на добре й в╕дм╕нно. Учитель задав йому ╕нш╕ питання, на ╖х учень в╕дпов╕в, учитель поставив висок╕ оц╕нки в журнал╕, а загальну - добре. Дал╕ навчання по ╕стор╕╖ йшло добре.

Однак ╕з пятого класу, п╕сля того як математику стала вести Леонтина Феоф╕л╕вна Запольська, яку дуже хвалили д╕ти та батьки, Тол╕к загалом став посередн╕м, бо вона була надм╕рно емоц╕йною, ╕з п╕двищеним голосом часто проводила уроки, могла кинути книжкою об ст╕л: в╕н переймався такою повед╕нкою вчительки, ставав пригн╕ченим ╕ не сприймав викладений матер╕ал нав╕ть на ╕нших уроках. ╤ Кривотинську семир╕чку в╕н зак╕нчив ╕з половиною посередн╕х оц╕нок.

Та добре в╕н став учитися в Бондар╕вськ╕й середн╕й школ╕ Коростенського району, в яку його наполегливо спровадила мама ╕ в яку п╕шли ще шестеро його однокласник╕в за дванадцять к╕лометр╕в ╕з Кривотина. У Бондар╕вськ╕й школ╕ було шанобливе ставлення до школяр╕в, зокрема Варвари Микола╖вни Кучерук - класного кер╕вника, Ганни Яким╕вни Лавр╕нчук - учительки з укра╖нсько╖ мови та л╕тератури. Ус╕ вчител╕ зверталися до учн╕в на "ви". Тол╕ку прийшовся Клим ╤ванович Дерен╕вський, який викладав математику, ф╕зику, х╕м╕ю, креслення, даючи ц╕каво матер╕ал, практичн╕ приклади, вдаючись до комун╕кабельност╕. Тол╕к був ╕з ним в учн╕всько-учительському симб╕оз╕. Привабливим було також те, що п╕д час перерв м╕ж уроками вчител╕ виходили до учн╕в, учител╕-чолов╕ки - той же Клим ╤ванович, Микола Юхимович Малий, Петро Кирилович Глемба грали з╕ школярами у волейбол, баскетбол. У суботу та нед╕лю хтось ╕з учител╕в був у с╕льському клуб╕.

У ц╕й школ╕ Анатол╕й Верт╕йчук одержав атестат зр╕лост╕, в якому було в╕с╕м пят╕рок ╕ в╕с╕м четв╕рок. А на 35-р╕чч╕ з дня першого випуску школяр╕в Варвара Микола╖вна назвала його математиком у клас╕.

Валя чотири класи зак╕нчила з похвальними грамотами. Вона добре вчилася за вс╕х учител╕в: Брон╕слави В╕ктор╕вни, Леонтини Феоф╕л╕вни, В╕ктора Кал╕ксовича. Але в пятому клас╕ вона захвор╕ла на скарлатину, в╕дстала у вивченн╕ програмного навчального матер╕алу ╕ дал╕ вчилася переважно на добре. При цьому вона пост╕йно приймала участь у художн╕й самод╕яльност╕ школи - гарно сп╕вала, виступаючи ╕ в с╕льському клуб╕ ╕ на районних конкурсах.


"Поки виросте цей садочок, податку не буде:

Стал╕н помре"

Д╕ти В╕тчизняно╖ в╕йни вчилися в школ╕ ╕ вчител╕ ╖х заохочували працювати в домашн╕х умовах ╕ в колгосп╕, на благо народного добра. П╕д час навчального процесу в Кривотинськ╕й семир╕чн╕й школ╕ вчител╕ наголошували, особливо вчитель ботан╕ки Охр╕менко Олександр Миколайович, що кожна людина ма╓ посадити сад, побудувати хату, викопати криницю. Школярам це подобалося.

А в сел╕ Кривотин садк╕в б╕ля хат було тод╕ лише десь чотири, пять, ╕ вони були невеличк╕. ╤ Тол╕к у шостому клас╕ надумав посадити св╕й садок. Весною в╕н десь набачив дичок, викопав по дв╕ яблуньки та грушки, прин╕с додому, посадив три деревця ╕ завершував посадку четвертого - яблуньки недалеко в╕д хати навпроти двох сум╕жних в╕кон. У цей час увечер╕ повернулася з роботи мама, побачила сина за роботою ╕ ще б╕ля вор╕т запитала:

- Що ти робиш?

- Саджу садочок, мамо.

- Нав╕що ти це робиш? Х╕ба ти не зна╓ш, що на садок, на кожне дерево треба платить податок? Ось за ц╕ дв╕ груш╕-дички в╕д д╕да Кароля, бачиш? - податок, за твою вербу, що ти посадив ран╕ше, ф╕нагент хот╕в накласти податок, ледве доказала йому, що то росте верба. А ти ще хочеш садок? Я все це вирву! - Вона швидко п╕д╕йшла до яблуньки, яку в╕н уже посадив та притоптував землю, ╕ взяла руками за деревце.

Тол╕к тут же впав на кол╕на ╕ обхопив яблуньку сво╖ми руками:

- Не дам!

Вона повернулася до ╕ншого деревця, але в╕н об╕гнав ╖╖ ╕ розставив руки на захист саженця.

Мати роз╕гнулася ╕ стоячи дивилася на сина з руками перед деревцем.

- Я вирву ╖х уноч╕. Я не матиму змоги платити податок за садок.

- Мамо, мамо! Ви ж розумна людина. Поки виросте цей садочок, податку вже не буде: Стал╕н помре.

- Тс-с- с-с. Що ти говориш? Замовчи!..

Через к╕лька дн╕в Тол╕к попросив сус╕да, д╕да Котвицького Адоля, у якого був садок (мабуть, без податку - як у перестар╕лих людей), щоб в╕н зробив щеплення сво╖ми сортами. Одна грушка не прийнялася. ╤з яблуньки п╕д в╕кнами виросла велика антон╕вка. Коли вона почала родити, учн╕, як╕ проходили понад хатою, двер╕ до яко╖ переважно були замкнен╕ (хазяйка на робот╕, д╕ти в╕дсутн╕), нал╕тали п╕д яблуню, легко перелазячи через тин ╕з жердин, ╕ збирали та збивали велик╕ плоди. ╤ вноч╕ дехто прагнув д╕стати к╕лька яблук. Бо сад╕в за стал╕нсько╖ влади майже не садили. Були залишков╕ садочки чи к╕лька фруктових дерев у старих людей.

Тод╕ про в╕там╕ни та м╕кроелементи б╕льш╕сть селян не говорила.


Сало на солом╕

Ой, влада, стал╕нська влада... Хто ╖╖ не знав, нин╕ через певнотривалий час раптом хтось знаходить у н╕й якийсь позитив, дума╓ про ╖╖ повернення. А такий факт, який я зараз напишу позитивний? Хоче такого повернення.

Звичайно, у той час виробляли харчову продукц╕ю - у колгоспах, радгоспах ╕ в ╕ндив╕дуальних господарствах селян: рослинницьку й тваринницьку. Оск╕льки колгоспи та радгоспи не могли забезпечити населення кра╖ни продуктами тваринництва, на колгоспник╕в, яким давали присадибн╕ д╕лянки по 0,5 - 0,6 га земл╕ на всю с╕мю (обл╕ковий номер двору) накладався податок, окр╕м грошового: здати держав╕ 250 кг молока базисною жирн╕стю 3,8% жирн╕стю, 250 штук я╓ць, 50 кг мяса та одну шкуру.

Кожна с╕мя зазвичай прагнула виростити на м'ясо порося (кабанця). Теля вирощували для продажу, щоб за кошти за нього купити те порося, заплатити податок та в╕ддати грош╕ за обовязков╕ обл╕гац╕╖.

Колгоспниця Брон╕слава Верт╕йчук вирощувала на м'ясо порося (вона не говорила - кабана, свиню). Бо так воно практично було: весною купляла 4 - 5-ти к╕лограмове п╕дсисне порося ╕, тримаючи його спочатку в хат╕, п╕д столом, привязавши до нього за н╕жку; вирощувала спочатку на коровячому молоц╕; пот╕м, привчаючи, йому добавляла хл╕б, варену картоплю, молоду траву, п╕зн╕ше - з╕лля з огороду та зв╕дк╕лясь. Так порося називали поросям до осен╕-початку зими ╕ лише в цей пер╕од до зварено╖ потовчено╖ картопл╕ ╕з з╕ллям ╕ зр╕дка з половою добавлялася ячм╕нна чи житня дерть. Половину рац╕ону вона складала лише за 3 - 4 тижн╕ до забою - щоб трохи наросло сало. Так одержували 7 - 8-м╕сячну молоду мясну свинину, сало практично р╕дко в який р╕к досягало товщини 4 см, ╕ цим хвалилися. Свинина була смачна, бо протягом всього пер╕оду вирощувалась з використанням у рац╕онах молока.

Використання коровячого молока в рац╕онах при вирощуванн╕ на м'ясо застосовували вс╕ колгоспники. Поросята (свин╕) добре росли за мало╖ к╕лькост╕ в рац╕онах концентрованих корм╕в, яких на Пол╕сс╕ завжди було обмаль. Так реал╕зовувалося молоко - трансформувалося в м'ясо, у прибуток. При цьому не було надлишку молока, в╕дпадала потреба в його щоденн╕й продаж╕, в су╓т╕ по виготовленню молочних продукт╕в, ╖х збер╕ганн╕ та реал╕зац╕╖, особливо там, де далеко чи в╕дсутн╕ ринки. В умовах в╕дсутност╕ достатку корм╕в для свиней, заб╕й ╖х проводили на початку зими, перед Р╕здвом Христовим чи перед Новим роком, коли практично завершувалося використання овочевих кормових культур.

Але ╕з забитих тварин стал╕нська влада вимагала здати шкуру. Хто-небудь ╕з тепер╕шн╕х стал╕нц╕в, хто нин╕ носить портрети Стал╕на, уявля╓ сало без шк╕рки?

Люди хот╕ли сала в пахуч╕й шк╕р╕, смален╕й соломою, яка да╓ найпри╓мн╕ше пахуче й найсмачн╕ше сало. Щоб одержати сало з╕ шк╕рочкою, треба було свиню колоти й смалити б╕ля хати. А це ставало в╕домим сус╕дам, очевидцям, с╕льськ╕й рад╕. ╤ вона в╕дразу вимагала здати шкуру або заплатити за нею кошти (штраф). От люди це робили п╕дп╕льно: щоб п╕д час кол╕ння свин╕ не було чути ╖╖ верещання (закутували морду) ╕ щоб вогню н╕хто не бачив. Останн╓ легше можна було приховати тим господарям, хто жив дальше в╕д центру села. А як тим, хто в межах центру - майже завжди хтось ╕де в╕д ранку до п╕знього вечора. А хочеться сала натурального, з╕ шк╕ркою, ╕ не хочеться платити за шкуру.

От Брон╕слава Верт╕йчук (можливо також ╕нш╕) колола й смалила кабанця п╕дп╕льно - у хл╕в╕. Вона для цього кликала на зазначений час вечора кол╕я Казимира, виводила з хл╕ва корову, привязуючи ╖╖ до стовпця тину, виносила з хл╕ва суху п╕дстилку, приносила для смал╕ння снопи житньо╖ соломи. У цебрик ╕ в╕дра Тол╕к наносив ╕з криниц╕ воду, готував кварти для взяття води. Хазяйка пообливала водою ст╕ни та особливо стелю, яка була низько ╕ складалася ╕з жердин, укритих соломою та с╕ном. Приготування зроблено.

П╕сля цього в╕дгодованого кабанця (п╕дсвинка) виганяли ╕з станку у хл╕в, обмотували ╖╖ морду м╕шковиною, ╕ дал╕ кол╕й ╕з нами разом виконував свою роботу. Дуже в╕дпов╕дальним ╕ небезпечним було смал╕ння вогнем ╕з соломи. Дядько Каз╕к ум╕ло регулював вогонь, мама сво╓часно йому подавала солому, я стояв ╕з квартою води напоготов╕, ╕ мен╕ безперервно обо╓ наказували: " Дивись, Тол╕к, за вогнем, дивись на стелю, зразу заливай водою". Особливо на це наголошували практично одночасно мама й дядько Каз╕к, коли раптом ставав б╕льший вогонь, коли з тр╕ском лет╕ли вгору ╕скри. Ус╕ потроху чхали, витирали сльози через дим, який не в╕дразу виходив ╕з хл╕ва через навст╕ж в╕дчинен╕ двер╕.

До серед ноч╕ процес кол╕ння та процес обробки туш╕ завершувався. У цей час гор╕ла груба, Валя доглядала за вогнем, у двох сковородах шкварчала св╕жина, яку готувала вона разом ╕з мамою. Варилася картопля. Пахли на стол╕ квашен╕ ог╕рки та капуста.

Свинина була смачна. Дядько Каз╕к п╕дкреслював, що дуже смачне сало, смалене на солом╕. В╕н апетитно смакував св╕жину, закусуючи нею гор╕лку-самогонку, яку, звичайно було п╕дготовлено до св╕жини для кол╕я. За столом, кр╕м оц╕нки св╕жини, зокрема мяса та печ╕нки, була розмова про небезпеку, яку пережили мама та дядько Каз╕к п╕д час смал╕ння.

- У мене зараз тремтять руки, - говорила мама. - А тод╕ не тремт╕ли.

Шановний читачу! Товариш╕ стал╕нц╕! Як ви оц╕ню╓те кол╕ння й смал╕ння свин╕ у хл╕в╕ з╕ стелею ╕з жердин ╕ с╕на-соломи? Як Ви, шановний читачу, розц╕ню╓те, зокрема, тод╕шн╕й податок на безд╕тних дорослих д╕вчат ╕ хлопц╕в, як╕ не мали або мали менше двох д╕тей? От би таке для нин╕шн╕х гомосексуал╕ст╕в, але без репрес╕й, Гулагу, голодомору!


Чи треба знати минуле навчання та буття?

П╕сляво╓нн╕ роки, не ц╕кав╕ нин╕, тод╕ не вважалися такими. Люди працювали ╕ в цьому вважали ╖х звичайну долю: д╕тям - ходити в школу, учити уроки, пасти худобу; молод╕ - працювати, одружуватися; дорослим - забезпечувати життя соб╕, д╕тям, родин╕, сусп╕льству. Одинок╕ матер╕ забезпечували життя сво╖м с╕мям, д╕тям. ╤ той спос╕б - робота - був с╕ллю виховання д╕тей.

Можливо не сл╕д згадувати той час: в╕н давно минув ╕ не треба, щоб повторився. Але треба знати його в трьох ╕постасях: перша - глянути з ╕сторичного боку; друга - пор╕вняти труднощ╕ тепер╕шн╕, коли на дачах нин╕ ма╓ться лише 6 - 12 соток земл╕ ╕ ╖х не вс╕ обробляють, мов важко, нема часу, а тод╕ б╕ля вдовиних хат було 50 - 60 соток земл╕. При цьому можливост╕ для оброб╕тку огороду тод╕ ╕ нин╕ незр╕внянно р╕зн╕ - зараз здеб╕льшого нормований робочий день на п╕дпри╓мствах ╕ в установах, нин╕ ╓ практично два вих╕дних дн╕ на тиждень та ╓ пенс╕йний в╕к, квартири переважно забезпечен╕ паливом (природний газ), й електроенерг╕╓ю, ╓ пральн╕ машини, працюють продуктов╕ магазини. А тод╕ - щодня оф╕ц╕йна робота, нав╕ть у святков╕ дн╕, для п╕дл╕тк╕в, молод╕, зр╕лих ╕ старих людей. Забезпечення побутовими умовами не було, зокрема, переважно не було магазин╕в, щоб купити хл╕б чи ╕нш╕ продукти.

Третя ╕постась - п╕знати, оц╕нити й перейнятися тим, як тяжко здобут╕ ран╕ше здобутки в селах ╕ селищах тваринницьк╕ ферми та комплекси, тепличн╕ бази, виробнич╕ й переробн╕ п╕дпри╓мства харчово╖ промисловост╕, зокрема цукров╕ заводи - у нин╕шн╕х умовах (╕з переходом на ринков╕ умови) в Укра╖н╕ по варварськ╕ були л╕кв╕дован╕ чи за символ╕чн╕ ц╕ни приватизован╕ (прихватизован╕) тод╕шн╕ми д╕ячами у владних структурах ╕ партократ╕╖ та ╖хн╕ми родичами. А труд╕вники, прост╕ люди, т╕, що створили те багатство, залишилися в злиднях, ╕ чимало людей стало жити в проголодь ╕ нав╕ть голоду╓.

Якби в далекому минулому б╕льшовики не встановили в сел╕ державну та колгоспну власн╕сть, а була б приватна, то не було би тод╕шнього лиха ╕ не сталось би нин╕ руйнац╕╖ с╕льського господарства, а також п╕дпри╓мств ╕ промисловост╕.

Зараз у домашн╕х газиф╕кованих та електриф╕кованих умовах сучасн╕й людин╕, наприклад, щоб зварити чи спекти якусь ╖жу, досить узяти с╕рники ╕ включити газ чи натиснути електрокнопку - ╕ ╓ вогонь, тепло, готуй продукт. Але ой як не хочеться цим займатися!

А тод╕ до с╕рника (кресала з кременем ╕ з губкою) треба було заготовити дрова: в умовах Кривотинського пол╕сся сходити в л╕с ╕ нарубати дров, пот╕м ╕з дозволу колгоспного начальства чи за власною домовлен╕стю упросити ╖здового, щоб в╕н прив╕з т╕ дрова з л╕су додому, пот╕м нарубати дров для печ╕ та груби, просушити ╖х на пов╕тр╕ й сонц╕, принести оберемком до хати, в╕дпов╕дно укласти, узяти матер╕ал для п╕дпалювання (др╕бн╕ тр╕ски та солома) ╕ лише тод╕ за допомогою жару в╕д попереднього гор╕ння - р о з п а л и т и дрова. Лише тод╕, коли вони розгоряться, можна ставити щось варити. А щоб щось спекти - треба було добре роз╕гр╕ти п╕ч, одержати добрий жар.

Так тод╕шн╕ селяни готували соб╕ ╖жу (написано тут лише за обсягом роботи з дровами). Таку роботу виконували м╕льйони п╕сляво╓нних уд╕в - сам╕ чи з╕ сво╖ми д╕точками,- ус╕ селяни.

А робота по вип╕чц╕ хл╕ба та ╕нших хл╕бопродукт╕в? Зараз у домашн╕х умовах хл╕б р╕дко-хто пече, переважно задля розваг - у магазинах достатньо хл╕бопродукт╕в та борошна. Тод╕ ж усе було по-╕ншому. Хл╕б у с╕льськ╕ магазини не привозили, лише ╕нод╕ бувало яке-небудь печиво. ╤ нав╕ть борошно люди готували сам╕.

У Кривотин╕ був в╕тряк, але в п╕сляво╓нн╕ роки в╕н не працював ╕ п╕зн╕ше його роз╕брали. Б╕льш╕сть людей зерно мололи в ручних жорнах, лише ╖здов╕ возили зерно для помелу до в╕тряка в Корол╕вц╕. Мама молола жито в жорнах, як╕ були в баби Ганки (за родинною назвою) - кожен тиждень п╕вв╕дра жита, тобто ст╕льки, щоб було борошна на одне печиво хл╕ба, для харчування на один-п╕втора тижн╕.

Тож в один ╕з вечор╕в, переважно в суботу п╕сля колгоспно╖ роботи, мама набирала у в╕дро жито, гукала мене, ╕ ми йшли його молоти. Посп╕лкувавшись тр╕шки в хат╕ з бабою та ╖╖ дочкою Тоф╕лею, що була ╕нвал╕дом ╕ ходила за допомогою протеза на одн╕й ноз╕ (╖╖ поранило п╕д час обстр╕лу з н╕мецького л╕така в Б╕локоровичах, де жила бабина с╕мя до початку в╕йни, ут╕кши в╕д колектив╕зац╕╖), мама з╕ мною переходила в с╕ни до жорен.

Вона зн╕мала з них ряднину, обдмухувала ╖х в╕д пилу, ставила поруч у зручне м╕сце в╕дро ╕з зерном та ночви для збору борошна, ╕ ми починали молоти у дв╕ руки: маминою ╕ мо╓ю крутили за ручку верхн╕й круглий кам╕нь жорен, в отв╕р якого посередин╕ мама жменьками раз-за-разом засипала жито. Воно попадало м╕ж верхн╕й ╕ нижн╕й камен╕, в╕дпов╕дно подовбан╕ для роздроблення зерна п╕д час крут╕ння верхнього каменю. Борошно випадало в ночви через боковий отв╕р в одному м╕сц╕ деревяного бортику, оздобленого навколо круглого каменю, що крутиться.

Крутити його було не легко, ╕ пер╕одично обо╓ м╕няли руку для крут╕ння. Виступав п╕т на чол╕, а вл╕тку також на босих ногах. Ми посм╕халися, як крапл╕ поту скочувалися на к╕нчик носа, ╕ ╖х здмухували та витирали в╕льною рукою, як ╕ все п╕тне чоло. Перерв для в╕дпочинку п╕д час помелу зерна не робили.

Так робилося борошно в той час. ╤з нього пекли домашн╕й хл╕б. Але не в духовках, м╕крохвильовках чи електропечах, а в печах п╕сля спалювання дровах. При цьому дрова бажано було мати жарк╕ (березов╕, дубов╕) ╕ палити в печ╕ треба було довше, н╕ж зазвичай для вар╕ння ╖ж╕, аби чирин печ╕ вогнем розпекти так, щоб буханц╕ спеклися, були румян╕, нав╕ть трохи пригор╕ли.

Отож, лише за наявност╕ дров на подв╕р╖ хазяйка зам╕шувала т╕сто в д╕жц╕ ╕з закваскою. Для цього треба мати майстерн╕сть, т╕сто необх╕дно добре зам╕сити, настояти, пот╕м гарно вим╕сити й дати йому в споко╖ п╕д╕йти. З окремих частин готового т╕ста долонями рук вибиваються та формуються буханц╕ (паляниц╕) ╕ на спец╕альн╕й дошц╕ садять ╖х на гарячий чирин ╕з гарячим жаром спереду, за допомогою чого буханц╕ робляться румян╕. Печеться хл╕б тривалий час, поки не появиться запах спеченого хл╕ба. Готовий хл╕б збер╕га╓ться в прохолодн╕й комор╕. Так кожний тиждень.

А як зак╕нчувалося зерно жита, наставало безхл╕бя. Щоб придбати його, ╕нод╕ люди ходили в ближч╕ райцентри. Коли в сел╕ появилася перша колгоспна вантажна автомашина, що працювала не на бензин╕, а на деревяних чурках (коротко нар╕заних чи нарубаних дровах - була така машина ╕з паровим котлом!), голова колгоспу к╕лька раз╕в дозволив людям ╕з торбами з╖здити купити хл╕б у ближч╕ райцентри ╢м╕льчине та Коростень. Але там його було мало або вже був проданий.

В╕дтак якось в╕дбулася по╖здка людей по хл╕б на в╕дкрит╕й бортов╕й машин╕ за 90 км у Новоград-Волинський. ╤ я тод╕ ╖здив. ╤ стояв к╕лька раз╕в у черз╕, щоб б╕льше купити хл╕ба. ╤ коли ми поверталися до машини з пятьма-с╕мома хл╕бинами у торбах чи м╕шках на спинах, м╕сцев╕ люди на нас показували пальцями ╕ говорили та вигукували, що ми набрали хл╕ба годувати свиней, а хтось ╕ свистав. А ми були жад╕бн╕ швидше хоч раз вкусити того хл╕ба, попробувати його. Тод╕, уже на машин╕, наш╕ люди гомон╕ли, що в селах голодно, а в м╕стах цього не знають ╕ не в╕рять, що таке ╓.

- Вони одержують зарплати ╕ ╖м хл╕б у магазинах продають, - говорив хтось.

- ╤ квартири ╖м дають за так, - зазначала котрась ж╕нка.

- Квартири повн╕стю оздоблен╕, поштукатурен╕, поб╕лен╕.

- Т╕льки треба поставити мебл╕.

- Дискрим╕нац╕я селян, - сказав поважно хтось.

- Бо править диктатура пролетар╕ату.

Я все життя памятаю образлив╕ вигуки городян на нас, голодних людей ╕з колгоспного села, що несли в руках ╕ на спин╕ торби з хл╕бом. Що ж до привезеного хл╕ба, то треба було дбати, щоб його зберегти, щоб в╕н не пл╕сняв╕в - через к╕лька дн╕в хл╕бини п╕дп╕кали в печ╕, сушили сухар╕.

Через деякий час голова колгоспу дозволив людям по╖хати на вантажн╕й машин╕ в К╕ровоградську область купляти зерно пшениц╕. У пятдесятих роках там був урожай. Наш╕ люди повернулися ╕з зерном. ╤ я на маму ображався, що вона не пустила мене, мов ще малий ╖здити в далеку дорогу зверху на бортов╕й машин╕.

Однак за тяжкого п╕сляво╓нного колгоспного стану й в╕дбудови економ╕ки в людей дорослих ╕ д╕тей переважав оптим╕зм. Д╕яла пол╕тично-оптим╕стична самопропаганда: розбили фашизм, розбуду╓мо кра╖ну, будемо жити, як у м╕ст╕. Труднощ╕ вважали тимчасовими. Пропов╕дувалася св╕тла над╕я на хороше майбутн╓ життя.

Серед д╕тей активно працювали в колгосп╕ шести-семикласники, передус╕м на аврально-масових видах роботи. У чергову кампан╕ю по загот╕вл╕ с╕на для його скиртування якось бригадир колгоспу Островський ╤ван орган╕зував п╕дл╕тк╕в та юнак╕в, зазначивши кожному ще вранц╕ вдома п╕д час ╕ндив╕дуального запрошення-наряду вид роботи та необх╕дне знаряддя прац╕.

П╕сля погодження про вих╕д на роботу вс╕ з╕бралися б╕ля конюшн╕. Зв╕дси бригадир ╕ ще дво╓ ╖здових на п╕дводах ус╕х запрошених до роботи п╕дл╕тк╕в завезли до м╕сця скиртування, де малося укласти скирту с╕на. Тут ус╕ зл╕зли з воз╕в ╕ бригадир уточнив у них знаряддя прац╕: хлопц╕ були з вилами, д╕вчата - ╕з граблями; кожному п╕дл╕тку, що мав тягати копиц╕, належало в ╖здових узяти коня ╕з шле╓ю та деревяний тягач ╕з довгим ланцюгом; через к╕лька хвилин кожен ╕з них п╕д╕йшов ╕з конем, до шле╖ якого до орчика був зачеплений деревяний тягач ╕з ланцюгом.

Перед початком роботи бригадир уточнив зм╕ст та обсяг роботи ╕ ч╕тко визначив, хто що буде робити, записуючи у св╕й зошит кожного виконавця за пр╕звищем, ╕мям, по батьков╕: скиртоправи - Островський Казимир Людвикович ╕ Янчевський Йосип Адамович; пом╕чник скиртоправа - Островська Стан╕слава Людвик╕вна; подавальники с╕на на скирту - Яхимович Петро Стан╕славович, Островський В╕тал╕й Адамович, Метельський Петро ╤ванович, Залевський Микола Андр╕йович; п╕дгребальниц╕ с╕на - Островська Стан╕слава Габр╕вна, Яворська Розал╕я ╤ван╕вна, Метельська Стан╕слава ╤ван╕вна, В╕вдюк Н╕на; тягач╕ с╕на - Островський Франц В╕кторович, Островський Франц Людвикович, Яворський Анатол╕й ╤ванович, Верт╕йчук Анатол╕й ╤ванович.

Робота виконувалася ум╕ло. Спочатку скиртоправи й подавальники с╕на зробили за розм╕рами розраховано╖ скирти п╕ддон, нарубавши та прин╕сши для цього необх╕дну к╕льк╕сть невеликих дерев ╕ г╕лля, як╕ росли недалеко. Цим часом хлопц╕-тягач╕ наперег╕нки п╕дтягнули копиц╕ с╕на, як╕ скиртоправи й подавальники вилами раз-за-разом переносили спочатку на п╕ддон, а пот╕м все вище й вище, формуючи скирту, вир╕внюючи за необх╕дною формою ╖╖ боки так, щоб вони були вертикальними з трошки пом╕тним напуском по м╕р╕ зб╕льшення висоти. С╕но притоптувала пом╕чник скиртоправа, переступаючи з м╕сця на м╕сце й поправляючи граблями подане с╕но. Коли висота зб╕льшилася близько н╕ж на р╕ст людини, скиртоправи зал╕зли на м╕сце сво╓╖ роботи й продовжували формувати скирту.

Близько оп╕вдня прозвучала розмова про об╕д. Хлопц╕-тягач╕ п╕двели коней до воз╕в, на яких ус╕ прац╕вники мали ╖хати по дом╕вках об╕дати. Оск╕льки панувала спека ╕ було багато ╜едз╕в, кон╕ в╕дганяли ╖х в╕д себе хвостами й р╕зкими маханнями головами. ╤ в один момент к╕нь, ╕з яким працював Яворський Тол╕к, ╕з помахом голови мордою вдарив в обличчя Тол╕ка, який серед працюючих хлопц╕в був найнижчим ╕ який разом з ╕ншими в той час тримав коня б╕ля поводи перед запряганням ╖х у вози.

В╕н беззвучно схопився руками за н╕с, з якого в╕дразу потекла кров на бороду та сорочку.

- Води! - вигукнув в╕дразу Островський Франик Людвикович, - у мене ╓ в баклажц╕, - ╕ в╕н п╕дскочив до воза, на якому лежала авоська з його речами, витягнув баклажку, на б╕гу в╕дкрутив кришку ╕ почав поливати воду йому на обличчя та голову.

В╕дразу ж постраждалому сказали лягти боком, його сестра Рузя та Стася Габр╕вна, схилившись над ним на кол╕нах, домотканими хустинками витирали кров, що сочилася з носа, ╕ змочували обличчя та потилицю водою з долонь, яку ще хтось п╕дн╕с.

Незабаром в╕н п╕дв╕вся, с╕в ╕ встав, тримаючи хустинку п╕д носом, яку взяв ╕з рук сестри Руз╕, що ╖╖ сполоснула. Кров ╕з носа вид╕лялася лише трошки. Цим часом ╖здов╕ запрягли коней, ус╕ прац╕вники т╕сненько вмостилися на два вози (бригадир п╕сля початку роботи по╖хав у сво╖х справах), ╕ вся компан╕я р╕зноголосо на п╕дводах спрямувалася у дом╕вки на об╕д. М╕сцями п╕дводи ╖хали наперег╕нки п╕д весел╕ вигуки та см╕х.

Для продовження скиртування п╕сля об╕ду при╖хали тим же транспортом. Ус╕ повернулися до т╕╓╖ ж роботи. ╤ Тол╕к Яворський першим узяв коня з тягачем, спрямувався до ближньо╖ копиц╕, п╕дсунув п╕д не╖ гострим к╕нцем тягача, а на не╖ накинув ланцюга, стягнув ним с╕но вс╕╓╖ копиц╕, розвернув коня з орчиком шле╖ до крючка тягача, начепив на нього к╕льце орчика, п╕д╕йшов до коня спереду, взявши за пов╕д, ╕ сказав:

- Вйо, п╕шли, - ╕ першим притягнув копицю до скирти.

За його роботою та п╕дгребальницею сестрою Розал╕╓ю, яка сл╕дом за ним п╕дгр╕бала залишки с╕на, що в деяких м╕сцях залишалося в╕д протягнуто╖ копиц╕, спостер╕гали скиртоправи та подавальники с╕на.

- Працьовит╕ д╕ти, - сказав Петро Яхимович, - мо╖ сус╕ди. Роботу виконують ╕ з к╕ньми граються.

- Тепер ус╕ д╕ти працьовит╕. Косять ╕ бавяться , - зауважив Казимир Островський.

- Працюють за сво╖х в╕дсутн╕х батьк╕в, - п╕дкреслив Йосип Янчевський. - Д╕ти в╕йни, працюють ╕ робота - за розвагу, як веселощ╕.

- ╤ ран╕ше д╕ти працювали й веселилися, т╕льки на сво╖й земл╕, тепер у колгосп╕, - пов╕льно промовив Петро.

- Давайте працювати, - глянув на сонце Казимир. - Треба сьогодн╕ зак╕нчити скирту.

╤ зак╕нчили. Тягач╕ копиць швидко працювали. Подавальникам с╕на були непереливки. П╕д к╕нець роботи п╕д╕йшов обл╕ковець Залевський Йосип. В╕н переписав у св╕й зошит ус╕х працюючих, зазначив, хто ск╕льки притягнув копиць. Коли п╕д зах╕д сонця завершували скирту, п╕д╖хав бригадир. В╕н був рад╕сний, хвалив ус╕х за роботу, сказавши, що завтра допов╕сть голов╕ колгоспу, що д╕ти без дорослих за день звели скирту с╕на. П╕д час посадки на п╕дводи, щоб ╖хати додому, в╕н оголосив, що на завтрашн╕й день ус╕м да╓ вих╕дний, а на п╕сля завтра запрошу╓ ус╕х на таку ж роботу на ╕ншому с╕нокос╕.


* * *

С╕мейно-соц╕альн╕ особливост╕ в с╕м╖ Брон╕слави Верт╕йчук визначалися ╖╖ особист╕стю як удови з д╕тьми в п╕сляво╓нний пер╕од того часу. Передус╕м, вона була в╕рна сво╓му чолов╕ку ╕ в╕рила, що в╕н десь ╓ живий, хоч в╕н ще не повернувся з в╕йни ╕ вона отримала дв╕ похоронки, що в╕н пропав безв╕сти. Слово "безв╕сти" ╖й вдавалося обнад╕йливим. Посилився такий стан п╕сля того, як ╖й пов╕домили з Харл╕╖ки, що на ╕мя його батька Харитона також прийшла похоронка, що ╤ван пропав безв╕сти в радянсько-ф╕нськ╕й в╕йн╕. Але в╕н виявився живим; вочевидь, в╕н був у так╕й ситуац╕╖, що м╕г загинути ╕ тому його вважали загиблим, але в╕н вийшов ╕з того смертельноносного стану. Може так буде ╕ в ц╕й в╕йн╕? Адже в╕н був км╕тливим, вона це п╕знала за сум╕сного життя.

До ╖╖ обнад╕йливих думок наводили ╖╖ сни ╕ нав╕ть давн╕шн╕й сон Тол╕ка про те, що батько ув╕йшов у погр╕б ╕ зачинив в╕конце засл╕нкою. Зачинився. У полон╕? П╕сля Перемоги над фашизмом попав у якусь кра╖ну ╕ не хоче в╕дчинитися, щоб не зчинити труднощ╕ с╕м╖, д╕тям? Бо в╕н знав, що тод╕ влада вважала кожного, хто попав у полон, зрадником. Нав╕що д╕тям, любляч╕й дружин╕ зрадник?

Усе життя вона була в╕рна чолов╕ку. ╤ в╕рила, що в╕н живий. ╤ неодноразово п╕ддавалася циганкам, як╕ завжди гадали, що ╖╖ чолов╕к живий, та в╕н далеко, в далек╕й дороз╕. Також вона ходила до Ганчино╖ Тоф╕л╕, яка гадала на картах ╕ показувала, що христовий чолов╕к далеко в клопотах.

У такому стан╕ перебувала мама, Брон╕слава Верт╕йчук. ╤ вона н╕кому не давала н╕якого приводу щодо фл╕рт╕в чолов╕кам, що пробували вдаватися до них. Ми, д╕ти, бачили це ╕ в розмовах надвор╕ (наша хата стояла б╕ля шляху майже в центр╕ села), ╕ на робот╕, ╕ в зустр╕чах ╕з начальством, котре в справах заходило до хати.

Якось надвеч╕р ╕з приводу якогось страхування зайшов до хати страхагент ╕з району. Розмову в╕н в╕в тривалу. Коли стало темн╕ти, мама дала йому зрозум╕ти, що час йому вже йти. Як в╕н п╕дв╕вся ╕ п╕шов до порогу, мама мен╕ моргнула ╕ показала, щоб я його пров╕в, у с╕нях в╕дчинив зовн╕шн╕ двер╕, що в╕дчинялися й зачинялися за допомогою клямки, якою чуж╕ не вм╕ли користуватися. В╕н двер╕ не в╕дчинив, ╕ коли я вийшов у темн╕ с╕ни, зачинивши хатн╕ двер╕, в╕н раптом обняв мою голову й почав мене ц╕лувати в губи. Я задихнувся, але в╕дчинив зовн╕шн╕ двер╕, що в малих с╕нях були поруч ╕, вирвавшись ╕з поц╕лунку, сказав:

- Дядьку! Що ви робите?

В╕н зрозум╕в, що вклепався, в╕дразу вийшов, майже вискочив ╕з с╕ней ╕, ступивши три кроки, наткнувся на тин, що був паралельно до хати, вочевидь, добре вдарився ╕ ледве не перевалився за тин, що був не високий. Я тут же п╕д╕йшов до нього, показав, як вийти, в╕дкрив ворота, показав рукою на с╕льський тротуар, ╕ в╕н швидко п╕шов до центру села.

Повернувшись до хати, я сказав мам╕, що пров╕в його за ворота, ╕ в╕н п╕шов. Я не розпов╕в мам╕, що було в с╕нях ╕ як в╕н вийшов ╕з них, не розпов╕в н╕ в той веч╕р, н╕ подал╕ в житт╕. ╤, дорогий читачу, чомусь н╕кому н╕ разу не пов╕дав про такий випадок. Лише зараз дов╕рився паперу ╕ Тоб╕, читачу.

Мама вважала сво╖м обовязком вивести д╕тей в люди. Говорила, щоб вчилися, заставляла вчитися, створювала необх╕дн╕ умови. У слух просила Бога, щоб за ╖╖ життя д╕ти хоч би зак╕нчили школу, щоб не залишилися безграмотн╕. Вона так говорила тому, що в не╖ весь час бол╕ло серце - ╕ вдома, ╕ на колгоспн╕й робот╕, ╕ вранц╕, ╕ увечер╕. Л╕кувалася валер╕анкою, п╕зн╕ше валокордином. Флакончики з такими л╕ками завжди були при н╕й. Проте в л╕карню н╕коли не збиралася, н╕ в районну, н╕ в с╕льську, яку згодом заснували в Кривотин╕, але ходила до м╕сцево╖ фельдшерки Галини Павлово╖, яка завжди надавала допомогу та поради. Бол╕в також поперек, ╕ вона його л╕кувала розтиранням бодягою та з╕гр╕ванням п╕д час сну на печ╕ з насипаною на не╖ с╕нно╖ полови або покладеного с╕на. Бол╕ли ╕ к╕ст╕ рук, ╕ вона п╕д час ручно╖ роботи, зокрема тод╕, коли чистила картоплю, неспод╕вано починала стукати боком долонь об щось тверде, часто об ребро стола. Б╕ль за такого методу зменшувалася або згасала.

Проте мама не зосереджувала увагу на труднощах, не нила. Коли ми, д╕ти, ╕нколи бачили, що вона пота╓мно плаче ╕ звертали на це увагу, вона в╕дразу нас заспокоювала, посм╕халася, говорила, що чомусь таке прийшлося, що все добре ╕ приводила себе в нормальний стан.

Вона не акцентувала увагу проти влади, хоча жилося тяжко В╕рила в краще майбутн╓. Слухала рад╕одинам╕к в╕д його першого сигналу вранц╕ - як будильника. Слухали його ╕ д╕ти в той час, як не вчили уроки. ╤ була розмова про пол╕тичн╕ под╕╖, про те, що робиться у св╕т╕. Тому, вочевидь, вони розум╕лися в пол╕тичному сьогоденн╕ кра╖ни так, як подавалося по рад╕о. Вони були не замкнен╕, активн╕ у сп╕лкуванн╕. Це бачили однокласники та вчител╕. ╤ коли постало питання про створення комсомольсько╖ орган╕зац╕╖ в школ╕, то ╕з числа семикласник╕в (найстаршими школярами) першими кандидатами для вступу в комсомол учителями було рекомендовано Жел╕зко Валентину, Островського Франця, Верт╕йчука Анатол╕я, Львова В╕ктора, Рознера Ерв╕на - як таких, що достойн╕ для прикладу ╕ншим за навчанням, повед╕нкою, комсомольською св╕дом╕стю та активн╕стю. Такий погляд учител╕в було ╖м оголошено на ╖х з╕бранн╕, яке проводив класний кер╕вник Павлов Василь Сидорович (бувший оф╕цер) ╕з к╕лькома ╕ншими вчителями.

Прийняли нас в комсомол у ╢м╕льчинському райком╕ комсомолу в жовтн╕ м╕сяц╕ 1950 року. Нас похвалили й в╕дзначили, що до райкому ми, д╕ти, прийшли за двадцять пять к╕лометр╕в ╕ п╕сля прийому в комсомол сьогодн╕ ж п╕демо назад. Ж╕нка, секретар райкому, звернула увагу на те, що ми охайн╕, що наша одежа трохи порвана, проте старанно полатана, що ми в райком прийшли поступати в комсомол бос╕, однак щаслив╕, ╕ побажала, щоб ми були активними борцями за св╕тле майбутн╓.

* * *

Коли ми, д╕ти, зак╕нчили по с╕м клас╕в, спочатку я, а через два роки Валя, нас мама спрямувала вчитися в середню школу в сел╕ Бондар╕вка Коростенського району за дванадцять к╕лометр╕в. Сус╕ди та ╕нш╕ говорили мам╕, що вона не зможе нас забезпечити в чужому сел╕ - бути на квартир╕ й харчуватися сво╖ми продуктами протягом тижня (на цей час треба було щотижня брати соб╕ харч╕).

Однак мама не зм╕нила свого нам╕ру. ╤ ми там вчилися - щопонед╕лка в гурт╕ з ╕ншими учнями ╕з торбами на спинах ╕з сухими харчами йшли до Бондар╕вки, там варили супи та каш╕, а в суботу, понавчавшись у школ╕ в другу зм╕ну пять урок╕в, п╕сля двадцять друго╖ години поверталися додому в сво╓му сел╕. Ще на пороз╕ мама давала нам по ложц╕ рибячого жиру ╕ п╕сля деяких розпитувань - вечерю.

Якщо мама почула, що хтось кашля╓ в╕д простуди, вона в цей же веч╕р у чашку подр╕бнювала к╕лька листк╕в алое, який завжди вирощувався на п╕дв╕конн╕, ╕ трохи засипала його цукром, щоб до ранку утворився с╕к, який протягом наступного дня давала умовно хворому по ложц╕ трич╕ на день перед вживанням ╖ж╕. Якщо не було цукру, то алое вона заварювала з молоком, яке давала випити гарячим наприк╕нц╕ вживання ╖ж╕. У нед╕лю мама пекла хл╕б ╕ пир╕жки ╕з житнього борошна, змеленого нею самою в жорнах за к╕лька дн╕в до цього. Спечений св╕жий хл╕б був рад╕стю ╕ святом.

Щоб краще було харчування д╕тей, ╖хн╕ батьки завозили до господар╕в квартир, де мешкали школяр╕, картоплю, квашен╕ ог╕рки й капусту тощо. Плата за квартиру для учн╕в була не дорога, а перший р╕к Тол╕к ╕ Франик Островський, що квартирувались у хат╕ добро╖ чимало╖ с╕м╖ ╤вана Нестерчука, узагал╕ не платили - у знак подяки погодилися щодня нарубати необх╕дну к╕льк╕сть дров для опалення. Наступного року в них народилася дитина, квартирування зм╕нили. А коли в Бондар╕вську школу п╕шла також Валя, почали шукати квартиру на двох ╕ знайшли ╖╖ на чотирьох учн╕в у с╕м╖ Горд╕я Прокопенка: для нас двох ╕ ще для наших однокласник╕в Львова В╕ктора та його сестри Рафал╕ - безкоштовно.

* * *

Маючи добр╕ родинн╕ сосунки з ус╕ма родичами родин Залевських, Годлевських, Яхимович та ╖хн╕ми спор╕дненнями, Броня Верт╕йчук прагнула до посилення звязк╕в ╕з родиною Верт╕йчук╕в. Написання лист╕в д╕тьми Тол╕ком ╕ Валею до с╕м╖ д╕да було регулярним. При╖жджали до Брон╕ з д╕тьми д╕д Харитон, його син Петро (батьк╕в брат) з╕ скал╕ченою ногою на в╕йн╕.

- Д╕ти, треба триматися родич╕в. Родич╕ завжди допоможуть б╕льше, н╕ж добр╕ сус╕ди, друз╕ - п╕дкреслювала мама-Броня. - Добре мати добрих друз╕в, колег по робот╕. Однак друз╕, колеги можуть зм╕нюватися. На ╕нш╕й робот╕ ╕нш╕ колеги. Д╕ти колег здеб╕льшого дружать не довго. А родич╕ - в╕чн╕. ╤ ╖хн╕ нащадки - р╕дн╕. Якщо когось ╕з вас направлять кудись на добру роботу, постарайтеся когось ╕з родич╕в наблизити до свого м╕сця проживання. Може не на теж п╕дпри╓мство, а десь поблизу. Щоб було до кого нав╕дуватися, по р╕дному дружити, допомагати в раз╕ потреби. Не треба допускати чи доводити себе ╕ с╕мю до одиноцтва. Треба бути самому доброму, товариському ╕ мати добрих родич╕в, друз╕в, сус╕д╕в. Треба старатися давати рад╕сть ближньому, тод╕ ╕ сам╕ будете рад╕сн╕.

Як Тол╕к зак╕нчив в╕с╕м клас╕в, а Валя - ш╕сть, мама спрямувала д╕тей п╕д час л╕тн╕х кан╕кул у дорогу до д╕да в Харл╕╖вц╕. Трапилася нагода: шофер колгоспу Марко Годлевський, син баби Ганки, якого в сел╕ лаг╕дно прозивали Мересь╓в, оск╕льки в╕н, ходячи на протез╕, п╕сля поранення п╕д час бою на Курськ╕й дуз╕, управляв вантажним автомоб╕лем, як ╕ герой-Мересь╓в п╕д час в╕йни л╕тав на л╕таку-винищувачу, ╖хав тод╕ вранц╕ до Коростеня ╕ п╕дв╕з д╕тей до вокзалу.

Дал╕ вони прим╕ським по╖здом при╖хали до Козятина, а наступним по╖здом у напрямку до Поп╕льн╕ - до станц╕╖ Харл╕╖вка. Тут на зупинц╕, питаючи в людей у п╕зньо-веч╕рн╕й час, як д╕йти до села, в╕дгукнулася до них л╕тня ж╕нка, ╕ вона взялася ╖х провести за три к╕лометри до д╕да Харитона.

Його хата стояла б╕ля колгоспного саду, який в╕н ╕ сторожував. Н╕чних гостей при╓мно, з рад╕стю, метушливо зустр╕чали д╕д Харитон, баба Л╕за, тьотя Саша, дядя Петя, дядя Вася, як╕ в цей час ус╕ були вдома.

- П╕дросли д╕ти, п╕дросли, але все ж мал╕, - говорив д╕д, п╕дсовуючи керосинову лампу до краю стола, ближче до д╕тей, приглядаючись до них, - молодц╕, при╖хали сам╕.

- Ох, ох, саменьк╕ при╖хали, вечеряйте, вечеряйте, - метушилася бабуня, - ви з дороги, ╖жте. Може за весь день н╕чого не ╖ли.

Навколо столу сид╕ли вс╕ ╕ щось говорили, розпитували до середини ноч╕.

Уранц╕ на сн╕данку д╕тей вразив ст╕л ╕з мискою крупно нар╕заних червоних пом╕дор╕в, присмачених сметаною. Така ж миска пом╕дор╕в була за об╕дом. Вони приваблювали: у Кривотин╕ тод╕ пом╕дор╕в практично не вирощували, були р╕дк╕стю.

Д╕дова с╕мя м╕стилася в двох к╕мнатах ╕з кухнею б╕ля вх╕дних дверей. У хат╕ помаленьку господарювала хвороблива бабуня, вона варила ╖жу. Але в той л╕тн╕й час таких дров, як у Кривотин╕, не було, палили г╕лками та кручениками ╕з соломи, як╕ бабуня крутила ╕з соломи, зволожувала ╖х ╕ клала на вогонь. Цю роботу ╖й стала допомагати Валя.

Кр╕м бабун╕, ус╕ працювали в колгосп╕: д╕д сторожував сад, тьотя Саша працювала свинаркою, дядя Вася - у буд╕вельн╕й бригад╕, дядя Петя працевлаштовувався колгоспним ветеринарним фельдшером у сус╕дньому сел╕ Л╕совц╕.

У в╕льну годину д╕д покликав мене, сказавши:

- П╕шли з╕ мною, я покажу тоб╕, який я вирощую садочок б╕ля хати.

Показуючи молод╕ деревця, в╕н говорив:

- Нин╕ люди здеб╕льшого не вирощують фруктов╕ дерева, бо вони обкладаються податком. А я посадив: у майбутньому податку на сад не буде. ╤ голодомору не буде. В╕д нього померли мо╖ батьки. Винуватцями голодомору були Постишев ╕ Кос╕ор, як╕ брехали Стал╕ну, що в Укра╖н╕ все добре. Голодомор був штучний... Кос╕ор був за колгоспи з розкуркулюванням... М╕й син Павло, який тод╕ працював секретарем парткому в МТС, схвалював Кос╕ора, а ╤ван, батько тв╕й, був не згоден ╕з ним, був за колгоспи без розкуркулювання, щоб були т╕ ╕ т╕. Два брати, осв╕чен╕, а дивилися по р╕зному. Обо╓ були в комсомол╕. Пот╕м Павло став парт╕йцем, за призивом п╕шов в Арм╕ю пол╕труком. Служив п╕д Равою-Руською. Там його застала в╕йна. Пропав безв╕ст╕. Як ╤ван, тв╕й батько.

Так, дорогий читачу, я вперше почув про штучний голодомор ╕ про Кос╕ора та Постишева. Про це довго не говорили пол╕тики. Але м╕й р╕дний д╕д, як знав ╕ розум╕в той час, тод╕ про це сказав мен╕, хлопчаку. Дов╕рився. Вочевидь, для того, щоб запамятав.

П╕сля цього в╕н показав мен╕ й Вал╕ колгоспний сад, тьотя Саша зводила нас на ферму, де вона працювала, а дядя Вася познайомив ╕з дружиною дядька Павла, що загинув на в╕йн╕, Ганною Карп╕вною та ╖хн╕м сином Стан╕славом - дуже добрими родичами. Стас╕к виявився дуже бравим хлопцем: грав на гармошц╕ ╕ присп╕вував, був гов╕рким. При перш╕й же наш╕й зустр╕ч╕ в╕н, граючи, запитував у мене, чи я палю, чи гор╕лку пю, чи д╕вчат люблю. На мо╖ в╕дпов╕д╕ в╕дразу давав кепкуюч╕ висловлювання.

Погостювавши к╕лька дн╕в, я ╕ Валя почали висловлюватися про те, що нам треба ╖хати додому. У в╕дпов╕дь ус╕ нам говорили, щоб ще побули, що мало ще бачилися, що кан╕кули т╕льки-но почалися, що до осен╕ ще далеко, що мама ще не заскучала, щоб ще гостювали. Дядя Вася говорив, щоб ще залишалися ╕ п╕дготували сп╕льний концерт: Стас╕к гра╓, Валя гарно сп╕ва╓ (уже пересв╕дчилися), Тол╕к затанцю╓ гопака, д╕д засп╕ва╓ соло, ус╕ разом створять сп╕вочий гурт.

Та одинарн╕ й сум╕сн╕ розмови не переконали д╕тей. Тол╕к говорив, що треба коров╕ накосити на зиму с╕на, Валя - треба допомагати мам╕ на садиб╕. ╤ через тиждень тьотя Саша та дядя Вася рано-вранц╕ провели д╕тей на по╖зд до Козятина. Дал╕ по╖здами на Коростень ╕ Новоград-Волинський вони до╖хали до станц╕╖ Омелян╕вка, а в╕д не╖ через Бондар╕вку (попутно) до р╕дного Кривотина - п╕шечки кохан╕ п'ятнадцять к╕лометр╕в у веч╕рн╕й темний час...

Дорогий читачу! П╕сля цього в╕дв╕дування д╕тьми батьк╕всько╖ р╕дн╕ встановилися любязн╕ стосунки м╕ж ними. Були вза╓мов╕дв╕дування ╕з запрошеннями ╕ без них - у шк╕льн╕, юнацьк╕ роки д╕тей та в старшому в╕ц╕. Коли Валя при╖жджа до д╕да (так повсякчас говорили), б╕ля столу заводилися п╕сн╕ - ус╕ мали гарн╕ голоси. ╤ зл╕тали п╕сн╕ над шляхом, як дядько Василь проводжав небогу Валю до по╖зда на блокпосту. Якось ╖х зустр╕чна ж╕нка ╕з села звернулася до Василя, сказавши: "Я спочатку подумала, що ти ╕з сво╓ю ж╕нкою, а тепер бачу, що ти ╕з ц╕╓ю д╕вчиною дуже схож╕, видно близьк╕ родич╕"...


Плетиво школярсько-виробничих будн╕в

Щодо села Бондар╕вка, то воно вперше в╕дкрилася для учн╕в Кривотина, коли вони у склад╕ семи ос╕б прийшли до нього та до середньо╖ школи в н╕й, щоб подати документи для зарахування на навчання. ╥м заприм╕тилося передус╕м те, що дехто з людей похилого в╕ку розмовляють укра╖нською мовою дещо по ╕ншому. Коли ми ув╕йшли в село ╕ запитали в людей, що були б╕ля одн╕╓╖ хати, де школа ╕ як до не╖ йти, то розяснення найстаршо╖ ж╕нки серед них ми не зрозум╕ли. Вона нас розум╕ла, а ми ╖╖ - н╕. Лише розум╕ли дек╕лька раз сказан╕ нею слова: " Скуль ви ?". Тод╕ почала по-нашому говорити д╕вчина. П╕сля ╖╖ розяснень ми п╕шли до школи, де нас тепло зустр╕ли, говорячи з кожним на "Ви". Нас прийняли до навчання.

╤з першого вересня 1951 року п╕сля оф╕ц╕йно╖ л╕н╕йки учн╕в у в╕нку ╕з садових ╕ декоративних дерев у школ╕ почали навчатися разом два восьмих класи: А ╕ Б. Навчання було усп╕шним. Кривотинц╕ були на р╕вн╕ з м╕сцевими. Але через к╕лька тижн╕в навчання директору школи прийшло розпорядження з райосв╕ти в╕дчислити з╕ школи учн╕в 1934 року народження, як переростк╕в. ╤ в╕дчислили Островського Франця, Жел╕зко Валентину та Ющенка Адама, як╕ зак╕нчили Кривотинську семир╕чку. Та через два дн╕ таке розпорядження було в╕дм╕нено, п╕сля чого класний кер╕вник 8-А класу Варвара Микола╖вна Кучерук послала г╕нц╕в-учн╕в до в╕драхованих, щоб вони повернулися до школи продовжувати навчатися. Мен╕ запропонували сходити до Адама Ющенка, який проживав у сел╕ Михайл╕вка. В╕н у клас╕ навчався найкраще, одержував лише пят╕рки, на запитання в╕дпов╕дав розважливо ╕, думаючи, п╕д час зосередження пом╕тно кл╕пав. Однак в╕н в╕дмовився повертатися, сказавши, що буде працювати в колгосп╕. Я дос╕ шкодую, що в╕н не повернувся вчитися, я вбачав у ньому в майбутньому велику людину.

Навчання в Бондар╕вськ╕й середн╕й школ╕ було ц╕кавим. В╕дразу учн╕в обох восьмих клас╕в було, кр╕м проведення урок╕в, було залучено до д╕яльност╕ в к╕лькох гуртках: художньо╖ самод╕яльност╕, струнних ╕нструмент╕в (балалайки, мандол╕ни, г╕тари), двох ф╕зкультурних, фотограф╕чного. Художню самод╕яльн╕сть орган╕зовувала кер╕вник 8-А, пот╕м 9-А, 10-А клас╕в Варвара Микола╖вна з пом╕ччю Миколи Юхимовича Малого, гуртки ф╕зкультурн╕ та струнних ╕нструмент╕в - Петро Кирилович Глемба, учитель ф╕зкультури, фотограф╕чний гурток - Клим ╤ванович Дерен╕вський, учитель з математики, ф╕зики, х╕м╕╖.

Найб╕льш охоплюючою учн╕в ╕ д╕яльною була художня самод╕яльн╕сть. Диригентом хору та сп╕вочих гурт╕в була учениця з "А" класу Валя Жел╕зко, ╖й допомагали ╖╖ однокласниц╕ Галя Глемба та Валя Лавр╕нчук. Гармон╕ста не було. Репертуар складався з поширених у тому час╕ хорових ╕ сольних п╕сень, тр╕о, дует╕в ╕ деяких танц╕в. Найкращими сп╕вачками були назван╕ д╕вчата та Оксана Дячук, Ганна Полосенко, Рая Бодяко. До танц╕в долучилися хлопц╕ з Кривотинсько╖ школи та Олекс╕й Василенко й Борис Давидюк. ╤ був усп╕х.

Художн╕й учн╕вський колектив п╕сля урок╕в у другу зм╕ну суботн╕ми вечорами ставив безкоштовн╕ концерти - на сценах Бондар╕вського с╕льського клубу, колгоспно╖ бригади " Жовтень", у селах Гулянка, Омелян╕вка, Охот╕вка, куди ходили "артисти" п╕шки. ╥здили виступали в сел╕ Ушомир, брали участь у районному конкурс╕. Концертно╖ форми не було, виступали у сво╖й домашн╕й святков╕й одеж╕, дещо п╕зн╕ше появилися козацьк╕ кольоров╕ пояси для гопака.

П╕сля художнього виступу кривотинц╕ в цей же веч╕р або вранц╕ наступного дня йшли додому, у нед╕лю вчили уроки та робили якусь домашню роботу ╕ в понед╕лок ╕з харчами на тиждень у полотняних саморобних м╕шечках-рюкзаках за плечима, збираючись гуртом у зазначений час на останньому перехрест╕ села, чимчикували до Бондар╕вки ╕ приходили на уроки в другу зм╕ну.

Школяр╕, як д╕ти-школяр╕, у дороз╕, йдучи додому й до школи, були гам╕рн╕. Але весел╕ш╕ вони були тод╕, як ╕шли додому, особливо п╕сля поставленого концерту, в якому приймали участь ус╕ кривотинц╕. Пафос концерту продовжувався в ╖хн╕х душах. Неспод╕вано хтось засп╕вував ╕ вс╕ п╕дхоплювали якусь п╕сню. Над дорогою лунало: "Расцветали яблони и груши", "Застеляйте столи тесов╕╖", "Наш поезд стоит на запасном пути"... Раптом Львов В╕ктор голосно засп╕вував "Ах, Самара городок", "Я росла и выроста до семнадцати годов...", Рознер Ерв╕н сво╖м басовитим голосом - "Реве та стогне Дн╕пр широкий"... Хтось щось пригадував. Островський Франик запитував у Валентини Жел╕зко: "Валя, ти бачила, як я п╕д час танцю зачепив за ногу Тол╕ка, ╕ ми ледве не попадали? - "Бачила, бачила. Олекс╕й Василенко п╕дтримав вас, щоб ви утрималися на ногах". - "Вийшло ц╕каво. Люди по-доброму засм╕ялися ╕ зааплодували", - уточнила Розал╕я Гонгало. - "Ус╕ хлопц╕ гарно танцюють - Ерв╕н, Франик ╕ Тол╕к ╕з нашого класу та Льон╕к Василенко й Борис Давидюк ╕з "Б" класу", - хвалила Валя Жел╕зко учн╕в.

- "Молодц╕ хлопц╕, а я не вм╕ю танцювати", - голосно хникав В╕тя Львов.

Згодом ╖хн╕й дорожн╕й концертний запал згасав. За дороги в дванадцять к╕лометр╕в говорили ╕ про уроки, ╕ про вчител╕в, ╕ про сни, ╕ про як╕сь бувальщини. ╤ в слух хтось, жартуючи, повторював в╕рша. ╤ замовкали. ╤ йшли мовчки.

Весел╕шою дорога була, як йшли додому в пер╕од погано╖ погоди не повсякчасною земляною дорогою та стежками (розмоклими), а шосейною, що йшла з Коростеня до Новоград-Волинського. В╕дтак шлях зб╕льшувався на три к╕лометри, але в╕д само╖ Бондар╕вки до Гулянки шосейна дорога була суха, а дал╕ повз торфоп╕дпри╓мство до Яменця - ви╖жджена, не стежкова. Коли йшли по шосе ╕ про╖жджав автомоб╕ль, ╕нод╕ засп╕вували "Шла машина из Тамбова".

Звичайно, д╕ти втомлювалися. ╤ йдучи часом др╕мали чи засинали. Нав╕ть на вузьких звивистих стежках. Якщо заснув ╕ ступив ногою мимо протоптано╖ стежки - в╕дчув траву чи рихлу землю, ╕ нога в╕дразу автоматично повертала в другий б╕к, тобто на стежку, ╕ рух продовжувався. Так ╕шли до села Яменця. Тут на перехрест╕ Гонгало Розал╕я ╕ Рознер Ерв╕н звертали в б╕к до свого села Крупушин, а ми, решта, продовжували йти ще пять к╕лометр╕в - переважно мовчки. ╤ якось я заснув: памятаю, як дорогою ми заходили в Яменецький л╕с ╕ побачив, що виходимо з нього - три к╕лометри ходьби без св╕домост╕.

У нед╕лю треба було терм╕ново заготовити дрова - зак╕нчилися, ╕ мама взяла мене в л╕с нарубати хуру дров. Дядько Каз╕к ╖х прив╕з. Але в╕рша на пам'ять я не вивчив. Я переписав його на пап╕р ╕ вир╕шив вивчити, йдучи до Бондар╕вки. Для цього в понед╕лок я вийшов до школи п╕зн╕ше, щоб йти не з ус╕ма, а окремо. ╤шов ╕з полотняною торбою на спин╕ (саморобним рюкзаком) ╕ вчив в╕рша, б╕г (вийшов зап╕зно) ╕ вчив, тримаючи в руц╕ пап╕р, ╕з якого читав ╕ вчив на пам'ять в╕рша. У школ╕ отримав за нього четв╕рку.

* * *

Загот╕вля дров, як палива, була тод╕ проблемою в сел╕ ╕ для колгоспник╕в ╕ для установ, зокрема для шк╕л. У Бондар╕вськ╕й середн╕й школ╕ директор Карпенко ╤ван Павлович прагнув заготовити ╖х на паливний сезон в╕дразу з настанням л╕тн╕х кан╕кул, використовуючи, кр╕м оф╕ц╕йних можливостей, також працю учн╕в старших клас╕в - восьмих ╕ девятих.

П╕сля здач╕ ╕спит╕в за девятий клас за розпорядженням директора школи першими по загот╕вл╕ дров мали працювати учн╕ 9 А класу. У визначений день для виконання тако╖ роботи прийшли ╕ кривотинц╕. За розпод╕лом робочих м╕сць директор розпорядився Островському Францю та Верт╕йчуку Анатол╕ю разом ╕з к╕лькома м╕сцевими хлопцями-школярами працювати на складуванн╕ привезених дров ╕з л╕су в прим╕щеннях ╕ в╕дпов╕дних пристосуваннях у школ╕.

По зак╕нченню роботи завгосп дозволив ус╕м ╕ти додому. ╤ зазначен╕ школяр╕ п╕шли до р╕чки Кропивянки б╕ля мосту, що недалеко в╕д школи, щоб помитися п╕сля роботи. Скупалися ╕ стали йти додому в Кривотин, дуже посп╕шаючи - наближався веч╕р. Та, коли вони проходили б╕ля вор╕т школи, ╖х побачив ╤ван Павлович ╕ гукнув ╖м позачиняти двер╕. Франик в╕дреагував митт╓во, сказавши тихо, що тут ╓ м╕сцев╕ учн╕ та завгосп, ╕ враз спрямував мене, свого друга-колегу, продовжувати швидко йти додому, не зупиняючись, н╕би не почули.

- Що, директор школи не зна╓, що ми з Кривотина? Не зна╓, що ми, учн╕, прийшли п╕шки за дванадцять к╕лометр╕в до школи на роботу, ц╕лий день вивантажували й складали дрова, велик╕ пол╕на, чуточки перекусили ╕ зараз треба знову тьопати дванадцять к╕лометр╕в додому? - обурювався й виправдовувався Франик. - Сонце вже заходить!

- ╤ван Павлович бувший в╕йськовий командир, часом ходить в оф╕церському к╕тел╕, зараз чита╓ лог╕ку. Чому в╕н не мислить, що солдатам роблять привали ╕ до них при╖жджа╓ кухня? А ми перекусили сухим хл╕бом, витерлися потом, - висловлював свою думку Тол╕к.

- Поруч з обох бок╕в школи живуть однокласники, а в╕н - нас, - в╕в сво╓ Франик.

- Побачив нас - ╕ дав команду. В╕н не пробачить нам.

У наступний понед╕лок, коли школяр╕ прийшли до школи, щоб отримати табел╕ про усп╕шн╕сть, нам оголосили догану за невиконання розпорядження директора.

У п╕дсумков╕й частин╕ учн╕вських збор╕в класний кер╕вник Варвара Микола╖вна наголосила учням, що п╕д час кан╕кул учн╕ мають продовжувати уроки поваги до прац╕ в колгосп╕, ╕ кожен учень на перше вересня ма╓ принести в школу дов╕дку з колгоспу про те, що в╕н заробив не менше тридцяти трудодн╕в.

У той пер╕од в колгоспах розпочалася Хрущовська кампан╕я про пос╕в кукурудзи та загот╕влю силосу з вирощено╖ ╖╖ зелено╖ маси. Для силосування необх╕дно було мати спец╕альн╕ силосн╕ споруди. У Кривотинському колгосп╕ визначилися зробити земляну силосну траншею. Колгоспники почали ╖╖ копати недалеко в╕д ферми на п╕двищеному м╕сц╕. ╤ в копач╕ п╕шли Островський Франц ╕ Верт╕йчук Анатол╕й. Але вони почали працювати не в гурт╕ з ус╕ма, а окремо в╕д них.

Копали вони сумл╕нно, без перекур╕в. Протягом двох дн╕в вони викопали по в╕с╕м кубометр╕в земл╕ щодня. Благо, земля була п╕скова, копалася легко. На трет╕й день, коли вони завершували роботу, будучи на глибин╕ двох метр╕в, зверху до них прозвучали голоси - бригадира колгоспу ╤вана Войцеховича Островського та незнайомого чолов╕ка. Почули, що незнайомий - це ╕нструктор райкому парт╕╖, хоче бачити передовик╕в колгоспу, як╕ старанно виконують завдання парт╕╖. В╕н пооб╕цяв, що про ╖хню звитягу буде опубл╕ковано в районн╕й газет╕. За тако╖ розмови хлопц╕ з ями не вилазили, слухали мову до них на робочому м╕сц╕, на глибин╕ близько двох метр╕в.

Протягом червня ╕ першо╖ половини липня траншею викопали. Але про публ╕кац╕ю статт╕ про копач╕в-звитяжц╕в н╕хто ╖м не пов╕домив. Франик жартував ╕ запевняв, що про нас н╕чого не надрукують, бо ми хлопц╕ простих вд╕в, одно╖ та друго╖ за йменнями Брон╕слава, про д╕тей двох Брон╕слав не надрукують. Так ╕ сталося.

╤з початком жнив мене, Анатол╕я, занарядили працювати до самох╕дного комбайна СК-4. Спочатку працював на накопичувач╕ соломи, вир╕внюючи ╖╖ палицею в ньому та скидаючи за допомогою спец╕ального ножного важеля в спец╕альному м╕сц╕ п╕сля наповнення бункера. ╤ в рядок укладалися копиц╕ соломи. А над комбайном, особливо над накопичувачем соломи, хмаркою стелився пил, збоку якого порпався накопичувальник. Так ц╕лий день. Передишка була тод╕, коли вивантажували зерно з бункера комбайна в кузов автомоб╕ля та якщо в комбайн╕ неспод╕вано виникали як╕сь неполадки або коли при╖жджало начальство для якихось дов╕док.

Через якийсь час мен╕ надали ╕ншу роботу на комбайн╕ - бути хедерником. Робота полягала в тому, щоб не давати забиватися скошен╕й мас╕ жита, що п╕сля скошування мотовилом звалю╓ться на гвинтопод╕бний вал-подавач, який спрямову╓ ╖╖ ╕нод╕ в нер╕вном╕рно велик╕й к╕лькост╕ в барабан молотарки. Якщо частка скошено╖ маси завелика ╕ вона сира, ╕з травою та буряном, то приймаючий механ╕зм забива╓ться. У такому раз╕ роботу комбайна треба зупиняти й висмикати забиту масу. Щоб цього не траплялося, хедерник сидить за мотовилом на хедер╕, попереду комбайнера, ╕ палицею зл╕ва та справа, як маятник у наст╕нному годиннику, спрямову╓ до р╕вном╕рност╕ подачу для молотьби.

Перед очима мотиля╓-крутиться мотовило, стрекоче коса, б╕жить скошене колосисте жито - одн╕ стебла з колосками або з кв╕тами волошки, ромашки чи якогось буряну; крутиться з гуркотом вал-подавач, п╕д тобою торохтить ╕ здрига╓ться молотарка, на кожус╕ яко╖ ти сидиш ╕ мотиля╓ш палицею уважно так, щоб ╕ скошене жито р╕вном╕рно надходило для обмолоту ╕ щоб палицю не захопило те, що тут крутиться, руха╓ться; ╕ пил, пил, який саме тут зароджу╓ться при косовиц╕ хл╕б╕в комбайнами. Та робота без наявност╕ захисних окуляр╕в ╕ масок. Так ц╕лий день.

Шановний читачу! Зараз зернозбиральн╕ комбайни ╕нш╕, г╕г╕╓н╕чно обладнан╕. У 1950-т╕ роки робота на тод╕шн╕х комбайнах була в шан╕, ╖╖ пропагували в к╕ноф╕льмах. Комбайнер╕в, як╕ найб╕льше скошували й збирали хл╕б╕в, нагороджували орденами. ╤ Михайла Горбачова нагородили - як пом╕чника комбайнера. Батько комбайнер, д╕д - директор радгоспу. Тяжко-тяжко було Михайлу. ╥здив на комбайн╕, який водив батько, разом ╕з ним заглядав у мотор, заправляв бензином ╕ мастильним маслом. Дошкуляв пил б╕ля комбайну. Трясло на ньому. Страждав Михайло Горбачов. Та в╕н ╖здив на комбайн╕ б╕ля батька. ╤ сина нагородили. Проте йому не хот╕лося садити виноградну лозу, не розум╕в, чому д╕тям корисно ╖сти виноград та ╕зюм. ╤, ставши Генеральним секретарем КПРС, в╕н наказав вирубувати виноградники та сади, не розум╕ючи, чому грузин плакав над пошкодженим кущем винограду?


* * *

╤стор╕я св╕дчить, що пол╕тика м╕нлива. Нав╕ть велик╕ досягнення заперечуються або б трансформуються в ╕нш╕ форми - кращ╕ чи г╕рш╕, особливо, коли перш╕ насаджен╕ примусово, без еволюц╕йного розвитку. Негативи протид╕ють позитивам, бо позитиви мають негативи. Але процес ╕де.

╤ в школ╕ на баз╕ позитив╕в ╓ негативи. Дуже позитивна людина ма╓ негативи. ╤ навпаки. Що перемага╓?

На 1 вересня школяр╕ принесли дирекц╕╖ дов╕дки про зароблен╕ трудодн╕. Однак не вс╕.

- В╕с╕м учн╕в ╕з нашого класу взагал╕ не принесли н╕яких дов╕док, значить не працювали, - говорив Франик мен╕ десь через тиждень ╕з початку навчального року. - А тридцять трудодн╕в заробили т╕льки тро╓: Рознер - тридцять один трудодень, я - тридцять в╕с╕м, ти - сорок ш╕сть, найб╕льше, бо ти ╕ силосну яму копав з╕ мною ╕ на комбайн╕ працював.

- Хто тоб╕ про це розпов╕в?

- Валя Лавр╕нчук. Не заробили трудодн╕в т╕, чи╖ батьки не працюють у колгосп╕. Ус╕ кривотинц╕ працювали. Ус╕ ми заробили найб╕льше трудодн╕в.

- Чому про це не оголошують?

- Не знаю.

- Директору не подоба╓ться, що ти ╕ я заробили найб╕льше трудодн╕в?

- Не знаю.

- Нам дали догану в школ╕ - ╕ раптом найкращ╕ в колгосп╕?!

- Не везуч╕ ми, - засумував Франик. - У школ╕ тод╕ ц╕л╕с╕нький день розвантажували дрова - догана, найкраще копали траншею - аж ╕з райкому хот╕ли побачити нас ╕ пооб╕цяли статтю про нас надрукувати - не надрукували, тепер найб╕льше трудодн╕в заробили - глухо.

- Н╕, не невезуч╕. Щось ╕нше. Це неправильна, упереджена оц╕нка працюючих людей начальниками. Щось зле у них, несправедливе, а може недолуге.

- Нам сво╓ робить.

- А слава знайде ╕ншого. ╤ живе, житиме несправедлив╕сть.

- Нам учням завжди кажуть, що ми ще д╕ти, не зна╓мо життя ╕ тому не розум╕╓мо дорослих.

- Тим б╕льше не розум╕╓мо вчител╕в! ╥м видн╕ше!

- Ти правильно жарту╓ш. Ми бачимо вчител╕в, добре бачимо.

- ╤ як вони уроки проводять ╕ до яких учн╕в жартують. До кого уважн╕, до кого строг╕. ╤ чому.

- Процес ╕де. Нам треба вчитися.

Десятий клас був напруженим. ╤шла мова ╕ про навчання ╕ про те, що робити п╕сля одержання атестата зр╕лост╕. Звичайно, була також буденщина ╕ в╕дпов╕дн╕ стосунки. Кр╕м того, у кривотинц╕в займався час переходами з дому до Бондар╕вки та назад, ╕ тому в них час для домашнього навчання та в╕дпочинку й розваг був не тотожн╕й пор╕вняно з м╕сцевими школярами, ╕ можливост╕ для сп╕лкування м╕ж ними в╕др╕знялися. Але в них була р╕зна активн╕сть, ╕ р╕зниця компенсувалися.

У навчальному процес╕ я шкодував, що вчитель Клим ╤ванович Дерен╕вський перестав викладати в девятому клас╕. У мене з ним був учительсько-учн╕вський симб╕оз. Моя пам'ять сприймала його доступно. ╤ я одержував висок╕ оц╕нки з математики, ф╕зики, х╕м╕╖, креслення. ╤нш╕ вчител╕, добр╕ вчител╕, але вони сприймалися мною не так. Коли математику почала викладати молода вчителька Н╕на ╤ван╕вна Ремтбецька, ╕ за першу четверть вона поставила мен╕ пят╕рку, я ╕з-за парти встав ╕ сказав, що математики на пять я не знаю, що пят╕рки, а не четв╕рки заслуговують Ярошенко Костя й Островський Франик. На це вона в╕дпов╕ла, що вперше чу╓, щоб учень в╕дмовлявся в╕д кращо╖ оц╕нки. Кожен заслужив в╕дпов╕дну оц╕нку.

Клим ╤ванович дав мен╕ висок╕ знання з ус╕х дисципл╕н, як╕ в╕н викладав. Добре сприймали його хлопц╕ класу; кр╕м навчання, в╕н на перервах гарно грав у волейбол. А д╕вчата класу чомусь до нього проявляли негативн╕ емоц╕╖. Зокрема, Полосенко Ганна, яка за столом учителя в╕дпов╕дала на поставлене запитання неправильно, ╕ в╕н сказав ╖й про це, вона кинула на ст╕л ручку, яку тримала в руках. В╕н сприйняв це бол╕сно, ╕ в цей день, коли на уроц╕ в╕н заповнював класний журнал, у нього тремт╕ли пальц╕.

П╕зн╕ше в╕д одно╖ д╕вчини я почув, що в╕н проявляв симпат╕╖ до Торгон╕но╖ Тамари, ╕ тому в учениць були негативи до нього. Але я, будучи уважним до кожного його погляду, н╕коли не побачив жодно╖ окремо╖ уваги до будь-яко╖ учениц╕. Проте в╕н ставив справедлив╕ оц╕нки, а д╕вчата хот╕ли кращих ╕ реагували негативно, якщо ╖х не одержували.

Коли зам╕сть нього х╕м╕ю почав читати Валентин Серг╕йович М╕льчуцький, високий, гарний, чорнявий, ╕з хвилястим чубом, веселий, ╕з гумором молодий учитель, в╕д першого його уроку про теор╕ю Бутлерова ╕ дал╕ х╕м╕ю я вивчив погано, хоча одержував четв╕рки. Його любили вс╕ учн╕. В╕н жартував ╕з ученицями. ╤ був вимогливим. ╤ ставив дв╕йки. Але з його приходом х╕м╕ю я став знати г╕рше.

Не сл╕д подумати, що в╕н фл╕ртував. У ц╕й же школ╕ працювала вчителькою рос╕йсько╖ мови та л╕тератури його дружина Людмила Степан╕вна, гарна русява ж╕нка ╕з симпатичною косою. ╤ фл╕ртування не могло бути. Тим б╕льше, що будь-як╕ любязн╕ стосунки м╕ж учнями попереджалися - були в╕дпов╕дн╕ наголоси вчител╕в ╕ на комсомольських зборах.

Варвара Микола╖вна, як класний кер╕вник, ╕ на уроках географ╕╖, як╕ вона вела, ╕ на перервах м╕ж уроками по материнськ╕ наголошувала, що м╕ж учнями мають бути учн╕вськ╕ стосунки, дружба, але не любов, що для любов╕ не╖ треба досягти зр╕лост╕, одержати атестат зр╕лост╕.

- А ми вчимо про ранню любов Ромео ╕ Джуль╓та. Значить можна? - запитував Микола Костюченко.

- Чим же, Миколо, та любов зак╕нчилася?.. Дума╓ш?.. Мовчиш?.. Думайте вс╕, мо╖ люб╕ учн╕! - в╕дпов╕дала запитаннями вчителька.

- А Наталка Полтавка? Ми вчимо про кохання , - свою думку вставив Гриша Бондаренко.

- Наталка Полтавка чекала Петра, поки в╕н заробить грош╕. ╤ ви, д╕ти, чекайте, поки одержите атестати зр╕лост╕, - говорила вчителька. - ╤ про Катерину у в╕рш╕ Тараса Шевченка памятайте, згадуйте ╖╖ долю. Гаряч╕, палк╕ почуття в д╕тей зак╕нчуються оп╕ками. Ви школяр╕, ще д╕ти. Ми, учител╕, школа, хочемо, щоб ви були здоров╕ та щаслив╕.

Повед╕нку ш╕стнадцяти-девятнадцятир╕чних учн╕в контролювали вчител╕ школи. У с╕льському клуб╕, який в╕дкривався в суботн╕ та нед╕льн╕ дн╕, були вчител╕. А коли показували в клуб╕ к╕ноф╕льми, к╕номехан╕ку наголошували закривати показ тих м╕сць, де були поц╕лунки.

Але любязн╕ пота╓мн╕ почуття м╕ж учнями проявлялися, пом╕чалися, здогадувалися через погляди очей. Бачилося, що Ганський Володимир затримував погляди на Глемб╕ Гал╕, Рознер Ерв╕н - також на н╕й, Островський Франик - на Лавр╕нчук Вал╕. До не╖, Гал╕ та Жел╕зко Вал╕ частенько приб╕гав ╕з "Б" класу Василенко Олекс╕й, вони знаходили сп╕льну, веселу мову; Костюченко Микола, з яким я сид╕в за одною партою, часто повертав голову в б╕к Дячук Оксани; у мене ж перед очима була Полосенко Ганя - на передн╕й парт╕ з Галею.

Розма╖те життя учн╕в на перервах м╕ж уроками непередбачуване. Але д╕ти-школяр╕, як зор╕, мають сво╖ орб╕ти, хтось до когось тяж╕╓ - сво╖м ╓ством чи думками. ╤ в клас╕ пану╓ космос. ╤з сво╖ми зорями. ╤, якщо класна галактика зм╕щувалася в ╕ншу сферу, законом╕рност╕ в н╕й збер╕галися. У художн╕й самод╕яльност╕. У виробничих вар╕антах.

У десятому клас╕ стереотип попередньо╖ д╕яльност╕ збер╕гався. Художня самод╕яльн╕сть функц╕онувала. Пер╕одично протягом навчального року зд╕йснювалися ╖╖ виступи в ближн╕х селах. Була по╖здка до славетних льонар╕в ╢фросин╕╖ Саух у сел╕ С╕мак╕вка ╢м╕льчинського району.

Художня самод╕яльн╕сть зосереджувала увагу на особливост╕ ╖╖ учасник╕в, ╖хн╕ приваблив╕ риси. Я захоплювався Ганею Полосенко. Не знаю, чи вона це бачила, чи сприймала. Про сво╖ почуття н╕ разу ╖й не сказав. Одного разу в кишеню ╖╖ верхньо╖ одеж╕ на в╕шалц╕ я поклав записку, але ╕мен╕ свого не написав. ╥╖ реакц╕╖ на це я не в╕дчув. Стосунки були загальн╕, як з ус╕ма.

Я милувався ╖╖ роботою з╕ сп╕вом, коли ми ус╕м класом восени збирали шишки хмелю на хмельов╕й д╕лянц╕, як шефська допомога школи колгоспу. У простому робочому одяз╕ вона з╕ сп╕вами працювала в хмельовому плетив╕ ╕з св╕тло-зеленими, зелено-рудуватими та б╕льш рудими шишками, в╕дриваючи ╖х н╕жними руками, була така гарна! Краща, н╕ж у школ╕. ╤ пахла хмелем здаля. Тод╕ ╕ дос╕ я не знаю ╖╖ окремих екcтер╓рних ознак - н╕ грудей, н╕ тал╕╖, н╕ н╕г. Вона мен╕ подобалася вся разом. Вона була ладною д╕вчиною. Я любив ╖╖ такою, якою вона була загалом. Я хот╕в, хот╕в ╖╖ бачити, бачити, бачити...

Учн╕ багато допомагали колгоспу п╕д час навчання. Зокрема, у кроп╕тк╕й ручн╕й робот╕ по виготовленню торфяно-компостних горщик╕в ╕ гранул, необх╕дних за тод╕шн╕ми поясненнями для вирощування кукурудзи та овоч╕в - як джерело для них орган╕чних ╕ м╕неральних речовин на початков╕й фаз╕ живлення (зам╕сть гною). Цю роботу у весняно-пос╕вний пер╕од 1954 року (розвиток Хрущовсько╖ кампан╕╖ по вирощуванню кукурудзи) виконували учн╕ по черз╕ класами. Надвор╕ б╕ля визначеного для цього прим╕щення хлопц╕ працювали з торфом: сухий др╕бно подр╕бнений торф дво╓ прос╕вали на спец╕ально зробленому великому решет╕, ╕нш╕ хлопц╕ пухку фракц╕ю у певному сп╕вв╕дношенн╕ ╕з суперфосфатом перем╕шували в корит╕, сум╕ш водою доводили до необх╕дного вологого стану ╕ одержаний компост частками в╕дносили у прим╕щення на столи: на двох д╕вчата за допомогою формочок робили горщики, на третьому - гранули.

Д╕вчата працювали весело - ╕з п╕снями. Практично було три сп╕вочих гурти - за кожним робочим столом. Завод╕йом був гурт у склад╕ Вал╕ Жел╕зко, Гал╕ Глемби, Вал╕ Лавр╕нчук, Оксани Дячук. Слова "Соловей, мой соловей" за високим голосом Оксани п╕дхоплювали вс╕. Але мене полонив сп╕в Ган╕ Полосенко разом ╕з Ра╓ю Бодяко, Олею Капустою, Тамарою Пасенюк. ╤з вуст Ган╕ найзахоплююче звучали слова "Картошка, картошка". Одностайно, дружньо лунало: "Мы простимся на мосту".


* * *

Працювати учням - для колгоспу добре. Загот╕влю торфяно-компостних горщик╕в учн╕в хвалили голова колгоспу та секретар парт╕йно╖ орган╕зац╕╖, як╕ приходили побачити учн╕вську роботу. Але учням при цьому треба встигати вчитися. А кривотинцям тим б╕льше - ретельн╕ше використовувати час, бо витрачався час на далеку ходьбу до школи. ╤ вони старалися.

Обовязок перемагав особист╕ почуття та потребу в╕дпочинку. Прийшовши з Бондар╕вки додому в суботу п╕зно увечер╕, практично вноч╕, у наступний день, у нед╕лю, треба було ╕ щось вдома зробити ╕ вивчити уроки на понед╕лок. Для ефективн╕шого ╖х виконання в окрем╕ нед╕льн╕ дн╕, переважно за важких завдань ╕з математики та ф╕зики, у мене вдома збиралися хлопц╕-однокласники - Франик Островський, В╕тя Львов та Ерв╕н Рознер, що йшов до нас понад три к╕лометри ╕з Крупушина. Сидячи т╕сненько, трохи бочком, за скриньою-столом ми виконували домашн╕ завдання. Працювали самост╕йно, запитували, радилися. Лише п╕сля виконання кожним ус╕х завдань ╕шли додому. Ерв╕н ╕шов у Крупушин. А вранц╕ наступного дня - ус╕ до Бондар╕вки.

Перший п╕сляво╓нний випуск випускник╕в середньо╖ школи в╕дбувся гарно: ╕ оф╕ц╕йна частина, ╕ бенкет, ╕ музикально-розважальна частина. Але я з Ганею зблизька не сп╕лкувався. З атестатом зр╕лост╕ людська зр╕л╕сть формувалася дал╕. П╕сля святкування випуску вс╕ хлопц╕-кривотинц╕ п╕шли ночувати на сво╖ квартири, а в наступний день дороги привели ╖х до сво╖х дом╕вок. Птахи виводку "Бондар╕вка-1954-Х-А-клас" розлет╕лися.


* * *

Коли я прийшов додому п╕сля випуску, мама сказала:

- Слава Богу, у сво╖й хат╕ я дожила, що ти зак╕нчив середню школу. Тепер буду молитися, щоб дожити часу, щоб ╕ Валя зак╕нчила десять клас╕в. ╤ хочу жити, щоб бачити, як ти будеш проявляти свою зр╕л╕сть.

П╕д час ц╕╓╖ мови мами я пригадував, як вона в ус╕-ус╕ памятн╕ роки пила крапл╕ валер╕анки, уранц╕ й увечер╕.

Подивившись на оц╕нки в атестат╕ зр╕лост╕, мама промовила:

- Молодець! Мамин хл╕б ╖в не даремно. Куди будеш поступати?

- Парт╕я кличе п╕дн╕мати с╕льське господарство, говорить про його електриф╕кац╕ю, про запровадження електроплуг╕в.

- Де таке вчать?

- У Ки╓в╕, Львов╕, Москв╕.

- Поступай у медичний ╕нститут.

- Увесь час бути з хворими людьми?

- ╤ди в г╕неколог╕ю.

- Н╕, н╕.

- Краще стань учителем, н╕ж с╕льське господарство. Його н╕коли н╕хто у нас не п╕дн╕ме. ╤ не буде того електроплуга.

- Учитель з математики Клим ╤ванович мен╕ радив поступати в суднобуд╕вельний ╕нститут у Лен╕нград╕, казав, що там я зможу вчитися.

- Що це таке?

- Корабл╕ будувати.

- Не знаю.

- А Варвара Микола╖вна говорила, щоб я поступав у танкове училище.

- Н╕, н╕! Оф╕цером - н╕, н╕. Батько запов╕дав, щоб тебе я не пустила н╕ в яке в╕йськове училище.

П╕сля власних думок ╕ порад оточення, я по╖хав до Льв╕вського с╕льськогосподарського ╕нституту поступати на факультет електриф╕кац╕╖ с╕льського господарства. ╤спити з математики та х╕м╕╖ (усно) я здав на пять, а з решти пяти ╕спит╕в одержав в середньому чотири. ╤ льв╕вський викладач, який приймав останн╕й ╕спит ╕з ф╕зики, мене похвалив, сказав, що для вступу мен╕ не треба пять бал╕в, досить четв╕рки, потис мен╕ руку, в╕таючи мене з тим, що я вже студент. Проте за конкурсу пять чолов╕к на одне м╕сце набран╕ мною тридцять бал╕в виявилися не прох╕дними, ╕ в ╕нститут я не поступив.

Тод╕ у Львов╕ з╕ сво╖ми балами я м╕г поступити в як╕сь зо два техн╕чн╕ техн╕кум╕ чи на економ╕чний факультет цього ж ╕нституту (були так╕ думки й можливост╕). Проте проявилося настирне оптим╕стичне бажання в наступному роц╕ п╕дготуватися краще ╕ поступити на цей же факультет. ╤з таким натхненням я в╕дв╕дав могилу ╤вана Франка на Личак╕вському кладовищ╕, побував на Замков╕й гор╕, б╕ля драматичного театру, ун╕верситету й зооветеринарного ╕нституту, пройшовся трохи по Стр╕йському парку.

При╖хавши додому, я в╕дразу почав шукати працевлаштування. Але не в сел╕. За порадою мами п╕шов у райцентр. Проте без паспорта (тод╕ селянам паспорти не видавали) в ус╕х установах розмова була в╕дмовною - сприймали, звичайно, як чужу, нев╕дому людину, зв╕дк╕лясь, хоча був атестат зр╕лост╕, адже м╕сце проживання в ньому не засв╕дчувалося.


Колгоспн╕ екстрими

П╕сля невт╕шних спроб у к╕лькох установах щодо працевлаштування уже перед вечором я став повертатися додому. Вийшовши за меж╕ м╕стечка, почув наближення п╕дводи. Збудилося рад╕сне почуття - ╖хала ви╖зна п╕двода нашого колгоспу, на як╕й були голова с╕льсько╖ ради Л╕д╕я Михайл╕вна Башинська, вона ж секретар парт╕йно╖ орган╕зац╕╖ колгоспу, та з нею секретар с╕льсько╖ ради Франц Стан╕славович Журавський. Пор╕внявшись з╕ мною, кучер ╤ван Лаговський, мамин двоюр╕дний брат, вигукнув:

- О, Тол╕к Верт╕йчук!

- С╕дай, по╖хали! - сказала Л╕д╕я Михайл╕вна.

Я на ходу вискочив на м╕сце зл╕ва в╕д кучера, висловлюючи вдячн╕сть за такий шанс.

- Чого так п╕зно йдеш додому? Що тут робив? - став питати Франц Стан╕славович.

Я в╕дпов╕в, що пробував знайти тут якусь роботу.

- А чому не йдеш на роботу в колгосп? - збуджено запитала Л╕д╕я Михайл╕вна.

- Хочу знайти кращу роботу.

- У колгосп╕ ╓ ск╕льки хоч р╕зних роб╕т.

- Однак за роботу не платять.

- То ти не хочеш робити в колгосп╕? Злазь ╕з воза! Геть зв╕дси! Ти не колгоспник!

- ╤ п╕ду п╕шки! - сказав я ╕ враз перекинув ноги за драбину, щоб з╕скочити з воза. Та в цю мить побачив, що вже заходить сонце. А з цього м╕сця йти додому двадцять к╕лометр╕в. Я тут же перекинув ноги назад ╕ схопив в╕жки в сво╖ руки, раз за разом смикаючи ╖х ╕ гукаючи до коней - Вйо, вйо, вйо!

- Кон╕ не ваш╕, кон╕ колгоспн╕! Моя мама працю╓ в колгосп╕ ╕ Ви не ма╓те права зганяти мене з воза! - викрикував я, поганяючи коней ╕ повертаючись головою та плечима п╕д час мови в б╕к голови та секретаря с╕льради, що сид╕ли на сид╕нн╕ в задн╕й частин╕ воза.

Згодом кучер владно в╕дв╕в мо╖ руки в╕д в╕жок, але швидкост╕ коней не зменшував. Головиха продовжувала мене звинувачувати, а я, повернувшись частково в ╖╖ б╕к, наводив ╕ наводив факти поганого стану в колгосп╕, практично в╕дсутньо╖ плати за роботу. Вона виправдовувала таке становище.

Через певний час амб╕ц╕╖ зменшилися. Я с╕в так, щоб дивитися у б╕к начальства.

- Ти не розум╕╓ш ситуац╕╖, - говорила Л╕д╕я Михайл╕вна. - Низька плата, але ми накопичу╓мо колгоспне багатство: лише за останн╕ три роки побудували два кор╕вники, свинарник, кормокухню. Буд╕вельно-монтажна бригада працю╓ в нас. Худобу, свиней, овець розводимо. Це грош╕!

- Але прост╕ люди, колгоспники, в╕д цього н╕чого не мають. Буду╓ться за рахунок людей, - в╕дпов╕дав я.

- Колгоспне майно - це народне добро, - наголошувала вона.

- У мого д╕да Петра забрали в колгосп землю, коней, воза, плуга, борони. Це все народне добро?

- Ми ж працю╓мо, ╖здимо, оремо, с╕╓мо. Ус╕ разом, - наводила на сво╓ головиха.

Дал╕ голова ╕ секретар говорили мен╕ про початок крутого п╕дйому с╕льського господарства, про пол╕тику парт╕╖. Я погоджувався з доц╕льност╕ цього, розвивав ╖хн╕ розпов╕д╕, думки. Суперечностей з приводу необх╕дност╕ пол╕пшення становища не було. Головиха говорила, що молодь ма╓ не вт╕кати ╕з села, а йти в село ╕ показувати приклад. На це я зауважив, що я з Францем Островським у минулому роц╕ п╕д час л╕тн╕х кан╕кул показали, як треба копати транше╖ п╕д силос, а нам за це н╕ плати, н╕ дяки. Ус╕ колгоспники працюють за дарма. На трудодн╕ дають грами зерна, а грошей - коп╕йки. Головиха в╕дпов╕дала, що в колгосп╕ мал╕ врожа╖, що треба обрати голову колгоспу з осв╕тою агронома, спец╕ал╕ста, ╕ тод╕ врожа╖ зростуть.

Розмова м╕ж двома сторонами точилася всю дорогу, ╕ я не зразу второпав, як дядько ╤ван зупинив п╕дводу б╕ля нашо╖ хати. Мама стояла б╕ля вор╕т, чекала мене. Л╕д╕я Михайл╕вна, побачивши маму, сказала:

- Ось ваш син, Брон╕слава Петр╕вна. П╕двезли Вам сина до само╖ Вашо╖ хати. Хай в╕н ╕де працювати в колгосп╕, а не десь тиня╓ться. Усе буде добре.

Я розпов╕в мам╕ про сьогодн╕шн╕й день, про спор ╕з Башинською.

- Ой, Тол╕к, Тол╕к! Що воно буде?

- Мамо, а чому так╕ низьк╕ врожа╖? На пол╕ жито н╕би гарне. ╤ як комбайн косить, зерно гарне. Невже треба жито с╕яти у два рази густ╕ше? Чи колоски мають бути в дв╕ч╕ б╕льш╕?

- Я скажу. ╤ так, як ти дума╓ш, ╕ не так. Недос╕ви в колгоспах! Не встигають пос╕яти. Техн╕ки мало, вона псу╓ться. А зв╕тують так, як треба. Хто перев╕рить? Орач╕, с╕вач╕ задоволен╕ - площа ╓, трудодн╕ ╓. ╤ бензин збер╕га╓ться. Однак врожай менший. Зерно те, що зважать у комор╕, а д╕лять на всю площу, включаючи недос╕в. От ╕ ма╓мо. Що фактично з╕брали...

У наступний день, у суботу увечер╕, я п╕шов до клубу подивитися к╕ноф╕льм. Серед з╕брання молод╕, що стояла б╕ля дверей перед входом до зали, щоб купити вх╕дний кв╕ток у к╕но, був Франц Стан╕славович. Побачивши мене, в╕н збуджено в╕дреагував ╕ в╕дразу звернувся до хлопц╕в, що були неподал╕к:

- Львов, Франц, Коля! Ви зна╓те цього героя? - жартуючи, в╕н звертав на мене увагу названих хлопц╕в та ╕нших присутн╕х. - Цей парубок учора спорив ╕з Л╕д╕╓ю Михайл╕вною, як треба п╕дн╕мати колгосп, - ╕ в╕н щось трохи розпов╕в сказав ╕з того, як вони спорили. - Хрущовець. Анатол╕й, хрущовець. Ти вийдеш у люди, вийдеш!

Швидко п╕д╕йшла наша черга брати кв╕тки, ╕ розмова припинилася.

У понед╕лок я звернувся до бригадира колгоспу, щоб в╕н залучив мене до роботи.

- Що тоб╕ краще, на волах ╖здити, чи пасти худобу? - запитав в╕н.

- На волах ╖здити, - в╕дпов╕в я.

Сьогодн╕ будеш вивозити гн╕й в╕д телятника на кагат гною. Управл╕ння волами за допомогою батога ╕ сл╕в "соб", "цобе". Зна╓ш? В╕жок для вол╕в не потребу╓ться.

Коли в об╕дню пору я п╕д╖хав до хати на об╕д, мама сказала:

- Тепер ╕ б╕ля нашо╖ хати буде стояти в╕з.

╥здив я волах тижн╕в зо два. ╤ нав╕ть с╕но дому привозив. Коли я з мамою вдруге в╕з с╕но на волах, дорога йшла поблизу колгоспно╖ ферми недалеко в╕д криниц╕, по обидва боки в╕д яко╖ було два корита з водою для напування худоби. Воли пили воду тут не раз. ╤ коли цього разу я про╖жджав понад криницею ╕ вже починав ╖╖ минати, воли раптом круто повернули в б╕к крайнього корита до води. М╕й бат╕г ╕ крики "цобе, цобе" не допомогли. Воли зупинилися б╕ля води, круто розвернувши ╕ перекосивши воза. Я з мамою попадали з верху хури, зсунувшись з╕гнутими ногами й попереком на землю. Але хура, на щастя, не перекинулася, бо була т╕сно звязана рублем.

Ми стривожено посм╕халися ╕ висловлювали вдячн╕сть, що не травмувалися ╕ що с╕но залишилося на воз╕. Коли воли напилися, я обережно повернув вол╕в на дорогу, ╕ ми з такою пригодою привезли с╕но додому.

Через к╕лька дн╕в бригадир дав мен╕ наряд працювати на конях - к╕нними механ╕чними граблями гребти с╕но. Робота здавалася простою: включати дугопод╕бн╕ з металевих прут╕в грабл╕ для п╕дгр╕бання с╕на ╕ виключати п╕сля ╖х наповнення с╕ном, формуючи на с╕нокос╕ валки.

Запр╕гши коня в к╕нн╕ грабл╕, я ви╖хав на с╕нок╕с з╕ скошеною тракторною косаркою травою, що вже добре висохла. К╕нь тягнув грабл╕ спок╕йно, ╕ с╕но нагр╕балося, нагр╕балося. Коли ж важелем я р╕зко п╕дняв грабл╕, щоб скинути с╕но, к╕нь ╕з голоблями раптом здибився, високо, майже вертикально, п╕днявши передн╕ ноги. Склалося враження, що в╕н миттю впаде на спину. (Такого п╕дйому вершник╕в н╕ разу я не бачив у к╕но). Але в╕н опустився на ноги. Трохи постоявши, я розпочав новий зах╕д...

Наступною мо╓ю роботою була робота прич╕плювачем на тракторному плуз╕ п╕д час оранки п╕д озимину.

Невдовз╕ в╕дбулися зв╕тно-виборн╕ комсомольськ╕ збори колгоспу. На них я був як новоприбулий. Та мене обрали членом комсомольського бюро. На його першому зас╕данн╕ секретар парт╕йно╖ орган╕зац╕╖ товариш Башинська запропонувала мене, охарактеризувавши досить позитивно, обрати секретарем комсомольсько╖ орган╕зац╕╖. Для мене це було як постр╕л - найб╕льша неспод╕ванка в житт╕.

Таку в╕сть першими принесли до мамино╖ хати юнаки, як╕ йшли з╕ збор╕в поруч не╖ ╕ вигукнули про це мам╕, що була б╕ля порогу. Дивувалася вона з цього, коли я прийшов додому.

- Я думала, що п╕сля спору з головихою тоб╕ пахнуть Соловки. Що ж ти доб╓шся в цьому колгосп╕?

Через два тижн╕ мене направили до Чернях╕всько╖ МТС п╕д Житомиром на двом╕сячн╕ курси по вивченню на обл╕ковця-заправника тракторно╖ бригади. Для працевлаштування на таку роботу я прибув до Степан╕всько╖ МТС нашого ╢м╕льчинського району. Директор Кучинський подивився на мене й мо╓ посв╕дчення ╕ задав мен╕ к╕лька питань щодо р╕шень ЦК КПРС по розвитку с╕льського господарства. Мо╖ в╕дпов╕д╕ йому не сподобалися, ╕ в╕н сказав, що в╕н, як командир танкового батальйону, привик чути ч╕тк╕ в╕дпов╕д╕. В╕н виматюкався ╕ сказав, щоб я ╕шов додому.

Я знову почав працювати ╖здовим на конях. ╤ вже сам прив╕з Вал╕ в Бондар╕вку м╕шок картопл╕ та ╕нш╕ продукти. Але чомусь у школ╕ дехто з учител╕в мене в╕дразу не вп╕знавав.

╤з приходом весни новий голова колгоспу Карпенко Серг╕й Васильович запропонував мен╕ п╕ти працювати обл╕ковцем молочно-товарно╖ ферми. Мама вс╕ляко в╕дмовляла мене в╕д тако╖ роботи, посилаючись на те, що на ферм╕ пост╕йн╕ сварки доярок з обл╕ковцем. Вони звинувачують один одного в крад╕жц╕ та нестач╕ молока п╕сля до╖ння, ╕ в╕н зн╕ма╓ нестачу з доярок. ╥х крик чути в наш╕й хат╕.

Але чомусь я п╕шов на ферму. Там обл╕к надо╓ного в╕д кор╕в молока тод╕ вели окремо по доярках ╕ по закр╕плених за ними кожн╕й коров╕ зокрема. Вим╕рювали його на молоком╕р╕ щоразу п╕сля ручного до╖ння корови трич╕ на день. В╕дтак була су╓та, доярки майже б╕гали, швиденько виливали молоко в молоком╕р, сам╕ називали його к╕льк╕сть, обл╕ковець записував. Н╕яко╖ нестач╕ молока в╕д самого початку мо╓╖ роботи н╕ разу не виявлялося. Навпаки, мався надлишок, бо молоком╕р м╕ряв обсяг, а на молочарню все надо╓не молоко здавали зважуванням ╕ за рахунок б╕льшо╖ щ╕льност╕ створювалася б╕льша вага. Однак про це я н╕кому, кр╕м мами, не казав, а пота╓мно надлишок пропорц╕йно розносив ус╕м дояркам, створюючи соб╕ додаткову роботу. Зам╕сть сварок доярки стали сп╕вати - раптом пос╕дають на траву чи с╕но ╕ сп╕вають. ╤ стали працювати доярками д╕вчата - не стало нестач╕ доярок ╕ телятниць.

Та це не подобалося попередньому обл╕ковцю. Тому в╕н написав паскв╕льного листа на ╕мя першого секретаря райкому пар╕╖ товариша Гриневича в╕д ╕мен╕ секретаря комсомольсько╖ орган╕зац╕╖ Верт╕йчука.

╤ одного разу посильний с╕льсько╖ ради пов╕домив останньому, щоб завтра разом ╕з секретарем парт╕йно╖ орган╕зац╕╖ та головою колгоспу о сьом╕й годин╕ ранку ви╖хали к╕ньми в райком парт╕╖ для зустр╕ч╕ з першим секретарем райкому Гриневичем о девят╕й годин╕.

По╖хали. Н╕хто не зна╓ чому. Чому така терм╕нов╕сть? Мовчазн╕ переживання протягом вс╕╓╖ дороги. Нарешт╕ зустр╕ч. Сам перший секретар райкому чита╓ листа. Назива╓ в╕д кого - в╕д мого ╕мен╕. Шок. Але я в╕дпов╕даю, що листа я не писав. В╕н чита╓ ╕ чита╓ про недол╕ки в колгосп╕. Вони д╕йсно здеб╕льшого ╓. Та коли в╕н раптом запитав, чи це правда, я заперечив, миттю подумавши, що нин╕ новий молодий голова колгоспу з недол╕ками активно бореться ╕ коли я п╕дтверджу, значить складеться враження, що це моя думка ╕ що це м╕й лист. Заперечили також Л╕д╕я Михайл╕вна ╕ Серг╕й Васильович. Так продовжувалося практично протягом читання всього листа, лише м╕сцями обо╓ давали деяк╕ пояснення в╕дносно того, що вони роблять у колгосп╕.

Поверталися додому без настрою. Розмова в начальства велася мляво. У мене переважала думка, що я переконав ус╕х, що лист не в╕д мене.

Удома я з мамою, згадуючи деяк╕ моменти листа, переконувалися, що лист до секретаря райкому парт╕╖ написано Семенчуком, бувшим обл╕ковцем ферми в╕д його злоби, що новий голова зняв його з посади ╕ щоб водночас кинути неприязнь до секретаря комсомольсько╖ орган╕зац╕╖ ╕, в╕дпов╕дно, до обл╕ковця ферми. В╕н оч╕кував, що я, як оч╕льник комсомолу в сел╕, буду п╕дтверджувати негативи в колгосп╕, ╕ будуть непереливки ╕ голов╕ колгоспу ╕ секретарю парторган╕зац╕╖. Я ж визначився чуж╕ погляди на себе не брати, хто написав, нехай см╕ливо, не ховаючись, п╕дтверджу╓. Мама п╕дтримала мене, сказавши к╕лька раз╕в:

- Це ж треба таке: злод╕й правди добива╓ться!

- Крав те, що виявлялось б╕льшим у к╕лограмах за рахунок б╕льшо╖ щ╕льност╕ зданого молока, та ще й доярок оббирав.

- Як же в╕н його реал╕зовував? - не розум╕ла мама.

- Вочевидь, записував на молочарн╕ на якусь свою людину, н╕би нею здане молоко.

П╕сля в╕дсутност╕ реакц╕╖ на написаний лист, писака-псевдон╕м повторно послав листа в райком парт╕╖. У в╕дпов╕дь при╖хав ╕нструктор парт╕╖. Його бес╕ди з персонами, названими в лист╕, були безрезультатними. На третю настирну писанину псевдон╕ма райком не в╕дреагував, лише пов╕домив про це Л╕д╕ю Михайл╕вну.

Робота обл╕ковця молочно-товарно╖ ферми включала весь обл╕к ╕ зв╕тн╕сть по ферм╕, рутинний зм╕ст яких, вочевидь, не сл╕д описувати (не було пригод). Але основним було ведення обл╕ку молока за триразового до╖ння кор╕в: ул╕тку вранц╕ з 5.00 до 7.00 год. (щоб ╕з 7.00 пасти худобу); в об╕д ╕з 12.30 до 14.30; увечер╕ з 19.00 до 21.00 год. ╕ п╕зн╕ше (п╕сля пастьби худоби в╕дносно сонця). Доярки й обл╕ковець вранц╕ йшли на роботу за темноти ╕ увечер╕ поверталися додому за темноти. А секретар комсомольсько╖ орган╕зац╕╖, кр╕м цього, у веч╕рн╕й час мав бути в с╕льському клуб╕ з молоддю (у суботу, нед╕лю). ╤ просте сп╕лкування молод╕ в клуб╕ з ним ╕ з юнаком-бригадиром ферми Островським Стан╕славом Адамовичем (без пафосу, амб╕ц╕й, заклик╕в) зд╕йснювало приваблив╕сть д╕вчатам працювати доярками, зокрема, - Островська Брон╕слава Людв╕к╕вна, Островська Мар╕я Олександр╕вна, Залевська Антон╕на Андр╕╖вна, Яхимович Ядвига Стан╕слав╕вна, Метельська Марина, Метельська Валя, Мишкевич Н╕на; телятницею - Островська Стан╕слава ╤ван╕вна, свинаркою - Котвицька Стан╕слава Адол╕вна. Найстаршими доярками були Лаговська ╢ва Адам╕вна, Залевська Антон╕на Петр╕вна, Яхимович ╢м╕л╕я Петр╕вна з ╖хн╕м в╕ком до тридцяти пяти рок╕в. Для сп╕лкування з доярками нер╕дко при╖жджав голова колгоспу Карпенко Серг╕й Васильович, який був ще не жонатий ╕ знаходив сп╕льну мову з молоддю.

Про такий стан на ферм╕, зв╕сно, знали секретар парт╕йно╖ орган╕зац╕╖ Л. М. Башинська ╕, в╕дпов╕дно, райком комсомолу. Знайомилася з комсомольськими справами в сел╕ ╕нструктор райкому комсомолу, ж╕нка. Голова колгоспу орган╕зував по╖здку комсомольського активу та к╕лькох доярок до передово╖ молочно-товарно╖ ферми з найвищими в район╕ надоями молока в сел╕ Серби, зустр╕чалися з передовою дояркою в район╕ Ра╖сою Кот. Була також по╖здка молод╕ до славетних с╕мак╕вських льонар╕в ланково╖ ╢фросин╕╖ Саух. Секретарю комсомольсько╖ орган╕зац╕╖ колгоспу було видано мандат на участь у районн╕й конференц╕╖ комсомолу.

Молодь на ферм╕ працювала, над╕ючись на пол╕пшення умов у колгосп╕. Була ╕ корислива мотивац╕я. Адже доярки могли випити молока ╕ вдома його вже не вживати та й нав╕ть не вечеряти.

- На с╕нокос╕, на жнивах, на збиранн╕ льону нав╕ть води чортма, ц╕лий день п╕д палючим сонцем, а на ферм╕ - у холодку, ╓ холодна вода ╕ молока можна напитися, хоч як стережи нас, - жартували в╕дкрито доярки. - Тут краще працювати, н╕ж у пол╕. Хоча дехто з людей, треба правду сказати, терп╕ти не може ферми.

- Добре, що зараз у нас начальство молоде, нормальне. Не краде молока, а нам да╓ смокнути гарненького.

- Не загляда╓ ╕з-за кор╕в, чи хто п╓ молоко.

- Бо розум╕╓, що ╕накше не можна.

- ╤ що тут такого? Те, що я випю, це з пятнадцяти кор╕в у мо╖й груп╕ лише четвертинка корови - моя. Це менше двох в╕дсотк╕в.

- Але начальство нас страха╓, щоб не крали молока, не несли додому. Це правильно.

- Правильно, не правильно, а якщо через р╕к-два в колгосп╕ не стане краще, ми в╕зьмемо сво╖ реч╕, закинемо на плеч╕ - ╕ в Коростень, Ки╖в, Житомир. У м╕стах кожного м╕сяця дають зарплату, через к╕лька рок╕в можна безплатно одержати квартиру, а молоко - у магазинах, - розм╕рковували д╕вчата, сидячи на скошен╕й привялен╕й трав╕, чекаючи повернення кор╕в ╕з пасовища. - Давайте, д╕вчата, засп╕ва╓мо. Людв╕к╕вна, починай...

Загалом, у сел╕ трохи пол╕пшувалися господарсько-колгоспн╕ справи. Однак добробут колгоспник╕в залишався принципово колгоспним: нормованого робочого часу не було; за виконану роботу записувалися трудодн╕; щом╕сячно╖ зарплати не було, грошову оплату видавали в к╕нц╕ року в невелик╕й к╕лькост╕ (практично символ╕чно); у к╕нц╕ ж року нараховували натуроплату - у межах 500-800 г зерна на трудодень.

╤ одного разу в день видач╕ зерна гумористка-колгоспниця Островська Тоф╕ля, за прозвиськом Курочка, прийшла в комору по свою пайку. Коли над╕йшла ╖╖ черга, вона поклала ком╕рнику дв╕ рукавиц╕, сказавши:

- Насипайте сюди мо╓ зерно.

Ком╕рник ╕ присутн╕ здивувалися такому безглуздю. А вона коментувала таку свою вит╕вку та см╕ялася:

- Нав╕що один м╕шок, у дв╕ рукавиц╕ краще, буде б╕льше зерна, можна буде брати ╖здового, щоб прив╕з зароб╕ток, не хочеться нести м╕шок на плечах. Петро, скор╕ше йди допомогти ж╕ночц╕ винести зерно, - звернулася вона, жартуючи, до ╖здового на вулиц╕.

Присутн╕ ╖╖ п╕дтримали. Коли вс╕ добре посм╕ялися, вона витягла з авоськи м╕шок. Ком╕рник сказав ╖й, щоб набирала зерно...

Прогрес у колгосп╕ н╕би був, а добробут колгоспник╕в визначався все так же з надходжень присадибного городу й в╕д корови молочниц╕ - прямо та в╕д якогось виторгу. Сутужн╕ше було у великих с╕мях.

Якось весною я заходжу до хати дядька Каз╕ка. В╕н т╕льки-що при╖хав ╕з роботи. Бачу, що на його воз╕ лежить м╕шок ╕з зерном.

- ╤з пос╕вно╖ при╖хали? - питаю.

- Так, - в╕дпов╕да╓ в╕н, - п╕двозив нас╕ння до тракторно╖ с╕валки.

- ╤ це в м╕шку нас╕ння?

- Так, - погоджу╓ться в╕н.

- Дядько Каз╕к, не крад╕ть нас╕ння, не буде ж урожаю.

- А я не крав.

- А як Ви його взяли?

- Це залишок в╕д пос╕ву, с╕валка не дос╕яла.

- Не правильно встановили норму вис╕ву?

- Правильно встановили, сам агроном установив, - упевнено сказав дядько.

- То як?

- Не точний механ╕зм або площа менша.

- Тод╕ здайте нас╕ння назад у комору.

- Щоб ком╕рник украв? В╕н же його не оприбутку╓. Украде.

- Ох, украде, украде! Як Ви зна╓те?

- Тол╕к, Тол╕к! Х╕ба я цього не знаю? У колгосп╕ зараз без крад╕ння не вижити б╕дним ╕ не можна стати заможн╕м. Якщо я та ╕нш╕ зараз, весною, чи ╕ншим разом якийсь м╕шечок зерна не вкрадемо, то я, мо╖ д╕ти ╕ вс╕ багатод╕тн╕ с╕м╖ не доживемо до нового врожаю... ╤ В╕талькова с╕мя, вашого сус╕да, не доживе... ╤ все село так... ╤ буде голодомор, як у 1933 роц╕, хоча зараз 1956-й. Тод╕ люди не крали. Бо в кожному двор╕ всього села був окремий господар...У власника не крали. Не крали, тому голодували. А зараз колгоспники потроху крадуть у колгосп╕ ╕ виживають? Украдуть нас╕ння - урожай у колгосп╕ буде менший, але вродить. Однак, крадуть чи не крадуть, урожай колгоспникам не дають - усе в "закрома Родины".

- То красти ж не чесно.

- Не чесно не платити за роботу. Я всю зиму на мороз╕ ╕ вл╕тку в спеку ╖здовим на конях працюю? Клято працю-ю-ю. Моя М╕ля - доярка, твоя т╕тка Антон╕на - доярка. Вони йдуть на роботу вранц╕ за темноти ╕ приходять увечер╕ за темноти. Працю╓мо на найтяжчих роботах у колгосп╕. А зарплати, ти ж зна╓ш - дуля. Н╕ зерна, н╕ грошей!? Трудодн╕ - палочки-вигиналочки?.. ╤ так в ус╕ роки. За таку мою крад╕жку Бог гр╕ха мен╕ не дасть. Це не крад╕жка, - показав в╕н на м╕шка - це моя зароб╕тна плата. Гр╕х тому, хто заставля╓ голодувати, хто примушу╓ красти. Твоя мама не краде, то що ма╓? Злидн╕? Яке ваше теля? Худе. А у вашого сус╕да, який на ферм╕ фуражиром працю╓? Жирне-е-еньке телятко...

П╕сля ц╕╓╖ розмови я звернув увагу на сво╓ та сус╕дське теля. Допомогла мен╕ в цьому сама сус╕дка. Коли мама вранц╕, як я повертався з роботи, вивела теля на пашу на луз╕ поруч ╕з нашою садибою, привязала його на ланцюжку до металевого штиря (до к╕лочка) ╕, стоячи, дивилася, як воно почина╓ пастися, у цей же час на цей же луг вивела пастися сво╓ теля сус╕дка Павл╕на. Раптом вона заговорила:

- Броня, кума, чому Ваше теля таке худе ╕ не росте, воно ж старше за мо╓, а менше. Чи не хворе?

- Н╕ не хворе, кума, не б╕йтеся. Даю те, що маю, а росте помаленьку.

- То ви засмажуйте йому п╕йло. Ми засмажу╓мо.

- Не ма╓ чим засмажувати, кума, ще порося мале, недавно купила, - в╕дпов╕ла мама, п╕шовши посп╕шно через город до хати.

- Х╕ба через в╕кно я не бачу, як В╕талько засмажу╓ теляче п╕йло. Наш╕ хати ж навпроти. - заговорила вона до мене, як ми ув╕йшли до хати. - Везе в╕н на воз╕ фураж, як т╕льки пор╕вня╓ться в╕н з╕ сво╖м двором - ураз скине з п╕дводи м╕шечок у канаву б╕ля свого мостика ╕ ╖де дал╕, не зупиняючись. Незабаром ╕з подв╕ря виходить кума ╕ забира╓ той м╕шок. ╤ дал╕ засма-а-ажу╓. Я тоб╕ про це н╕ разу не сказала, нав╕що воно тоб╕...

За роботою непом╕тно приближалась ос╕нь. Заходила мова про призив до Арм╕╖. Не в╕дкладаючи на дал╕, заздалег╕дь, треба було гнати самогонку. Розчинили. (Чи запарили?) ╤ випало так, що треба було гнати гор╕лку у день в╕дкриття полювання. А машинка (апарат для одержання самогонки з хл╕бного розчину) стояла в той час у Гачах, тобто в тому л╕с╕, який зазвичай здеб╕льшого охоплювався полюванням.

Тому була думка, щоб у цей день не гнати гор╕лку. Але машинка за словами ╖╖ власника була в╕льна. ╤ Каз╕к визначився - гнати. Для цього треба було до не╖ вивезти розчин у бочц╕. Це робиться переважно пота╓мно за темноти, щоб н╕хто не бачив. Але Каз╕к за нашою згодою вир╕шив ризикнути - по╖хати до машинки вранц╕ п╕сля початку роботи, коли начальство та люди по селу не рухаються.

П╕дготувавшись, я ╕з мамою чекали його. Валю попередили, щоб вона п╕дстрахувала мене по робот╕ на випадок, якщо я зап╕знюсь. П╕д╖хав Каз╕к п╕д пор╕г хати швидко ╕з зеленою масою на воз╕. Я вважав, що бочечку з розчином, яку ми п╕дкотили ближче до хатнього порогу, будемо виносити удвох. Але в╕н, глянувши, що вона заповнена на одну гонку, прис╕в, обхопив ╖╖ обома руками ╕, гикнувши, раптом п╕дняв ╖╖ ╕ пон╕с через в╕дчинен╕ двер╕ на в╕з, на п╕дготовлене м╕сце. Як т╕льки вона опустилася на дно воза, в╕н швидко почав ╖╖ обкладати травою, наказавши зверху ╖╖ накрити рядниною. З ус╕м необх╕дним, щоб гнати гор╕лку, я з мамою вмостилися в задн╕й частин╕ воза.

Через п╕втора десятка хвилин ми були б╕ля самогонного апарату. Каз╕к швидко склав його, знайшовши необх╕дн╕ основн╕ вузли, прихован╕ неподал╕к у в╕домих йому м╕сцях. Я в╕дразу почав готувати дрова та розводити вогонь п╕д барабаном, а мама - заливати в нього воду, несучи ╖╖ ╕з копанок неподал╕к. П╕сля цього за кер╕вництва Каз╕ка в╕драми залляли розчин у два куби, над╕йно позабивали в них ╕ в барабан к╕лочки для забезпечення герметичност╕ п╕д час кип╕ння вм╕стимого в них. Коли закип╕ла вода в барабан╕, ╕ пара через трубу почала надходити в перший куб, Каз╕к поставив венж╕, сам залив у них воду, почистив сухопарник, забивши його к╕лочком, руками й очима пройшовся по л╕н╕╖ машинки ╕ наголосив, щоб вода у венжах була холодна ╕ щоб н╕де не шип╕ло.

- Гор╕лочка ма╓ б╕гти тоненько, не булькати. Регулюйте вогнем. Бажаю повних бутл╕в гор╕лки в скалках. Не маю часу, не вийшло попробувати первачок. Увечер╕ привезу брагу. - висловився в╕н п╕д к╕нець ╕ по╖хав.

Мама стала оч╕кувати гор╕лку, а я - заготовляти дрова ст╕льки, щоб хватило. Коли наб╕гла п╕вл╕тра перваку ╕ справа ладилася, я сказав мам╕, що пора йти на дойку ╕ що в╕дразу прийду п╕сля ╖╖ зак╕нчення, щоб разом прийти додому з прибутком.

Невдовз╕ як я п╕шов, мама почула далекий гавк╕т собак. В╕н наближався. Що робити? На полювання ходить районне начальство. Що буде? Гор╕лка саме п╕шла. Т╕кати не можна - усе пропаде. Гавк╕т ближче. А як тюрма? Раптом мама взяла в одну руку пляшку перваку, а в другу - пляшку втораку ╕ п╕шла назустр╕ч говору, який почав чутися. Наближалося два чолов╕ки. Коли вони п╕д╕йшли ближче, вона п╕дняла пляшки вгору ╕ голосно звернулася до них:

- Люди добр╕! Помилуйте мене! Нате Вам первак ╕ вторак та в╕дверн╕ть зв╕дси тих собак. Дайте мен╕ зак╕нчити мою роботу.

- Ми чу╓мо запах, бачимо димок ╕ йдемо сюди.

Мама молитвенно повторила вже сказане.

Один ╕з чолов╕к╕в узяв у руки одну пляшку, трохи сколотив ╖╖, подивився у пляшку, тримаючи ╖╖ на р╕вн╕ очей проти св╕тла, ╕ передав другому. Пот╕м узяв другу пляшку, повторив те ж саме ╕ сказав:

- Справжня, чудова гор╕лка. Добре, ж╕ночко, ми спряму╓мо полювання в другий б╕к. Залиша╓мо Вас у спокою, - ╕ в╕н повернувся з напарником назад.

Через певний час гавк╕т п╕шов за ╕ншим напрямом. В╕д начальства села стало в╕домо, що очолювали в╕дкриття сезону полювання в цьому роц╕ начальник районно╖ м╕л╕ц╕╖ та головний редактор районно╖ газети.

Природа буду╓ться на парному ╕снуванн╕. Дв╕ стат╕ в жив╕й природ╕. Два полюси на планет╕. Позитивн╕ й негативн╕ заряди. Под╕╖ мають якусь подв╕йн╕сть. ╤ трапилася друга курйозна пригода (п╕сля мисливського дня) за другого приготування гор╕лки для мого випровадження до Арм╕╖. Вона в╕дбулася вдома, у р╕дн╕й хат╕. Тод╕ гнали гор╕лку мама ╕ я з темного вечора до к╕нця ноч╕, на т╕й же машинц╕, але для консп╕рац╕╖ в ╕нш╕й д╕лянц╕ л╕су.

П╕сля виробничого процесу з наповненими м╕шками ми прийшли додому безлюдними стежками та дорогою н╕би безпечно на початку св╕танку. Я в╕дразу п╕шов на ферму, а мама, трохи посид╕вши, втомлено, але ╕з задоволенням почала витягати пляшки, нюхаючи в них гор╕лку. Неспод╕вано за в╕кном почувся п╕д╖зд до хати п╕дводи, а незабаром п╕д в╕кном голос:

- Броня, це я, Янко, Годлевський Янко, в╕дчини двер╕, сво╖.

Мама швидко п╕дсунула м╕шки до л╕жка, на нього поклала к╕лька витягнутих пляшок, на кривши ╖х п╕джаком, та в╕дчинила хатн╕ й с╕нишн╕ двер╕. До хати ув╕йшов дядько Янко, а за ним - районний суддя Сп╕вак, якого на конях возив дядько ╕ якого в╕дтак знала мама. Янко досв╕дченими очима в╕дразу зрозум╕в стан у хат╕ ╕ сказав:

- Петро ╤лл╕ч, це моя небога Броня, зранку господарю╓. Ти, Броня, не метушись, не хвилюйся, товариш суддя при╖хав по колгоспних справах. Приготуй нам, Броня, швидкий сн╕данок, щоб трохи перекусити перед роботою.

Мама запросила при╖жджих перейти в другу к╕мнату й розм╕щуватися за столом ╕ сказала ╖м:

- Я зараз ╕з дочкою Валею швидко зваримо картопл╕ ╕ насмажимо цибул╕. Сир з╕ сметаною та ог╕рки ╓.

За п╕дготовчий пер╕од до сн╕данку суддя розпов╕в, що в╕н при╖хав у село не в крим╕нальних справах, а як уповноважений райкому парт╕╖ по контролю за ос╕нньою пос╕вною, льонарськими роботами та копанням картопл╕. Буде сюди при╖жджати не раз.

Коли на ст╕л було поставлено сн╕данок, дядько Янко сказав:

- Броня, подавай гор╕лку, попробу╓мо, яка вона в Тебе, чи вдалася.

Тут же на ст╕л було поставлено пляшку з╕ св╕жою самогонкою та гранчаст╕ стакани. Розливати гор╕лку й приговорювати взявся Янко. В╕н хвалив гор╕лку й запитував у судд╕, чи добра самогонка. ╤ суддя зробив висновок:

- Самогонка добра, за таку судити не можна. Мен╕ таку б на свято.

Дал╕ за столом було сказано, що ця гор╕лка приготовлена для провод╕в сина в солдати. П╕д к╕нець сн╕данку суддя замовив бутлик гор╕лки для себе.

П╕сля того як Янко пов╕з суддю до контори колгоспу, мама з Валею майже однаково к╕лька раз╕в повторювали слова: - Це ж треба таке, - ╕ почала розливати гор╕лку в посуду, сортуючи та нормал╕зуючи ╖╖ за кр╕постю. Я застав ╖х за такою роботою, прийшовши з ферми, ╕ вони розпов╕ли про непроханих гостей.

- Суддя, уповноважений райкому парт╕╖, а добра людина. Як ╕ мисливц╕. Пошкодували б╕дну людину, не притягли до суду, - розм╕рковувала мама, - знають б╕ди простих людей.

- А може позаздрили на гор╕лку на дурняка? Може подякували за щир╕сть? - по сво╓му тлумачив я. - Але добре, що дали нам спок╕й, не предявили нам претенз╕й. Ми того варт╕...

Оч╕куваний призив в Арм╕ю наближався. Знали про це на робот╕. ╤ зав╕дувачка молочарнею Ольга Цалко запитала в мене, чому я не готуюся до призову. За банальною розмовою вона запитала:

- У тебе закуски хвата╓? В усьому поклався на мат╕р? Чому не зверта╓шся до голови колгоспу, щоб чимось допом╕г, щось виписав ╕з продукт╕в? Ти ж заробив. Влада тоб╕ не п╕дкаже. Поки ти будеш думати, вагатися, я тоб╕ кажу пом╕ж нас: в╕зьми один б╕дон молока на густ╕ вершки для себе. У тебе ж по обл╕ку надлишок молока ╓, я це знаю. ╤ все буде добре. Б╕дончик вершк╕в на сметану дуже знадобиться. Слухай, слухай ╕ так зроби. Включай сепаратор, я в╕дрегулюю на жирн╕ вершки. Швиденько. Б╕дончик он сто╖ть, пустий...

Коли я н╕с б╕дончик з вершками додому, мен╕ здавалося, що в╕н св╕титься, що в зустр╕чних хатах за в╕кнами ворушаться занав╕ски ╕ на нас ╕з в╕кон дивляться оч╕.

Призивний об╕д ╕ проводи в╕дбулися п╕сля ранку до об╕дньо╖ пори. Були родич╕, молод╕ люди, доярки. Був дощ. Були добр╕, гарн╕ побажання. Т╕, що в╕дслужили в Арм╕╖, бажали не йти в сержанти, бо п╕сля приходу стро╓м з╕ столово╖ завжди буде команда "Рота роз╕йдись, солдатам особистий в╕льний час, командирам в╕дд╕лень прийти в канцеляр╕ю". Дядько Каз╕к радив йти у спортивну школу - буде ц╕каво на змаганнях ╕ будуть по╖здки в р╕зн╕ м╕сця. Петро Яхимович пропонував почати курити - будуть перекури, причини для в╕дпочинку. Дядько Василь, брат батька, який при╖хав на проводи разом ╕з т╕ткою Сашею, його сестрою, говорив, щоб старався добре служити, щоб не п╕дв╕в родину в╕йськових, батька та ком╕сара Павла; в╕н же тут пов╕домив, що в школ╕ в Харл╕╖вц╕ пов╕сили портрет батька, як першого комсомольця в сел╕ ╕ який в╕ддав життя за Батьк╕вщину.

Посп╕шали, щоб до 16-╖ години зявитися до в╕йськкомату. 13 жовтня 1956 року п╕д дощовими хмарами ви╖зн╕ колгоспн╕ кон╕ в╕двезли Верт╕йчука Анатол╕я та Голобородька Стан╕слава до ╢м╕льчинського райв╕йськкомату для проходження строково╖ служби на три роки. Протягом цього часу мамину хату радували сама мама, ╖╖ доня Валя, поштарка та трикутн╕ листи сина з в╕йськових частин ╕з його в╕стями.


Ф╕нальн╕ в╕ст╕ в мамин╕й хат╕

Будують хати для того, щоб у них жити й родити. Мама Броня думала так про долю сво╖х д╕тей. Син Тол╕к уже п╕шов у державно-в╕йськов╕ тенета, де доля визнача╓ться ╖хн╕м впливом. Дочка Валя, зак╕нчивши десять клас╕в Бондар╕всько╖ школи, в╕дмовилася поступати до вищого навчального закладу, судячи, що вона не зможе поступити, ╕ визначилася працювати в колгосп╕. Хоча Тол╕к писав ╖й в листах, що вона зможе поступити в ╕нститут, що не треба сам╕й себе судити. Вона не погодилася.

В╕дразу п╕сля школи п╕д час жнив ╖й доручили працювати вагарем зерна в╕д комбайну. Одночасно вдома, як у шк╕льн╕ роки, так ╕ оп╕сля, нин╕ та далеко-далеко п╕зн╕ше ╕ завжди, вона була старанною пом╕чницею мами в роботах на ╖╖ домашньому огород╕: сад╕ння овоч╕в ╕ картопл╕, виполювання бурян╕в, копання картопл╕ тощо. Вона прагнула при╖хати на пом╕ч п╕сля роботи у сво╖м п╕дпри╓мств╕ у суботньо-нед╕льн╕ дн╕.

У нагороду за зразкову роботу вагарем зерна в╕д комбайн╕в(у) Степан╕вська МТС послала Валентину Верт╕йчук на шестим╕сячн╕ курси п╕дготовки бригадир╕в-садовод╕в у плодо-сад╕внич╕й школ╕ на Корчуватому в Ки╓в╕. Щоб туди по╖хати, треба було на п╕дстав╕ направлення взяти паспорт, який у цьому роц╕ стали видавати селянам-колгоспникам.

До паспортного столу в ╢м╕льчин╕ вона прийшла вранц╕ ран╕ше, н╕ж вийшов на роботу начальник. Коли в╕н дов╕дався, що вона так раненько прийшла з Кривотина, в╕н спочатку цьому не пов╕рив, перепитуючи, як вона такого малого росту, боса, змогла пройти 25 к╕лометр╕в до райцентру, не боячись л╕су, чужих с╕л. В╕н перейнявся таким ╖╖ станом ╕ сп╕вчутливо пооб╕цяв сьогодн╕ ж швидко оформити та видати паспорт. Коли в╕н вручав паспорт, то запитав, чи справд╕ вона в╕дразу п╕де додому. На ствердну в╕дпов╕дь в╕н сказав:

- Важко пов╕рити, щоб така мала д╕вчина, вчорашня школярка, за день йшла 50 к╕лометр╕в. Ти ж ще дитина.

- Я щаслива, що Ви швидко мен╕ дали паспорт. Як сонце зайде, я прийду додому ╕ порадую маму. Дякую Вам, - в╕дпов╕ла Валя, посп╕шаючи...

╤з посв╕дченням бригадира-садовода вона стала працювати в Коростенському сад╕вничому розсаднику, там же живучи в службов╕й квартир╕. Спочатку к╕лька тижн╕в працювала на р╕зних роботах, а пот╕м - бригадиром. Працювала усп╕шно. Приймала участь у художн╕й самод╕яльност╕ в м╕ському будинку культури, сп╕ваючи в хор╕ та сольно.

Зустр╕вся жених Карнафель Ал╕м. Свадьба в╕дбулася в мамин╕й хат╕. Валя народила дочку Ларису та сина Олега за м╕сцем проживання, але не в мамин╕й хат╕, як мр╕яла мама, коли починала ╖╖ будувати. Доньку вона народила в службов╕й квартир╕, а сина - у власному будинку, побудованому з чолов╕ком, коли вона няньчила доньку.

Хоча я, Тол╕к, перебував на трир╕чн╕й строков╕ в╕йськов╕й служб╕, я кожного року бував у дом╕вц╕ в л╕тн╕й пер╕од. У перший р╕к служби мен╕ надали однотижневу в╕дпустку ╕ я накосив с╕на. За другий р╕к служби я заробив двотижневу в╕дпустку ╕ за цей час, кр╕м загот╕вл╕ с╕на, перекрив частину хати соломою - вязав кулики ╕ перекривав. У трет╕й р╕к служби мене достроково зв╕льнили в запас на основ╕ директиви командуючого ППО для вступу до вищого навчального закладу - ╕ я знову вл╕тку був удома.

Коли я перекривав хату, в один ╕з дн╕в проходила по дороз╕ баба Ганя, ╕дучи до с╕льмагу, ╕ трохи сп╕лкувалася з╕ мною. Раптом вона запитала:

Тол╕к, ти в Арм╕╖ служиш?

- Служу.

- Ти, мабуть, дуриш бабу, - сказала вона. - Ус╕, хто приходить з Арм╕╖, штокають ╕ какають, а ти - н╕.

- Служу, служу, бабо, за Стал╕нградом служу, - п╕дкреслив я.

- Бач, в╕н не такий, як ус╕, - гомон╕ла вона, проходячи дал╕.

Незабаром нав╕дався м╕й друг з дитинства Франик Осровський. Прив╕тавшись, в╕н в╕дразу сказав мам╕:

- Тьотю, дайте мен╕ вила, я буду подавати кулики, а Ви йд╕ть ╕ приготуйте ог╕рка та сто грам╕в. Трохи поговоримо.

Невдовз╕ п╕д╕йшли друз╕ Микола Залевський ╕ В╕ктор Львов.

- Уже к╕нча╓ться день, можна зак╕нчувати роботу. Почина╓ сутен╕ти, не видно, як привязувати кулики. Солдате, уже злазь ╕з хати, - голосно в╕талися хлопц╕.

У хат╕ за посп╕шно приготовленою вечерею хлопц╕ говорили банально ╕ про в╕йськову службу.

- Де служиш?

- Далеко, зв╕дси не видно. Спочатку, хлопц╕, ви розкаж╕ть про себе, де ╕ як служили. Ви ран╕ше мене п╕шли до служби, ╕ я про вас н╕чого не знаю. Давай, В╕тя, ти перший.

- Я дуже, дуже далеко був. Чита... Хабаровський край. Тепер знаю, що таке морози.

- Ти про службу розпов╕дай.

- П╕хота. Через день на ремень, через два на кухню.

- Ти про службу давай.

- Ой, хлопц╕! Для чого в╕йськов╕? Для в╕йни. От ╕ ми, уся в╕йськова частина, готувалися до в╕йни. Наш комбат говорив: "Ран╕ше, чи п╕зн╕ше, буде в╕йна Китаю з Рос╕╓ю". Ми ╕ готувалися до в╕йни - до оборони ╕ до наступу. ╤з мене досить. Миколо, твоя черга.

- А я трохи воював. ╤з мадярами. Був такий вар╕ант в╕йни. Об╕йшлося добре. Радянсько-угорський конфл╕кт зак╕нчився швидко. Але я побачив в╕дношення мадяр до нас. Коли нам, солдатам, ╕нколи, в якийсь вих╕дний день, давали в╕дпустки на три-чотири години, ╕ ми йшли м╕стом, заходили кудись перекусить чи нав╕дувались до танц╕в, до нас в╕дносились не прив╕тно. Т╕ д╕вчата, дуже гарн╕ д╕вча, що говорили нашою мовою, казали нам, що ми загарбники, що ми загарбали Закарпаття ╕ що воно знову перейде до Угорщини, бо люди не хочуть жити в колгоспах ╕ хочуть повернутися назад ╕ тепер вчать угорську мову.

- Н╕, н╕. Це дехто так дума╓. Б╕льш╕сть укра╖нц╕в до мадяр не п╕де, бо в них погане в╕дношення до нас, - включилася до мови мама. - Коли через наше село в╕дступало мадярське в╕йсько, воно захопило в хатах у полон цив╕льних чолов╕к╕в - не в╕йськових, ╕ до цього часу н╕хто з них не повернувся. Н╕ один чолов╕к! А з Н╕меччини полонен╕ й остарбайтери повернулися.

- ╤ м╕й дядько з мадярського полону не повернувся, - гарячковито заговорив Франик. - Толька! Чого мовчиш? Наливай, вип╓мо ╕ говори. Ми зна╓мо, що ти в Москв╕ служиш...

- Перший р╕к я служив у Вапнярц╕ в ав╕ац╕╖, в ав╕ашкол╕ вчили на прибориста л╕так╕в, а зараз за ╕ншою адресою.

- У Кремл╕вськ╕й ав╕ац╕╖?!

- Н╕, хлопц╕, я служу дуже далеко в╕д Москви. У дуже, дуже секретн╕й частин╕.

- Ми ж сво╖.

- Я нав╕ть мам╕ не маю права написати в лист╕, яка погода, з яко╖ сторони в╕тер. Б╕льше в мене н╕ про що не питайте. Краще, Франику, розкажи, чому зняли голову колгоспу Карпенка Серг╕я.

- Бо дав колгоспникам на трудодн╕ трохи б╕льше зерна, а в закрома Род╕ни - менше. При╖хали з райкому парт╕╖, сказали, що в╕н не правильно розум╕╓ пол╕тику парт╕╖ ╕ зняли.

- Де в╕н зараз?

- Направили кудись агрономом. А до нас прислали наводити дисципл╕ну якогось ╢ф╕менка, тюлькою прозивають.

- А ти як, Франику господарю╓ш?

- Господарюю як завжди, а парубкую щонед╕л╕ по ╕ншому. За себе, за тебе ╕ за того хлопця.

Така в╕дпов╕дь викликала у присутн╕х см╕х, гом╕н, розмову на переб╕й один одного...

Як гост╕ п╕шли ╕ в хат╕ залишилися мама з Валею, мама м╕ж ╕ншим сказала:

- Добре, Тол╕к, що ти п╕д час служби заробля╓ш в╕дпустки ╕ можеш допомогти мен╕ - накосити с╕на, трохи хату перекрив. А дрова якось ми заготовля╓мо без тебе - я з Валею. Я зрубую дерева, а Валя - зрубу╓ г╕лки, як ╕ ти зрубував г╕лля, коли був хлопчиком. Справля╓мося Валя? - звернулася до не╖ мама.

Дочка у в╕дпов╕дь кивала головою та посм╕халася.

- Чому про це мен╕ н╕ разу не написали?

- А що це дасть? ╤ ти про домашню роботу все зна╓ш. Я з мамою пишемо про родич╕в, про людей в сел╕. Мама зна╓, що тебе ц╕кавить, ╕ говорить мен╕...

Так вони писали спочатку солдату, пот╕м студенту Укра╖нсько╖ с╕льськогосподарсько╖ академ╕╖, пот╕м - за м╕сцем роботи в Андруш╕вському бурякорадгосп╕.

Хвилюючим для нього було пов╕домлення про те, що в колгосп╕ новий голова колгоспу ╢ф╕менко за прозвиськом Тюлька жорстко взявся навести дисципл╕ну в колгосп╕ за його поглядами. Б╕ля с╕льського клубу в╕н одного разу стр╕ляв ╕з мисливсько╖ рушниц╕, вимагаючи увечер╕ в нед╕лю в╕д людей, щоб вони йшли додому в╕дпочивати, щоб завтра вранц╕ йти на роботу.

В╕н контролював вих╕д колгоспник╕в на роботу. У к╕лькох хатах, де вранц╕ в час виходу на роботу ще гор╕ло в печ╕ чи груб╕ ╕ щось там варилося, в╕н заливав вогонь водою ╕ виганяв ж╕нок на роботу.

Обурливо я прочитав пов╕домлення, що сус╕дку Яворську Петрину (за прозвиськом Ян╕ха) вислали в Приморський край за те, що вона к╕лька дн╕в не ходила на колгоспну роботу, а залишалася вдома, щоб сполоти на сво╓му огород╕ заростаючу бурянами картоплю, бо не встигала, ходячи щодня на роботу та доглядаючи за д╕тьми. ╥╖ доводи про те, що раненько до виходу на колгоспну роботу та увечер╕ п╕сля не╖ треба чотирьом д╕тям ╖сти наварити, порося доглянути, корову подо╖ти, тому нема╓ достатнього часу для огороду, йдучи щодня на колгоспну роботу. Через це ╕ менше заробля╓ трудодн╕в. Але ланкова Кам╕ля Красновська доводила, що хто не встига╓ поратися, той не потр╕бен колгоспу. Хоча ╖╖ д╕ти-школяр╕ ходять на роботу. В╕дтак ╖╖ огород переорали. ╤ за р╕шенням названого голови колгоспу та нового голови с╕льсько╖ ради (також ╢ф╕менко) Яворську Петрину з чотирма д╕тьми в╕дправили на Далекий Сх╕д, н╕би вона завербувалася. ╥╖ ж присадибну д╕лянку та хату перебрали у власн╕сть колгоспу.

Детал╕ висилки ц╕╓╖ с╕м╖ стали в╕дом╕ п╕зн╕ше. Виявилося, що старша дочка Розал╕я та син Анатол╕й (т╕, про кого уже написано, що вони приймали участь у скиртуванн╕ с╕на, ╕ Тол╕ка к╕нь удари в н╕с) з етапу втекли. Трохи п╕зн╕ше вони, не маючи паспорт╕в, повернулися в село, жили в добрих людей, стали коспниками, одружилися.

...Писала Валя Тол╕ку про тих, котр╕ покинули село, залишили батьк╕вськ╕ та материнськ╕ хати, не народивши в них батькам онук╕в. Найб╕льше ви╖хало молод╕ до Ки╓ва, у Святошин, на буд╕вельн╕ роботи. Тол╕к писав листи часто.

Щоб швидше д╕знатися, що в╕н написав, мама ╕нод╕ просила листоношу Павл╕ну Габр╕вну Островську прочитати листа. Одного разу, коли читала листа ╖╖ дочка Генеса, яка в той день розносила почту (зам╕сть матер╕), до хати зайшла Антон╕на й спостер╕гала за читанням. Коли листоноша п╕шла, вона сказала:

- Броня, нащо ти да╓ш чужим людям читати письма?

- Це дочка поштарки Павл╕ни, школярочка Г╕на, допомага╓ матер╕. А чолов╕к Павл╕ни, Стан╕слав Островський був у партизанах, там його було поранено, повернувся ╕нвал╕дом ╕ працю╓ обл╕ковцем у бригад╕ колгоспу. ╥м можна дов╕ряти, вони добр╕ люди.

...Однак посилення дисципл╕ни за тод╕ ╕снуючих колгоспних соц╕альних умов не сприяло адекватному п╕двищенню добробуту селян. Оптим╕стичних погляд╕в надавало призначення колгоспникам пенс╕й, перш╕ з яких складали 12-20 рубл╕в. ╤ начальство стверджувало, що призначення пенс╕й, це дуже сво╓часний зах╕д держави. Однак воно не вт╕шало молодь, ╕ вона не трималася села.

Проте село Кривотин ╕ навколишн╕ села, як╕ входили в один колгосп (п╕сля об╓днання малих колгосп╕в у близьких селах), продовжували бути багатолюдними. Вечорами в суботн╕ та нед╕льн╕ дн╕ с╕льський клуб наповнювався вщерть. ╤ вс╕ виробнич╕ процеси людьми забезпечувалися. Запровадився дитячий садочок.

Сприяло виробництву в колгосп╕ посилення техн╕чного оснащення - впровадження механ╕зац╕╖ та електриф╕кац╕╖ трудом╕стких процес╕в: зб╕льшувалася к╕льк╕сть трактор╕в, комбайн╕в, вантажних автомоб╕л╕в, над╕йшли косарки та льонобральн╕ машини, встановили механ╕зоване водопостачання на тваринницьких фермах, автонапувалки для худоби, механ╕чне до╖ння кор╕в тощо.

Потенц╕ал колгоспу зростав: зб╕льшувалися пос╕вн╕ площ╕, зростало погол╕вя велико╖ рогато╖ худоби, свиней, овець, птиц╕, велося буд╕вництво. МТС проводила мел╕орац╕ю значно╖ частини заболочених земель.

Колгоспники працювали належно. Вони продовжували залучати д╕тей соб╕ на пом╕ч у сво╖й робот╕ ╕ в тваринництв╕ ╕ в р╕льництв╕. П╕сля пятого класу практично вс╕ д╕ти допомагали батькам прополювати пос╕ви й огородн╕ культури, вибирати льон, стелити лляну соломку для вилежування ╕ збирати ╖╖, як вилежиться, тощо. Для виконання таких роб╕т учител╕ виводили школяр╕в натом╕сть проведення останн╕х одного-двох урок╕в. ╤ безпосередньо вчител╕ та медичн╕ прац╕вники с╕льсько╖ л╕карн╕ орган╕зовувалися на авральн╕ роботи.

На тваринницьк╕й ферм╕ доярки, телятниц╕, свинарки, пташниц╕, в╕вчар╕ працювали з╕ сво╖ми д╕тьми-п╕дл╕тками. Хто ╖х не мав, тим допомагали д╕ти ╕нших прац╕вник╕в п╕сля виконання сво╓╖ роботи. У родин╕ Казимира Яхимовича його дружин╕ М╕л╕, коли вона почала працювати дояркою, до╖ти кор╕в допомагали по черз╕ вс╕ пятеро д╕тей ╕з часом ╖хнього п╕дростання (в╕дпов╕дно з в╕ком ╕ часом по дво╓-тро╓ разом, бо р╕зниця у в╕ц╕ була незначною): Бернадя, Леонтина, Людмила, В╕ктор, Анатол╕й.

Коли ╖хн╕й батько Казимир перейшов з р╕льництва на тваринницьку ферму, В╕тя став допомагати у фуражирськ╕й робот╕ батьку. ╤ одного разу мало не стався нещасний випадок: коли батько за╖хав у кор╕вник п╕дводою з кормом ╕ його вивантажував, кон╕, як т╕льки в╕з зв╕льнився, раптом, вочевидь чогось злякавшись, рвонулись ╕з возом ╕з м╕сця. Хлопчик В╕тя, що був попереду, схватився ╖х зупинити, схопившись за ланцюги нашийник╕в та за дишло. Але кон╕ в╕дразу не зупинилися, виб╕гли з возом ╕з кор╕вника з В╕тею на дишл╕ ╕ тод╕ стали...

Ц╕ працьовит╕ д╕ти рано долучилися також до в╕дпов╕дально╖ самост╕йно╖ роботи в колгосп╕: п╕д час л╕тн╕х кан╕кул, зак╕нчивши 6 ╕ 7 клас╕в, працювала вагарем зерна в╕д комбайна Бернадя, а п╕сля не╖ - Люся. Але, не дивлячись на те, що батьки наполегливо працювали на важких ф╕зичних роботах в колгосп╕, ╕ ╖хн╕ д╕ти п╕д час кан╕кул ╕ нав╕ть п╕д час навчання в школ╕ долучалися до колгоспно╖ роботи, ╖хн╕ житлов╕ домашн╕ умови були незадов╕льн╕. Нав╕ть харчування було недостатн╕м. ╤ той чи ╕нший ╕з цих д╕тей, йдучи з╕ школи по дороз╕, що була недалеко в╕д хати т╕тки Брон╕, часто заб╕гав до не╖ на об╕д, щоб по╖сти.

╤ з одягом, взуттям було скрутно. Д╕вчатка радувалися одн╕й-двом хусточкам з газово╖ тканини, як╕ Тол╕к (будучи студентом) як гостинця привозив ╖м п╕д час кан╕кул за рахунок часточки сво╓╖ стипенд╕╖.

Але ця с╕мя та ╕нш╕ люди села традиц╕йно щиро, належно працювали в колгосп╕ ╕ над╕ялися, над╕ялися на краще. Однак задоволення умовами життя не було через об╕цяних 5 - 10 рок╕в п╕сля в╕йни, ╕ через 15 - 20, ╕ дал╕. ╤ б╕днота, злидн╕ гнали людей ╕з села, спочатку в м╕ста сво╓╖ кра╖ни, а коли не кращало - у заруб╕жжя.

╤ вс╕ д╕ти багатод╕тно╖ с╕м╖ Казимира та М╕л╕ ви╖хали до кращого життя. Бернадя й Людмила працевлаштувалися в Андруш╕вц╕ в лаборатор╕╖ цукрозаводу, у склад╕ якого в бурякорадгосп╕ тод╕ став працювати старшим зоотехн╕ком Анатол╕й Верт╕йчук ╕ посприяв ╖м влаштуватися на роботу. Ц╕ д╕вчата, працюючи на завод╕, заочно зак╕нчили техн╕куми з╕ здобуттям технолог╕чних спец╕альностей. Тут вони одружилися ╕ ╖хн╕ с╕м╖ одержали квартири в╕д заводу. ╥хн╕й брат Тол╕к при╖хав на життя ближче до сестер, працевлаштувавшись шофером у колгосп╕ в сус╕дньому сел╕ Мошк╕вц╕. Леонтина прижилася в Коростен╕, почавши працювати оператором на бавовно-переробн╕й фабриц╕. В╕ктор став токарем на зал╕зничн╕й станц╕╖ в Овруч╕. Ус╕ вони одружилися ╕ при╖жджали з онуками до д╕да Каз╕ка ╕ бабун╕ М╕л╕: В╕ктор й Анатол╕й Рудюки (в╕д Бернад╕); Серг╕й ╕ Наташа Пашинськ╕ (в╕д Леонтини); Олег ╕ Володимир Касарди (в╕д Людмили). Ц╕ д╕ти, як у дитинств╕ ╖хн╕ батьки, також б╕гали на тваринницьку ферму, хот╕ли вчитися до╖ти кор╕в ╕ старалися в чомусь допомогти дорослим: прибрати з╕ ст╕йл гн╕й, п╕дмести за год╕вницями п╕длогу, щось принести-в╕днести; ╖здили на воз╕ з д╕дом поблизу дому, а ╕нод╕ дал╕ на якусь роботу тощо.

До пенс╕╖ ╕ дал╕ жила в сел╕ Брон╕слава Верт╕йчук, продовжуючи працювати в колгосп╕ ╕ доглядаючи домашн╓ господарство. По домашн╕й робот╕ ╖й допомагали, живучи осторонь, ╖╖ д╕ти - Тол╕к чолов╕чу роботу (загот╕вля с╕на та палива п╕д час в╕дпусток та ╕нод╕ в суботу й нед╕лю), а Валя при╖жджала працювала на садиб╕ (прополка, копання картопл╕). Протягом весни, л╕та й осен╕ вона часто моталася до Кривотина з Коростеня, де жила, ╖дучи увечер╕ в пятницю чи раненько в суботу п╕сля роботи автобусом до Гулянки, а дал╕ йдучи в╕с╕м к╕лометр╕в до мамино╖ хати. Працювала на садиб╕ в суботу та в нед╕лю до об╕ду, а оп╕сля йшла з ношею до Гулянки чи Ушиц╕ ╕ дал╕ вже ╖хала транспортом до Коростеня - у переповнених автобус╕ чи пригородньому по╖зд╕.

Таким же способом при╖жджала Валя з д╕тьми, спочатку з Ларисою на руках, п╕зн╕ше з дещо старшою нею та з малим Олежкою - аби п╕вдня попрацювати на садиб╕, щось допомогти; зр╕дка разом ╕з ними при╖жджав батько д╕тей Ал╕м - переважно в якесь передсвято.

Такий чи под╕бний спос╕б життя в тод╕шньому сел╕ був нормою для б╕льшост╕ п╕сляво╓нних д╕тей - працювати самому й допомагати одиноким матерям, допомагати батькам. ╤ в цьому бачили свою долю ╕ сенс життя.


М╕ськ╕ внуки в сел╕

У той час, як ╕ тепер, хто ╕з людей не радувався чи не раду╓ться д╕тям та внукам? Але м╕ськ╕ внуки за походженням в╕д с╕льських предк╕в стали при╖жджати в село вже не так╕, як були ╖хн╕ предки. Проте нин╕ увага внукам прид╕ля╓ться б╕льша, н╕ж була у св╕й час д╕тям, однак одних ╕ других любили й люблять однаково, а може й б╕льше, хоча на садибах онуки здеб╕льшого ф╕зично не працюють.

╤ баба Броня в сел╕ виглядала у в╕кно д╕тей ╕ внук╕в. Найперше ╕ найчаст╕ше вона мала долю зустр╕чати дочку Валю та внук╕в в╕д не╖ Ларису й Олега. В умовах необх╕дност╕ виконання роботи протягом дня мал╕ внуки була в оточенн╕ мами та баби б╕льше на город╕, н╕ж у хат╕.

Коли ж внуки п╕дросли, вони стали вибирати ог╕рки, полуниц╕, збирати яблука, гнали корову до череди на пашу, а як приходила черга - пасли стадо. Бабуня будила внук╕в уранц╕ рано, щоб випити парне молоко, давала молочко також в об╕д╕ та увечер╕. Але вранц╕ малеч╕ не хот╕лося вставати з л╕жка - випили ╕ знову спати.

Було внукам ╕з ким гратися. Подружилися Лариса та Олег по сус╕дству з Наташею, донечкою Осровських Шури та Зигмунда. У них приваблювало д╕тей дво╓ гусенят (ст╕льки вивелося в гн╕зд╕ п╕д гускою), як╕ б╕гали за д╕тьми п╕д ноги. Та найб╕льшою н╕жною рад╕стю було зайченя, якого батько Наташ╕ десь сп╕ймав з╕ скал╕ченою передньою л╕вою н╕жкою; м╕сце покал╕чення заф╕ксували бинтом з к╕лькома с╕рниками, покладеними вподовж н╕жки ; зайченя годували, доглядали, ╕ воно з часом вил╕кувалося.

А одного разу Лариса приб╕гла додому й розпов╕ла, що вона спасла хл╕в в╕д пожеж╕ у двор╕ Островського Стаська: там д╕ти розпалювали вогонь. Лариса в цей час зайшла до них ╕ швиденько водою потушила вогонь. Дорослих вдома не було.

Трапився випадок ╕з уже б╕льшою Ларисою тринадцяти рок╕в, коли вона при╖хала до бабун╕ на кан╕кули п╕сля шостого класу. Бабуня доручила ╖й сполоти грядочку моркви, а сама п╕шла сапати картоплю в другому к╕нц╕ садиби. Повернувшись п╕зн╕ше з╕ сво╓╖ роботи, вона побачила, що грядку Лариса сполола начисто, не залишивши н╕ одно╖ морквинки, н╕ одно╖ бурянини.

Звичайно, д╕ти ходили до клубу в к╕но та на танц╕. Як поверталися додому, дехто з хлопц╕в села пробував гарненьку д╕вчинку Ларису провести, та Олег не дозволяв, говорив, що в╕н проведе. Коли ж, п╕сля того, як вони заходили в хату, чи ╕ншим разом, хтось ╕з парубк╕в б╕ля подв╕ря вигукував Ларису, бабуня не дозволяла ╖м довго бачитися.

Бачила баба Броня ╕ купу внук╕в, коли Валя при╖жджала з╕ сво╖ми д╕тьми, Ларисою та Олегом, а нев╕стка Н╕на, дружина Тол╕ка, ╕з меншими сво╖ми д╕тьми Альоною та Юлею. При цьому Лариса була вже нянею - ╕з маленькими внучатами.

Зак╕нчивши середн╕ школи, Лариса та Олег п╕шли навчатися на певн╕ курси, а п╕зн╕ше на роботу, тому в гост╕ до бабун╕ вони нав╕дувалися р╕дко. Альона та Юля вже були самост╕йн╕: знаходили ровесник╕в у сел╕ ╕ гралися з ними досхочу.

У домашн╕х умовах продовжувала панувати процедура пиття парного молока. Д╕ти, як виходили на вулицю, любили заб╕гти на грядку полуниц╕ й поласуватися найкращими за власним вибором св╕жими ягодами, ╕нод╕ з росою. Шукали на грядц╕ ог╕рочки, збирали п╕д яблунею велик╕ б╕л╕ з рожевинками яблука.

М╕сцем в╕дпочинку надвор╕ для внук╕в була д╕ляночка п╕д двома грушами-дичками (╕з дуже смачними, мякими, солодкими плодами) прад╕да Кароля. Альона змайструвала тут гойдалку. ╤ баба Броня пригадала, що м╕ж цими грушами ╖╖ д╕д в╕шав гамак, на якому ╕нод╕ в╕дпочивали в╕н ╕ його дружина Мар╕я. Можна було на ньому ╕ поспати. Сус╕ди, односельчани називали його шведським гамаком. (Можливо прад╕д Кароль мав давн╓ походження в╕д швед╕в). Н╕ в кого в сел╕ гамак╕в не було.

Виходили внуки на город, коли на ньому працювали бабуня Броня з нев╕сткою Н╕ною. Проте сапати буряни чи робити щось ╕нше Альона та Юля долучалися р╕дко, здеб╕льшого короткочасно, просто були присутн╕. Але вони приймали участь у тому, щоб щодня дв╕ч╕ загнати корову для випасання ╕ пригнати додому.

Ц╕кавою для них, особливо для Юл╕, була пастьба кор╕в череди ╕з малою рижою собачкою Пушою, з якою вони при╖хали з Ки╓ва. Вона проявляла хитр╕сть ╕ мудр╕сть щодо окремих тварин ╕ ╖х груп, що в╕ддалялися в╕д стада. Вона мала добру пам'ять, була розумною, ╕ коли я другого л╕та нав╕дався до д╕тей (вона р╕к п╕сля л╕тн╕х дитячих кан╕кул жила в бабун╕ Брон╕), щоб побачити ╖х на нових кан╕кулах, та т╕льки переступив пор╕г ╕ почав в╕татися, вона, що була в хат╕ разом з ус╕ма, миттю вистрибнула мен╕ на груди аж до обличчя, обнявши передн╕ми лапами, ╕ почала лизати мою бороду...

Часто б╕гали д╕вчатка Альона та Юля разом ╕з пушою до кор╕вник╕в, телятника, свинарника, вони проходили вздовж прим╕щень, спостер╕гали за повед╕нкою тварин, за ╖х доглядом прац╕вниками. Запамяталися д╕тям силосн╕ споруди, ╖х будова; вони залазили в них, б╕гали з риском зверху по поперечних перегородках. Спостер╕гали за процесами загот╕вл╕ с╕нажу та силосу. Чомусь ╖х це ц╕кавило. Вони завжди поверталися додому щаслив╕. А одного разу д╕ти ув╕йшли в хату похнюплен╕, ╕ Альона запитала:

- Бабуня, а чому нас прозивають ки╓влянами? Це ж погано?

- Люб╕ мо╖ д╕точки, це добре, дуже, добре. Бо при╖хали ви з Ки╓ва. Вони завидують вам. А називають так по простому тому, щоб показати, що ви не тутешн╕, щоб сказати, чи╖ ви д╕ти, бо вс╕ знають, що ваш╕ тато й мама живуть в Ки╓в╕...

Кр╕м зазначеного про внук╕в, ╖м надавалася можлив╕сть п╕знавати природу. Мама Н╕на з д╕тьми ходила в л╕с Поломи по ягоди чорницю та по гриби. Заставав ╖х у л╕с╕ дощ, ╕ вони ховалися п╕д деревами, будучи без парасольок.

Звичайно, онуки баби Брон╕ дружно сп╕лкувалися з онуками д╕да Каз╕ка та баби М╕л╕, ╕ з деким ╕з них вони разом ходили на до╖ння кор╕в, яких доглядала баба Антон╕на. Кор╕в до╖ли до╖льними апаратами, як╕ полонили оч╕ д╕тей.

Але переважно д╕д Каз╕к залучав сво╖х онук╕в-хлопц╕в до коней. ╤ з ними, одним чи двома-трьома, в╕н часто ╖здив на п╕двод╕ в╕д дому до конюшн╕, а ╕нод╕ до м╕сця сво╓╖ роботи. На воз╕ майже завжди був рудий собака Рудик, який завжди сид╕в ╕ спостер╕гав навколо. Через його присутн╕сть п╕двода Каз╕ка пом╕тно в╕др╕знялася в╕д ╕нших.

Рудик був спок╕йний, добрий. Та коли, граючись ╕з ним, в собачу будку пол╕з малий Серьожа Пашинський, собака раптом вкусила його за руку. Коли ж через к╕лька дн╕в в╕н знову пол╕з у будку, вона покусала його обличчя.

Д╕д Каз╕к привчав хлопц╕в-онук╕в до чолов╕чо╖ ф╕зично╖ роботи. Купив малу косу-ш╕стку, учив косити. Заохочував до цього передус╕м старшого внука В╕ктора Рудюка. Його було взято якось на косовицю с╕на в гурт понад десять косар╕в. ╤ В╕тя поруч ╕з д╕дом в ряду косар╕в косив, косив; чулися шахкання та посвист к╕с. Коли мантачили коси, В╕тя оглядав на покос╕ стр╕й косар╕в, що простягалися дугою, мов ключ журавл╕в; було велично. Тут же, на с╕ножат╕, д╕д показував ╕ розпов╕дав онуку, як╕ росли трави: тонкон╕г, грястиця, пир╕й, осока, стоколос тощо.

Брав д╕д внук╕в В╕тю й Тол╕ка на загот╕влю дров. Перед по╖здкою в л╕с д╕д довго наточував пилу й сокиру. ╤ коли в л╕с╕ д╕д ╕з В╕тею зр╕зали дуба, пила ходила легко. Також легко Тол╕к гострою сокирою зрубував г╕лля.

Серед онук╕в чимось в╕др╕знявся Серьожа. В╕н усе робив, як В╕тя ╕ Тол╕к, але в нього була б╕льша прихильн╕сть до тварин. В╕н сп╕лкувався з к╕ньми, совався п╕д ними, запряженими у в╕з. Разок к╕нь його вдарив задньою ногою, однак хлопець продовжував клопотатися впритул з к╕ньми. В╕н говорив, що кон╕ пахнуть. ╤ корови пахнуть. ╤ свин╕ пахнуть.

- В╕н так говорить, як м╕й пок╕йний батько Стан╕слав казав: "К╕нь пахне, корова пахне, земля пахне, хл╕бороб пахне" - посм╕хався в розмов╕ з внуками та М╕лею д╕д Казьмир. - Тод╕ землю любили ╕ вона вдячно родила. - Трохи помовчавши, говорив, - Серьожка хоче працювати на ферм╕, в╕н буде добрим господарем.

- А Наталочка стане горожанкою, гарною дамою, - говорила баба М╕ля, дивлячись на внучку. - Вона дуже любить маму ╕ хоче бути з нею.

- ╤ бабуню люблю. ╤ д╕да люблю, - уточняла Наташа. - Д╕дусь приносить мен╕ в╕д зайчика гостинц╕. ╤ Олежку Касардус╕ приносить, в╕н хворий.

- А ти ким станеш, Вовочка Касарда? Ти ким станеш, наш найменший внучку? - пригортала бабуня М╕ля до себе трир╕чного внука, що сид╕в поруч на л╕жку. - Ким ти будеш?

- Я люблю маму ╕ тата. Тато сильний. Я буду татом, - в╕дпов╕в онук.

Дивився д╕д Каз╕к на внук╕в ╕ говорив:

- Гарн╕ внуки, старатлив╕, але вже не с╕льськ╕, в╕др╕зняються в╕д селянських, в╕д тутешн╕х.

- А що ж ти думав, - в╕дпов╕дала М╕ля. - Вони тут не живуть, ╕з дитинства не долучаються до с╕льсько╖ прац╕. Для них село ╕ все в сел╕ - це розвага.

* * *

Коли виросли внуки, пок╕нчали школи, ╖х поглинуло м╕ське буття, подальше навчання чи робота. ╤ до бабунь, д╕д╕в, на ╖хн╕й сум, онуки вже не посп╕шали, не посп╕шали так, як ╖хн╕ батьки до сво╖х батьк╕в. ╤ бабус╕, д╕дус╕ стар╕ли, ╖хн╕ спогади вкраплювалися зморшками на чол╕ та с╕рим туманом чи блискучою ожеледицею на голов╕. Вони нехотя звертали увагу на пеньки, очима шукали св╕тлячки у них.

╤ постар╕ла Брон╕слава Верт╕йчук у сво╖й затишн╕й хат╕. ╥╖ запрошували д╕ти п╕ти жити до когось ╕з них - вона в╕дмовлялася, говорячи, що хоче дожити в╕ку у сво╖й люб╕й хат╕, що хоче ще бачити в н╕й онук╕в ╕ правнук╕в. В╕дмовилася жити в сина в Ки╓в╕, стримувалася пере╖хати до дочки в Коростен╕ (чолов╕к помер в╕д хвороби).

Але в 1984 роц╕ баба Броня сильно захвор╕ла на запалення жовчного м╕хура. П╕сля л╕карн╕ вона помаленьку викопала картоплю. Однак, не дивлячись на бажання продовжувати жити в сел╕, хвороба примусила ╖╖ продати любиму хату та корову й пере╖хати проживати до дочки Вал╕. Для пере╖зду в колгосп╕ вона виписали вантажну машину, а родич╕ погрузили на не╖ картоплю, овоч╕ та необх╕дн╕ пожитки.

На прощання з Бронею Верт╕йчук з╕бралося чимало сус╕д╕в, односельчан, зокрема, Антон╕на та Тоф╕ля Красновськ╕, Павл╕на Яворська, Тоф╕ля Габр╕вна та ╖╖ чолов╕к Стан╕слав, Зигмунд Островський ╕з Шурою, Стан╕слав Лаговський - секретар парторган╕зац╕╖ та ╕нш╕. У розмов╕ м╕ж собою люди висловлювали жаль ╕з приводу в╕д╖зду Верт╕йчучки, говорили про хвороби та стар╕сть, гадали про те, що воно буде в сел╕.

Показували на сус╕дську хату Бенеда - була велика сильна с╕мя: м╕цн╕ чолов╕к ╕ ж╕нка, проворн╕ д╕ти. Батьки померли, д╕ти ви╖хали. ╤ хата пусту╓, н╕хто не купля╓. Люди не хочуть тут жити. Нема толку. Х╕ба можна терп╕ти так довго таке? Ск╕льки може бути зневага до селян? Молодь не трима╓ться села. Слава Богу, запровадили механ╕зац╕ю на ферм╕.

У Коростен╕ мама Броня й дочка Валя з внуками жили лаг╕дно. В╕дв╕дували ╖х односельчани, як╕ при╖жджали у справах у м╕сто. ╤ Лаговський Стан╕слав (секретар партбюро) нав╕дався до Брон╕слави Петр╕вни. ╤ вона гостювала у М╕л╕ та Каз╕ка, а також в Антон╕ни, ╕нших родич╕в та в бувших сус╕д╕в, при╖жджаючи на автобус╕.

Живучи у дочки, вона д╕ждалася правнука Серг╕йка в╕д Лариси, ╕ вони вза╓мно радувалася десять рок╕в. Серг╕йко був першим внуком ╕ бабуня Броня дуже любила його, часто частувала його ласощами прямо в рот. Одного разу, коли вони гуляли по тротуару, в╕н захот╕в смаколика, в╕дкрив ротика ╕ сказав: " Бабцю, пакуй мен╕ щось сюди, бо в рот╕ в╕тер гуля╓"...

Дал╕ в╕д Олега з Альоною п╕шли правнуки Юля, ╤ра ╕ в останню днину - Максим. Кожна мала та п╕дростаюча дитина була ц╕кавою за мовою, повед╕нкою. Зокрема, часто згадувалося одне ╕з сп╕лкувань з Юлею. Коли одного разу бабця Броня водила ╖╖ за ручку по тротуару, виглядаючи повернення бабун╕ Вал╕ з роботи з Коростенського х╕м╕чного заводу, ╕ як вона п╕д╕йшла до них, Юл╕чка взялася за руку бабун╕, а бабц╕ сказала:

- В╕дпочивай, ╕ди кури пасти, киш-киш, - ╕ помахала ╖й рукою.

- Юля, у мене в Коростен╕ курей нема╓, то в тво╖х папи й мами вдома ╓ кури ╕ ти, молодець, ╖х пасеш. А в мене ти з бабцею гуля╓ш; тепер п╕шли гуляти з╕ мною, бабця хай в╕дпочива╓.

... Та в╕к ╕ хвороби забрали ╖╖ життя в 1995 роц╕. В Яменц╕ прийняла ╖╖ земля. Поховавши маму, коли я йшов на автобус, щоб ╖хати додому в Ки╓в╕, ╕з певного в╕ддалення мене доганяв дядько Каз╕к ╕ к╕лька раз на в╕ддал╕ гукав, махаючи прощально картузом: "Тол╕к, при╖жджай!". На жаль, на похоронах його через р╕к, як ╕ т╕тки М╕л╕ ран╕ше, мен╕ не змоглося бути. Через р╕к по Каз╕ку померла ╕ т╕тка Антон╕на...

Згодом ╕ Кривотинський колгосп помер - ╕з впровадженням ринкових умов (п╕сля соц╕ал╕стичних).

Також померли мамин╕ кошти за хату й корову, покладен╕ нею на збер╕гання в ощадбанк, запов╕вши ╖х на користь д╕тям ╕ внукам. СРСР-Рос╕йська держава та укра╖нськ╕ президенти-глита╖ Л. Кравчук ╕ Л. Кучма через банк╕вськ╕ афери ╖╖ депозити, як ╕ вс╕ кошти Укра╖ни, п╕д видом ринково╖ економ╕ки (встановлення кап╕тал╕зму) анексували. В╕дтак пропала мамина корова-годувальниця, пропала мамина хата, яку побудувала мама-вдова з двома малими д╕тьми в голодн╕ 1947 - 1948 роки...

Т╕ Президенти привели такий кап╕тал╕зм, за якого помира╓ село, але яке до соц╕ал╕зму ╕ за поганого соц╕ал╕зму було багатолюдним, бурхливим. Нин╕ в Кривотин╕ та ╕нших пол╕ських селах не обробля╓ться б╕льш╕сть земельно╖ площ╕, зникли тваринницьк╕ ферми, л╕карня, поштове в╕дд╕лення, с╕льська рада, у школ╕ залишилися лише початков╕ класи по к╕лька учн╕в - над ус╕м д╕╓ не онколог╕чна смертоносна пухлина, а вакуумно-кап╕тал╕стична чорна д╕ра, що висмокту╓ людськ╕ ресурси, добробут людей.

А колись за древлянськ╕ земл╕ боролися, точилися в╕йни...Тут лунали п╕сн╕...

Глава V.

У тенетах антинародного, антиукра╖нського,

сатанинського кап╕тал╕зму

Прих╕д в Укра╖ну кап╕тал╕зму

Не дивлячись на поступовий розвиток колгоспного села за соц╕ал╕зму з плановою економ╕кою, у 1990-х роках, за переходу на тод╕ так зван╕ ринков╕ умови (до кап╕тал╕зму), розпочався стр╕мкий розвал с╕льського господарства та с╕л, заснованих ще першими поселенцями за прим╕тивного господарювання (тод╕ воно було виг╕дне, а нин╕ виробництво за суц╕льно╖ механ╕зац╕╖ та енергетичного забезпечення з╕ значними перевагами, доказаними в дисертац╕ях - збиткове, збанкрут╕ле).

Через к╕лка рок╕в ринкових умов минул╕ оч╕льники-слуги СРСР-╕мпер╕╖, приступивши до впровадження кап╕тал╕стичного господарювання, за д╕яльност╕ безглуздих, недолугих, але безмежно жад╕бних владних структур у започаткован╕й незалежн╕й Укра╖н╕, проковтнули вс╕ колгоспи й радгоспи, безл╕ч фабрик, завод╕в - практично вс╕ ненависн╕ ╖м державно-колективн╕ матер╕ально-техн╕чн╕ ресурси, здобут╕ вс╕м народом за м╕зерних зарплат. Люди одержували символ╕чн╕ зарплати, а тод╕шн╕ минуло-комун╕стичн╕ кер╕вники за символ╕чн╕ ц╕ни у спец╕альних магазинах купляли все, що забагнеться. ╤ вони по привичц╕ за символ╕чн╕ ц╕ни скупили с╕льськогосподарськ╕, комунальн╕, промислов╕ та енергетичн╕ ресурси ╕ стали м╕льйонерами та м╕льярдерами - стали укра╖нськими кап╕тал╕стами.

П╕д видом запроваджуваних л╕беральних ц╕н на продукц╕ю - антиринкових, антирентабельних, антинародних - усе, що вироблялося народом зробили безц╕нним. У виробник╕в с╕льськогосподарсько╖ продукц╕╖ державн╕ переробн╕ п╕дпри╓мства приймали ╖╖ (зерно, молоко, м'ясо тощо) до десяти раз╕в дешеве, н╕ж реал╕зовували в торг╕вельн╕й мереж╕. ╤ в той час варт╕сть електроенерг╕╖ та нафтопродукт╕в для виробництва п╕двищували. Цим самим було досягнуто штучне банкрутство с╕льських господарств, п╕дпри╓мств легко╖ промисловост╕, завод╕в.

В╕дтак у Кривотинському колгосп╕ було л╕кв╕довано (продано) ферми велико╖ рогато╖ худоби, свиней, овець, птиц╕, дв╕ конюшн╕ коней, кормоцех, машино-тракторну бригаду: понад 600 кор╕в, 900 гол╕в молодняку худоби ╕ тварин на в╕дгод╕вл╕, 400 свиней, 300 овець, 500 гол╕в птиц╕, 50 коней, 18 одиниць автомоб╕л╕в ╕ трактор╕в, 4 зернозбиральних комбайни, 12 тваринницьких прим╕щень тощо. А все це було набуте за практично безоплатно╖ прац╕ колгоспник╕в ╕ ╖хн╕х д╕тей.

Це лише в одному середненькому колгосп╕. А в тисячах? У радгоспах! У промислових комплексах! Кому попливли кошти? У Московськ╕ банки? У ╢вропейськ╕? В офшори? На чи╖ рахунки?

При проведенн╕ приватизац╕╖ колективних, комунальних ╕ державних господарств та п╕дпри╓мств обнад╕йливо-п╕дкупним для народу були розпаювання та ваучеризац╕я, як╕ багатьох полонили й приспали увагу щодо розграбування народного майна, засоб╕в виробництва. Чесн╕ люди, селяни, роб╕тники та службовц╕, в╕рили в па╖, у ваучери, над╕ялися в такий спос╕б на участь у створенн╕ фермерських господарств ╕ в економ╕ц╕ п╕дпри╓мств, а граб╕жники використали ╖х для себе, у свою власн╕сть.

Хоча за пер╕од становлення рекламовано╖ ринково╖ економ╕ки десь створилися холдинги та магнати, у Кривотин╕ ж майже повн╕стю зруйнували попередню земле-виробничу економ╕ку: льонарство, картоплярство, виробництво зерна, кормовиробництво ╕ на його основ╕ - тваринництво. Деребан господарств розпочинався передус╕м з вивезення тварин на мясокомб╕нати та за кордон.

За в╕дсутност╕ виробництва стали непотр╕бн╕ працьовит╕, розумн╕ доросл╕ люди та п╕дл╕тки - вони ви╖хали в м╕ста та ╕нш╕ кра╖ни. В╕дтак повн╕стю вмерли невелик╕ села Близниця, Крупушин, Косяк, як╕ попервах, п╕д час колектив╕зац╕╖, були самост╕йними колгоспами, а п╕зн╕ше укрупнен╕ в один колгосп ╕ вв╕йшли до Кривотинсько╖ с╕льсько╖ ради. Нин╕ також умирають дещо б╕льш╕ села Малий Кривотин, Яменець ╕ Кривотин: не стало л╕карн╕, школи, почти, магазину, зупинили автобусний зв'язок. У названих селах залишилося по к╕лька десятк╕в хат ╕з пенс╕онерами й небагатьма л╕тн╕ми прац╕вниками, решта хат пусту╓, згина╓ться, вдавлю╓ться в╕кнами в землю, розвалю╓ться. Лише трохи ╓ прим╕тивне приватне тваринництво.

Руйнац╕я с╕льськогосподарсько╖ та промислово╖ економ╕ки в кра╖н╕ в тенетах укра╖нського антинародного стервозного кап╕тал╕зму продовжу╓ться, бо базу╓ться на принцип╕ укра╖нських кап╕тал╕ст╕в "что хочу, то и ворочу. На ринках ц╕ни на товаро-продукц╕ю, що прода╓ться, значно вищ╕ в╕д ╖╖ соб╕вартост╕ на виробництв╕. Контроль над д╕яльн╕стю б╕знесмен╕в-м╕льйонер╕в практично не д╕╓. В оф╕си достукатися не можна. Кап╕тал╕сти не п╕двладн╕ Влад╕ та судочинству. Чи не варто ╖м ╕ пол╕тикам нав╕датися до М. В. Гоголя, до прозорливих його твор╕в "Рев╕зор" ╕ "Мертв╕ Душ╕"? Варто. ╤ варто б╕знесменам-кап╕тал╕стам ╕ пол╕тикам забрати кошти з ╕ноземних банк╕в ╕ використати для розвитку Укра╖ни. Жаль, що зараз нема╓ М. В. Гоголя. В╕н би показав, що, виступаючи проти контролю та рев╕з╕й, б╕знесмени-кап╕тал╕сти добиваються т╕ньово╖ економ╕ки та свав╕лля над сво╖ми прац╕вниками.

Та минулий кап╕тал╕зм у царськ╕й Рос╕╖ не був надто жахливий, хоча В.Маяковський писав: "Ешь ананасы, рябчиков жуй, день твой последний приходит, буржуй". Сьогодн╕ наведену фразу можна висловити так: "╥ж ананаси, рябчик╕в жуй, у нас обявився бездушний буржуй".


Синтез укра╖нського кап╕тал╕зму

Руйнац╕ю укра╖нських с╕л та ╖хн╕х колективних ╕ державних господарств зд╕йснив кап╕тал╕зм, синтезований в Укра╖н╕, де протягом к╕лькох десятк╕в рок╕в у склад╕ бувшого СРСР комун╕стичне кер╕вництво й пол╕тикум стверджували, що соц╕ал╕зм перем╕г повн╕стю й остаточно. Реставрац╕ю кап╕тал╕зму зд╕йснили сам╕ комун╕сти, як╕ тод╕ були в ус╕х г╕лках влади, включаючи Збройн╕ Сили та М╕л╕ц╕ю.

В╕н установлювався без жодного вживання слова "кап╕тал╕зм" пол╕тично-державними д╕ячами та в засобах масово╖ ╕нформац╕╖. П╕дп╕льно. Нав╕ть Л.Кучма запитував: "Скаж╕ть, куди ми йдемо". Мова йшла лише про перех╕д економ╕ки на ринков╕ умови та про л╕беральн╕ ц╕ни. При цьому л╕кв╕довувалися державн╕ та колективн╕ п╕дпри╓мства. У числ╕ найперших за Президента Укра╖ни Л.Кравчука було л╕кв╕довано Чорноморський ╕ р╕чковий флот, ╕ укра╖нськ╕ моряки перейшли на корабл╕ з ╕ноземними прапорами.

Коли готувалися до референдуму щодо визнання чи невизнання незалежност╕ Укра╖ни, засоби масово╖ ╕нформац╕╖ та пол╕тичн╕ д╕яч╕, як╕ аг╕тували за суверен╕тет Укра╖ни, доводили, що вона економ╕чно добре розвинута, ╕з багатьох показник╕в виробництва займа╓ 1 - 3-т╕ м╕сця серед кра╖н св╕ту ╕ ц╕лком здатна розвиватися незалежною в╕д Рос╕╖ державою. ╤ народ проголосував за незалежн╕сть.

Однак перш╕ два Президенти Укра╖ни Л. Кравчук ╕ Л. Кучма необачно, безтямно, чи ц╕лком св╕домо, по злочинному за аплодисмент╕в "русского мира" допустили руйнац╕ю прогресу, досягнень ╕ переваг сво╓╖ держави. ╤ сам╕ прийняли в цьому участь, дбаючи кап╕тал (п╕д видом ринкових умов ╕ банкрутства) соб╕ та родичам, л╕кв╕довуючи п╕сля Чорноморського й р╕чкового флоту промислов╕сть - потенц╕ал всяко╖ кра╖ни. При цьому Л. Кравчук нав╕ть оголосив тод╕, що Донецьке вуг╕лля нам не потр╕бне. Дал╕ п╕шла тотальна л╕кв╕дац╕я завод╕в, фабрик, колгосп╕в, радгосп╕в, нав╕ть високо рентабельних тваринницьких комплекс╕в. А Голова Верховно╖ Ради Укра╖ни О. Ткаченко по укра╖нському рад╕о пропагував л╕кв╕дувати в Ки╓в╕ Виставку передового досв╕ду.

╤ неспод╕вано в Укра╖н╕ синтезувалися ол╕гархи, тобто найбагатш╕ кап╕тал╕сти у виробництв╕, пол╕тиц╕ та в засобах масово╖ ╕нформац╕╖. Це оч╕кувалося по-доброму, адже народ дружно в╕дмовився в╕д соц╕ал╕зму. Н╕ одна парт╕йна, комсомольська, профсп╕лкова орган╕зац╕я, н╕ один оф╕цер М╕л╕ц╕╖ та Арм╕╖ в╕д сержанта до генерала, не дивлячись на дан╕ кожним клятви на в╕рн╕сть Комун╕стичн╕й парт╕╖, не виступив за соц╕ал╕зм-комун╕зм, не орган╕зував майдани на збереження того устрою. Н╕ в одному рег╕он╕. Ус╕ захот╕ли кап╕тал╕зму (ринкових умов).

Однак суть (проблема) в тому, що наш╕ кап╕тал╕сти зробили кап╕тал не шляхом розвитку економ╕ки, окремих галузей, якогось процесу, як у вс╕х кап╕тал╕стичних кра╖нах, а шляхом руйнац╕╖ м╕кро-макроеконом╕ки. Та г╕рше те, що вони, хапанувши кошти та п╕дпри╓мства практично задарма, не хочуть натужуватись для нарощування виробництва. Н╕ сам╕, н╕ ╖хн╕ нащадки. Воно ╖м бридке. Нин╕ вони задовольняються великими див╕дендами та ╕мпортом. Але кошти вони збер╕гають в ╕ноземних банках, куди в числ╕ перших дорогу проклав Президент Л. Кравчук; ╕ в╕д тих депозит╕в прибутк╕в для Укра╖ни нема╓ корист╕, навпаки - шкода. Тому весь час потр╕бн╕ транш╕ в╕д М╕жнародного Валютного Фонду, необх╕дн╕ для виживання, як кредити людям на гостр╕ потреби. ╤ треба дякувати, що МВФ ╖х да╓. Але чому в╕н не заклика╓ укра╖нських м╕льярдер╕в та м╕льйонер╕в, як╕ збер╕гають кошти в ╕ноземних банках до ╕нвестування в╕тчизняно╖ економ╕ки?

Вийшовши з комун╕ст╕в, укра╖нськ╕ кап╕тал╕сти фактично н╕як не дбають про добробут людей, наприклад, як у Н╕меччин╕, Великобритан╕╖, ╤тал╕╖, ╤спан╕╖, США, Швец╕╖, Ф╕нлянд╕╖. Пол╕тики в╕д наших кап╕тал╕ст╕в лише на словах говорять про зб╕льшення зарплат ╕ пенс╕й, вимагають цього в╕д влади. Але ол╕гархи, м╕льярдери пост╕йно маг╕чно п╕двищують варт╕сть на вс╕ товари, енергонос╕╖, послуги. П╕аряться перед людьми з вимогами про зменшення тариф╕в на комунальн╕ послуги, а сам╕ зб╕льшують варт╕сть електроенерг╕╖, газу, нафтопродукт╕в, товар╕в.

Не п╕двищуйте ╖х, панове Бойко, Ахметов, Королевська, Льовочк╕ни, Мура╓в, В╕лкул ╕ вся ваша кап╕тал╕стична рать, адже вони у ваших руках, ╕ не будуть рости ц╕ни та комунальн╕ тарифи. Зменшення комунальних тариф╕в, звичайно, доц╕льне кожному, але зменшення ╖х, передус╕м, на велику користь, на прибутки м╕льйонерам, м╕льярдерам ╕ критиканам Влади, оск╕льки ╖хн╕ житлов╕ хороми, ма╓тки займають сотн╕-тисяч╕ квадратних метр╕в ╕з тисячами електролюстр ╕ п╕д╕гр╕вачами води в сво╖х басейнах. За високих тариф╕в ╖м треба багато, дуже багато платити, та вони цього ненависно не хочуть...

Зарплати для б╕льшост╕ населення в Укра╖н╕ найнижч╕ у св╕т╕ (кр╕м к╕лькох держав), як ╕ було при соц╕ал╕зм╕. Але, маючи надприбутки, н╕ один наш б╕знесмен, м╕льйонер, м╕льярдер, ол╕гарх хоч би наближено н╕кому не да╓ зарплату нашим прац╕вникам на р╕вн╕ Н╕меччини, Великобритан╕╖, ╤спан╕╖, ╤тал╕╖, зокрема, тих кра╖н, де вони мають офшори, де купують ма╓тки, яхти. Чому в наш╕й кра╖н╕ кап╕тал╕сти не дають людям таких зароб╕тк╕в, як╕ вони дають закордонн╕й обслуз╕, що охороня╓, догляда╓ ╖хн╓ майно в заруб╕жж╕.

Якщо в державах за кордоном за високого добробуту розширю╓ться виробництво, створюються нов╕ робоч╕ м╕сця, ╕ для роботи туди масово всякими шляхами добираються м╕гранти, вони там працюють, п╕дн╕мають економ╕ку, то в Укра╖н╕ заздалег╕дь, ще на початку кап╕тал╕зац╕╖, майбутн╕ кап╕тал╕сти за низького добробуту населення, навпаки, п╕шли на зменшення виробництва. ╤ м╕льйони укра╖нц╕в ви╖хали збагачувати заруб╕жжя ╕ самому щось там заробити.

Це так було задумано? Але ж в╕домо, що п╕д час Друго╖ св╕тово╖ в╕йни Н╕меччина для розвитку сво╓╖ кра╖ни, для зб╕льшення виробництва набирала остарбайтер╕в примусово й використовувала полонених. ╤ зараз Н╕меччина оголосила наб╕р фах╕вц╕в з ╕нших кра╖н. А укра╖нськ╕ прихован╕ кап╕тал╕сти створили безроб╕ття, нестерпн╕ умови для життя, безвих╕дь у сво╖й кра╖н╕. ╤ люди примусово-сам╕ по╖хали й продовжують ви╖жджати з дому, зокрема в Н╕меччину, залишили сво╖ с╕м╖, сво╖х д╕тей. Це не можна було передбачити?

Можна. Бо це в╕домо не т╕льки з ╕сторично-економ╕чного досв╕ду, а й з настанов в ун╕верситетах марксизму-лен╕н╕зму, в яких навчався (перебував) практично кожний тепер╕шн╕й м╕льярдер та ол╕гарх, бо вони тод╕ були кер╕вниками-комун╕стами чи видатними комсомольцями, у ЦК парт╕╖ та комсомолу . Однак вони не опанували прац╕ К. Маркса "Кап╕тал", де зазначено, що основою розвитку соц╕ал╕зму та кап╕тал╕зму в ус╕х кра╖нах ╓ кап╕тал на баз╕ виробництва й додатково╖ вартост╕. На ц╕й основ╕ прогресу╓ Китай.

Панове Л. Кравчук ╕ Л. Кучма! Ви стояли у виток╕в укра╖нського кап╕тал╕зму. Але за Вас зародився сатанинський, стервозний, антинародний, космопол╕тичний, антиукра╖нський кап╕тал╕зм, а з ним усе те жахливе, що в Укра╖н╕ зробилося й робиться. Перех╕д до такого кап╕тал╕зму зд╕йснили комун╕сти, як╕ тод╕ були в ус╕х г╕лках влади, включаючи Збройн╕ Сили та М╕л╕ц╕ю. Однак вони були недолуг╕ та жад╕бн╕ як при соц╕ал╕зм╕, так ╕ при кап╕тал╕зм╕. Тому можна стверджувати, що синтез антинародного, антиукра╖нського, сатанинського кап╕тал╕зму обумовили: недолуге минуле комун╕стичне кер╕вництво, що зажадало кап╕тал╕зму, + жад╕бн╕сть, + в╕дсутн╕сть рел╕г╕йно╖ (духовно╖) в╕ри, + в╕дсутн╕сть в╕ри в Укра╖ну, + зрадництво Укра╖н╕, + прихований сепаратизм.

╤ цьому було ╕ ╓ п╕дгрунтя. Адже переважаючим був погляд у б╕к Рос╕╖, практично вс╕ директори та вище начальство говорили рос╕йською мовою. ╤ жад╕бн╕сть та нечесн╕сть панували в кер╕вництв╕ КПРС. У спец╕альних ╖хн╕х магазинах на товари та продукти ц╕ни були символ╕чн╕, коп╕йчан╕. Для член╕в ЦК КПУ було два господарства "Чайка" (у Ки╖вськ╕й ╕ Черн╕г╕вськ╕й областях), як╕ забезпечували ╖х молоком, мясом, картоплею, овочами за символ╕чн╕ ц╕ни. Секретар╕в обком╕в ╕ райком╕в та оточуюче начальство задовольняли м╕сцев╕ масло-сирзаводи та ковбасн╕ цехи. Машини в╕дряджених ╕з Москви в Укра╖ну вщерть заповнювалися продуктами.

Жад╕бн╕сть була завжди ╕ ╓ в ус╕х народ╕в. Однак нин╕ в Укра╖н╕ жад╕бн╕сть корупц╕йна, руйн╕вна, розб╕йна: руйнування економ╕ки, рейдерство. А з Москви йде жад╕бн╕сть загарбницько-╕мперська - в╕йна. До реч╕, в ╕стор╕╖ це одинадцята в╕йна Рос╕╖ проти Укра╖ни - проти укра╖нського народу. Жад╕бн╕сть Рос╕╖ на чуж╕ територ╕╖ така, що рос╕йськ╕й влад╕ не шкода вбивати та кал╕чити людей. Це була ╕ ╓ ╕мпер╕я зла. Вона в╕чно воювала (в ╕сторично-минулому д╕йшла до Аляски, а Суворов - до Берл╕на). ╤ нин╕ гр╕ються м╕л╕таристськ╕ амб╕ц╕╖, бо рос╕яни тако╖ природи - в╕дпов╕дно до агресивних тип╕в характеру людей, в╕дпов╕дно до хижацьких темперамент╕в у л╕дер╕в вищих б╕олог╕чних угрупуваннях.

...У Рос╕╖ за одного вбитого судять, за п╕днятий над будинком укра╖нський прапор у Криму судять, за проукра╖нську статтю - судять, а за тисяч╕ вбитих укра╖нц╕в (╕ рос╕ян) - нагороди для убивць, нормальна пол╕тика для рос╕йсько╖ влади, нормальне життя для рос╕ян-загарбник╕в. ╤ нема╓ обурення церков Московського Патр╕архату - за вбивства, жад╕бн╕сть, несправедлив╕сть. За яких би умов не була в╕йна на сход╕ Укра╖ни, В. Пут╕н, кожний рос╕йський священик мав би стати проти смерт╕ та кал╕цтва. Та вони прагнуть роз╕пяти Укра╖ну. Вони г╕рш╕ П╕лата: дають можлив╕сть убивати й кал╕чити тисяч╕ людей. Н╕ одна хижа тварина не вбива╓ безл╕ч тварин. Р╕дко який хижак спостер╕га╓, як ╕нший нищить жертву. А Пут╕н ╕ Кирил спостер╕гають, спостер╕гають, спостер╕гають. Як на видовище. На обстр╕ли п╕д час перемиря. На снайпер╕в. На пон╕вечен╕ в╕йною хати.

Для чого було Рос╕╖ в╕йськовим способом загарбувати Крим ╕ Донбас, як вона там фактично панувала; так, наприклад, у курортн╕ Саки вл╕тку тод╕ щодня прибувало з материково╖ Укра╖ни три пасажирських по╖зда ╕ н╕ одного ╕з зах╕дних областей, а з Рос╕╖ - одинадцять ╕з ус╕х к╕нц╕в, а заправн╕ станц╕╖ працювали т╕льки за рубл╕. Бандитська жад╕бн╕сть Пут╕на ╕ вс╕╓╖ Рос╕╖ захот╕ла б╕льшого. Пут╕н - диявольське твор╕ння, п╕шов на Укра╖ну в╕йною, а бреше, що не вою╓. Хова╓, маску╓ диявольськ╕ роги.

Та не вс╕м ╓вропейцям це в╕дразу доходить до св╕домост╕, доходить ╕з зап╕зненням.

Бо б╕льш╕сть ╓вропейц╕в не зна╓, що Рос╕я в ус╕ в╕ки через ╕мперсько-бандитськ╕ амб╕ц╕╖ та державне хамство не визна╓ укра╖нського народу, прагне його л╕кв╕дувати всякими способами, Так, кр╕м загарбання територ╕╖ укра╖нц╕в, велася й ведеться пост╕йна загарбницька в╕йна проти укра╖нсько╖ мови та культури. Здеб╕льш укра╖номовний у минулому Донбас Рос╕я й СРСР перетворили в рос╕йськомовний, ╕ Пут╕н вир╕шив його при╓днати до Рос╕╖. ╤ Крим давно було вир╕шено загарбати на л╕кв╕дац╕╖ нац╕онально╖ основи: спочатку депортували не рос╕йськомовних татар, натом╕сть поселили рос╕ян та укра╖нц╕в, останн╕х через навчання в школах зрос╕янили, татар п╕сля депортац╕╖ повернулося мало - тепер можна голосувати за Рос╕ю...

Аналог╕чн╕ нам╕ри Рос╕╖ щодо п╕вденних, центральних ╕ п╕вн╕чних областей. Тому через в╕дсутн╕сть в╕ри в незалежну Укра╖ну Л. Кравчук у числ╕ перших в╕дправив валюту в ╕ноземн╕ банки, а зараз це робить б╕льш╕сть б╕знесмен╕в-кап╕тал╕ст╕в, державних д╕яч╕в, пол╕тик╕в. Це вже космопол╕тизм: збагачують чуж╕ кра╖ни. Укра╖нцям в Укра╖н╕ залиша╓ться нищ╕вна девальвац╕я та ╕нфляц╕я. За пер╕од незалежност╕ Укра╖ни девальвац╕я (знец╕нення) гривни склада╓ понад 2300 в╕дсотк╕в. Коли в США за Президента Буша молодшого неспод╕вано долар знец╕нився на 2 в╕дсотки, а в╕н у цей час був за кордоном, то в╕н терм╕ново повернуся у свою кра╖ну, щоб прийняти необх╕дн╕ заходи щодо зменшення девальвац╕╖ долара.

А як в Укра╖н╕ реагували й реагують на девальвац╕ю ус╕ Президенти, Уряди? Г╕рше, у державних бюджетах плануються девальвац╕я та ╕нфляц╕я у великих в╕дсотках, тобто не спонукаються б╕знесмени-кап╕тал╕сти та вс╕ п╕дпри╓мц╕ до дбайливост╕ та економ╕╖. Надприбутки, багатство ними досягнуто ╕ плану╓ться досягати за рахунок людей, шляхом знец╕нення ╖х кошт╕в через банки, висок╕ ц╕ни, низьк╕ зарплати.

Якби в Укра╖н╕ сталися так╕ кап╕тал╕сти, як були брати Терещенки, то вони не дбали б про ╕ноземн╕ банки, ╕ цукров╕ заводи та фабрики й важка промислов╕сть нин╕ не були б зруйнован╕, навпаки, ╖х к╕льк╕сть ╕ потужн╕сть зросли б. ╤ не потр╕бн╕ були б транш╕ М╕жнародного Валютного Фонду, як╕ рятують Укра╖ну.

Шановн╕ депозитинери в ╕ноземних банках! Будьте шановн╕, поверн╕ть кошти в Укра╖ну, не чекайте рекомендац╕й МВФ. Внесення кошт╕в в ╕ноземн╕ банки - це граб╕ж сво╓╖ кра╖ни.

Нема╓ нин╕ в Укра╖н╕ Терещенка, Юза, Ворзеля. Синтезован╕ в Укра╖н╕ кап╕тал╕сти з комун╕ст╕в, комсомольц╕в, "русского мира", ус╕х з "русским духом" не дбали ╕ не дбають про економ╕чний ╕ соц╕альний розвиток Укра╖ни.

Л. Кравчук, бувший секретар ЦК КПУ, незалежн╕сть Укра╖ни породив, в╕н же ╖╖ прив╕в до гробу.

Як розц╕нюють мат╕р ╕ батька, як╕ народили дитину ╕ ╖╖ занедбали? ╥х позбавляють батьк╕вства.

Однак Укра╖на ма╓ ╕сторичну силу вол╕ ╕ прагне вижити, в╕дродити Чорноморський ╕ р╕чковий флот, побудувати нов╕ заводи, фабрики, шахти, свердловини, в╕дродити аграрну економ╕ку.


Антинародний, антиукра╖нський, сатанинський

кап╕тал╕зм

Минула й нин╕шня Влада Укра╖ни практично приховують, що в кра╖н╕ здавна хрон╕чний економ╕чний колапс, стагнац╕я: ледве живот╕ють металург╕йна, вуг╕льна, х╕м╕чна промислов╕сть, практично нема╓ легко╖ промисловост╕, енергетичн╕ ресурси на м╕н╕мум╕, нед╕╓здатне село, бездор╕жжя, переважа╓ ╕мпорт, галопують девальвац╕я й ╕нфляц╕я. Це насл╕док спотворено╖ ринково╖ економ╕ки, в╕дсутност╕ економ╕чного патр╕отизму, жад╕бност╕ б╕знесмен╕в й кап╕тал╕ст╕в, в╕дсутност╕ в б╕льшост╕ з них спец╕альних, наукових ╕ творчих знань. Шахраювати, грабувати - велико╖ грамотност╕ не треба мати. ╤з погляду укра╖нця - це результат д╕яльност╕ антинародного, антиукра╖нського, сатанинського кап╕тал╕зму. Якби творц╕ та д╕яч╕ ринково╖ економ╕ки (кап╕тал╕зму) були народолюбц╕, справжн╕ патр╕оти, ╕з високою духовн╕стю, то заради власно╖ вигоди до жалюг╕дного стану Укра╖на не була б доведена.

Нин╕шня Влада Укра╖ни на чол╕ з Президентом П. О. Порошенком стара╓ться: розбудована з практичного небуття Арм╕я, забезпечу╓ться стримування рос╕йсько╖ агрес╕╖-в╕йни, зад╕яний безв╕зовий режим, захища╓ться державна укра╖нська мова, проведена величезна робота щодо створення ╓дино╖ Православно╖ пом╕сно╖ автокефально╖ церкви Укра╖ни, п╕днято авторитет Укра╖ни та ╖╖ Влади на м╕жнародному р╕вн╕. Однак економ╕ка п╕дн╕ма╓ться пов╕льно.

Бо править балом самовладний, не керований, жад╕бний, бездушний кап╕тал╕зм. ╤з-за жад╕бност╕ заводиться в╕йна м╕ж Нафтогазом та електро-енергетиками. Вони на ст╕льки з обох стор╕н п╕дняли ц╕ни на свою продукц╕ю, що вже не здатн╕ розраховуватися н╕ люди, н╕ п╕дпри╓мства та установи. Т╕ ╕ т╕ в╕дключають джерела постачання. Нав╕ть узимку злочинно байдуже в╕дключають в╕д них ц╕л╕ квартали житлових будинк╕в; без об╕гр╕ву школи, дитяч╕ садочки, л╕карн╕. Ведеться економ╕чна в╕йна проти власного народу (у ЗМ╤ - як оперативн╕ пов╕домлення з фронт╕в - показують страждання людей). А М╕н╕стр Кобельов щом╕сяця одержу╓ зарплату понад один м╕льйон гривен та ще прем╕╖. Де, у як╕й кра╖н╕ ╓ таке, щоб, сидячи в каб╕нет╕, м╕н╕стр щом╕сяця робився м╕льйонером? Лише на баз╕ транспортування газу! Не на виробництв╕! У як╕й кра╖н╕ ╓ таке, щоб зарплата у м╕н╕стра була в 100 раз╕в б╕льша, н╕ж у х╕рурга, професора? Кобельов да╓ велик╕ прибутки!? То чому в╕н п╕двищу╓ ц╕ни на газ ╕ нафтопродукти?

Пер╕одично припиня╓ться водопостачання житлових будинк╕в на тривалий час то в одному, то в другому м╕ст╕. Цього року було припинено п╕д╕гр╕в води в м╕стах на все л╕то, ╕ М╕н╕стр ╕нфраструктури запропонував нав╕ть зам╕нити стац╕онарний п╕д╕гр╕в води в квартирах на ╕ндив╕дуально-власний. Догосподарювалися! Дожилися! Цив╕л╕зац╕я?! Ус╕ м╕ста були зроду на стац╕онарному об╕гр╕в╕ води, як прогрес. Тепер це все в багатоповерх╕вках треба л╕кв╕дувати й зам╕нити на саморобство? Ск╕льки це буде коштувати для людей? Ск╕льки буде пожеж в╕д перезавантаження старо╖ електромереж╕? Бездар! Це антинародний, сатанинський п╕дх╕д.

У селах д╕яла програма "Газиф╕кац╕я с╕л", а за антинародного кап╕тал╕зму переходять назад - до опалення дровами.

Або Дн╕пропетровський завод було припинив виробляти хлорну воду для дез╕нфекц╕╖ води у водоканалах вс╕╓╖ кра╖ни. ╢ розум чи якась духовн╕сть у такого монопол╕ста? Це сатан╕зм.

Чи хоч тр╕шки дотриму╓ться клятва Г╕пократа в медицин╕, коли, щоб народити дитину, треба платити, щоб зробити будь-яку х╕рург╕чну операц╕ю, треба платити десятки, сотн╕ тисяч гривень чи долар╕в - ╕накше л╕карська недбал╕сть. У державних медичних установах! За державного обладнання! За наявност╕ державних зарплат! ╤ л╕ки безмежно дорог╕, значно дорожч╕, н╕ж за кордоном в╕дпов╕дно до спроможност╕ ╖х купити, наприклад, пенс╕онеру. То ж стоять д╕ти в багатолюдних м╕сцях, просять мам╕ на операц╕ю, на л╕кування. ╤ телебачення орган╕зову╓ зб╕р кошт╕в на пом╕ч хворим. Але поки-що ЗМ╤ не бачать голодуючих людей, не називають творц╕в-кап╕тал╕ст╕в та ╖хн╕х попл╕чник╕в щодо знедолення людей.

Через безмежну жад╕бн╕сть зайшла в практику фальсиф╕кац╕я всього: продукт╕в, л╕к╕в, якост╕ б╕льшост╕ вироб╕в, ремонту дор╕г, буд╕вництва; пов╕домлення ЗМ╤ про отру╓ння стали поширеним явищем.

За прикладом кап╕тал╕ст╕в д╕ють ╕ державн╕ п╕дпри╓мства та установи: низьк╕ зароб╕тки, пер╕одично не виплачують зарплату шахтарям, учителям, медикам та ╕ншим. Скорочу╓ться к╕льк╕сть шк╕л, медичних заклад╕в, виробничих п╕дпри╓мств - усе задля надприбутк╕в у к╕нцевому рахунку для м╕льйонер╕в, м╕льярдер╕в.

За кап╕тал╕стично-терористичного мислення нав╕ть у в╕йськових п╕дрозд╕лах чиняться жахлив╕ неподобства: у р╕зних м╕сцях вибухають арсенали збро╖. ╤ все спису╓ться на рос╕йськ╕ сл╕ди, диверс╕╖. Так! Але через недбал╕сть! Безв╕дпов╕дальн╕сть!! Панство начальства! Х╕ба зараз майори, п╕дполковники ходять перев╕ряти караульну службу? Склади вибухають тому, що нема╓ належно╖ ╖х охорони. Хоча ╕сну╓ суц╕льна охорона ма╓тк╕в кап╕тал╕ст╕в!

Наведен╕ приклади та безл╕ч ╕нших св╕дчать про колапс у кра╖н╕ руками антинародних, антиукра╖нських, сатанинських кап╕тал╕ст╕в. Заради жад╕бного бажання надприбутк╕в вони, щоб знову п╕двищити ц╕ни на енергонос╕╖, не хочуть давати людям ╕ п╕дпри╓мствам газ, електроенерг╕ю, тепло, житт╓в╕ необх╕дност╕. Тупо не хочуть. Опираються ногами. Не хочуть!!! А Влада не може ╖х примусити. Бо н╕ Президент, н╕ Уряд, н╕ Антимонопольний ком╕тет не мають права доступу до них, не мають права ув╕йти в ╖хн╕ оф╕си. ╤ суц╕льна корупц╕я. При цьому кап╕тал╕стам хочеться мати не окрем╕ ма╓тки, а вулиц╕ ма╓тк╕в, не яхти, а крейсери для власно╖ вт╕хи. Чи ж не потонуть вони через жад╕бн╕сть платити належну зарплату кап╕танам та обслуз╕?

Тупа жад╕бн╕сть кап╕тал╕ст╕в у всьому, включаючи варт╕сть про╖зду в транспорт╕, ц╕ну конверта. Так, варт╕сть одноразового про╖зду в м╕ському транспорт╕ нин╕ склада╓ близько 0,8% в╕д нин╕шньо╖ м╕н╕мально╖ м╕сячно╖ зарплати, а до ринково-кап╕тал╕стичних умов вона складала 0,04 %; варт╕сть конверта - в╕дпов╕дно 0,56% ╕ 0,05%. ╤з наведеного видно, що нин╕ спроможн╕сть простих людей про╖зду в транспорт╕ та обслуговування на почт╕ пог╕ршилась у середньому в 10 - 20 раз╕в пор╕вняно з╕ спроможн╕стю по наведених житт╓вих факторах до початку ринкових умов.

А як╕сть обслуговування при цьому пог╕ршилась: на почтових в╕дд╕леннях нема╓ бланк╕в на телеграми, зарплата вод╕ям, листоношам низька, ╕ вони ви╖жджають за кордон. Г╕рше, узагал╕ закривають почтов╕ в╕дд╕лення - ╕д╕ть, бабус╕, по жебрацьк╕ пенс╕╖ за десятки к╕лометр╕в у райцентри чи в селища громад за 10 - 25 км. А ╖хн╕ господар╕ мають щом╕сячну зарплату в сотнях тисяч - граб╕жники в закон╕.

До зазначеного сл╕д п╕дкреслити, що наш╕ кап╕тал╕сти не будують г╕дроелектростанц╕й ╕ ТЕЦ, не в╕дкривають нових шахт ╕ свердловин, не будують зал╕зничних дор╕г, як було ран╕ше. Вони продовжують рейдерським способом загарбувати заводи, а не будувати ╖х, вир╕зати л╕си, а не вирощувати, захоплювати рекреац╕йн╕ та запов╕дн╕ зони, а не створювати й доглядати ╖х.

Очевидно, на баз╕ встановлення свав╕лля й беззаконня кап╕тал╕ст╕в (особливо в 1990-х роках) одночасно встановилися зловживання, непорядн╕сть, беззаконня, корупц╕я начальства, чиновник╕в, судд╕в, адвокат╕в, дозв╕льних установ. ╤ завелося масове недобросов╕сне, не як╕сне виконання обовязк╕в ╕ безв╕дпов╕дальн╕сть за це. Чого ж боятися? В╕дмовля╓шся в╕д злочину - ╕ тебе не засудять; проявляй недов╕ру ╕ в╕дводь судд╕в, прокурор╕в, сл╕дчих, адвокат╕в: вони не здатн╕ доказати злочин. Зокрема, суди по к╕лька рок╕в не можуть доказати вини ╢фремова, Нас╕рова, Онищенка, Бочковського та ╕нших. Не засуджено н╕ одного великого корупц╕онера. Профес╕ональна неспроможн╕сть, безграмотн╕сть сл╕дчих, прокурор╕в ╕ судд╕в ус╕х ранг╕в?! Так╕ Кодекси? Корупц╕я!? Колапс?! Ворон у ворона оч╕ не клю╓?

Шановний читачу! Про вище зазначене написано не для критики, а для того, щоб усв╕домити загальний колапсичний, ганебний стан у кра╖н╕ загалом ╕ в с╕льському господарств╕ зокрема - створений руками кап╕тал╕ст╕в. За тако╖ д╕яльност╕ кап╕тал╕сти н╕коли не стануть п╕дн╕мати тваринництво: розводити худобу, вирощувати корми, заготовляти с╕но та силос, вивозити ╕з ферм гн╕й, розвозити його на поля. Для цього потр╕бн╕ середн╕ та с╕мейн╕ фермери, типу столип╕нських, що люблять землю та село, як╕ не будуть працювати в рукавичках ╕ не будуть закривати хустинками носи, коли заходитимуть у тваринницьк╕ прим╕щення.

Було погано - стало г╕рше, треба краще

Оц╕нка й спогади минулого та реал╕╖ сьогодення св╕дчать, що в минулому було погано, та нин╕ стало г╕рше. А треба краще. Вочевидь, наводити нов╕ факти буття поганого ╕ дуже поганого не сл╕д - достатньо перегорнути стор╕нки назад.

Ми, поглинут╕ в с╕льськ╕ умови, бачили, як люди в╕ддано над╕ялися на св╕тл╕ ранки й зорян╕ ноч╕. Але над╕╖ зайшли в безвих╕дь.

М╕й друг, сп╕лкуючись з╕ мною, запитав:

- Чому ця Влада н╕чого не може зробити для пол╕пшення економ╕ки?!

- Бо Влада не ма╓ важел╕в управляти кап╕тал╕стами, не ма╓ права давати ╖м вказ╕вки на обсяг виробництва, р╕вн╕ зарплат, використання прибутку, - в╕дпов╕в я.

- Що ж робити селу?!

- Потр╕бна кап╕тально як╕сно нова аграрна реформа, а не пустодзвонна риторика - продавати землю, не продавати. Потр╕бн╕ Закони про ринок земл╕, фермерське господарювання ╕ про виробництво взагал╕. Обсяг земл╕ в господарствах треба регулювати, як регулювався за час╕в давно минуло╖ аграрно╖ реформи Столип╕на, необх╕дне сприяння с╕мейним господарствам, давати ╖м дотац╕╖ на зб╕льшення виробництва продукц╕╖, особливо тваринницько╖.

- Для зд╕йснення цього треба проводити нов╕ вибори до Верховно╖ Ради?

- Н╕. Ус╕ нин╕шн╕ опозиц╕йн╕ та нов╕ парт╕╖, нов╕ обличчя дотепер не мають об╜рунтованих програм виходу ╕з колапсного стану, не дають конкретних шлях╕в ╕ чинник╕в розвитку економ╕ки, значного зб╕льшення виробництва продукц╕╖ важко╖ та легко╖ промисловост╕, в╕дродження аграрного господарства. Лише критика та об╕цянки. Нов╕ парт╕╖ - балакуни, риторики, фарисе╖, - у Влад╕ не потр╕бн╕. Аби хтось новий ╕з них - не треба. Лозунг щодо нових облич - це прикрита форма п╕ару та боротьби проти Влади. Уже нов╕ обличчя приходили: на 100% парт╕я "Самопом╕ч"; комбати; Радикальна парт╕я О. Ляшка. Що вони дали? Тому вибори нових облич н╕чого нового не дадуть.

- То що чекати?

- Треба створити парт╕ю ╕з програмою з новим конкретним зм╕стом в╕дпов╕дно до того, щоб круто п╕дняти економ╕ку, л╕кв╕дувати всяку корупц╕ю, т╕ньову економ╕ку. Встановити нев╕дворотну в╕дпов╕дальн╕сть за будь-як╕ неправильн╕ р╕шення й зловживання начальниками, чиновниками, дозв╕льними установами, сл╕дчими та судд╕вськими органами, пол╕тиками, за порушення технолог╕╖, еколог╕╖, соц╕альних правил ╕ норм, за нанесення збитк╕в, шкоди для людей ╕ сусп╕льства, за навмисне приховування факт╕в злочину. Сл╕д заборонити використання масок силовими структурами. Треба, щоб кожен боявся допустити порушення Закон╕в, правил, норматив╕в, норм повед╕нки - депутат, м╕н╕стр, прокурор, суддя, адвокат, шизофрен╕к (╕з дитинства), тверезий чи пяний, старий, юнак, хворий. Потр╕бн╕ нов╕ коротк╕ Крим╕нальний та Адм╕н╕стративний кодекси (як Статути в Арм╕╖) з посиленими вимогами в╕дпов╕дальност╕ та швидким, терм╕новим судочинством. Необх╕дна в╕дпов╕дальн╕сть строг╕ша, н╕ж в кра╖нах ╢вропи - як у них було ран╕ше. Однак конкретних пропозиц╕й щодо цього н╕хто не да╓: н╕ Ю.Тимошенко, н╕ Ю.Бойко, н╕ А. Гриценко, н╕ О. Ляшко, н╕ хто ╕нший. Лише риторика: зроблю, п╕дн╕му, нова економ╕чна пол╕тика, зменшити тарифи, в╕дмовитись в╕д МВФ, наведу порядок. А в який реальний, об╜рунтований спос╕б? За рахунок кого, чого? Якими ресурсами?

- То що робити, щоб кап╕тал╕ст захот╕в п╕дн╕мати промислов╕сть, с╕льське господарство?

- Треба терм╕ново прийняти Закон про тотальний розвиток виробництва. Влада ма╓ право давати замовлення п╕дпри╓мствам. Хто ╖х викону╓ - менш╕ податки, хто перевикону╓ - ще менш╕. ╤ ма╓ бути вплив Нац╕онального банку. А кредити мають бути доступн╕ - не б╕льше, н╕ж за 3 - 5 %.

- А як створити парт╕ю з програмою за такими пропозиц╕ями?

- Через ╤нтернет ╕ Майдан за ╕н╕ц╕ативами бажаючих: Творця ╕ Творц╕в. Будь ласка, включайтеся Ви. Т╕льки передус╕м давайте конкретн╕ пропозиц╕╖ щодо рекомендац╕й, конкретн╕ шляхи та ресурси ╖х виконання. Без цього н╕чого висувати обличчя. Пропозиц╕╖, програми попереду, риторика - позаду.

- То ╢вромайдан нам н╕чого не дав? Вибрана Влада п╕сля Майдану не справилась? Чому стало г╕рше?

- По-перше, сл╕д зазначити, що вс╕ негативи в Укра╖н╕, про як╕ ми зараз говоримо, започаткован╕ та створен╕ за вс╕х попередн╕х Президент╕в. По-друге, якби за таких умов не було початково╖ п╕слямайданно╖ Влади на чол╕ з Арсен╕╓м Яценюком та Олександром Турчиновим, а п╕зн╕ше з Петром Порошенком, то Пут╕нськ╕ танки давно були б у Ки╓в╕, маршем пройшли б по Укра╖н╕. Бо укра╖нсько╖ арм╕╖ практично не було, к╕лька п╕дрозд╕л╕в не могли б зупинити ворога, в╕дразу ╖х знищили б, як було уже зроблено в ╤ловайську та в Дебальцевому. ╤ рос╕йськ╕ прапори красувались би над Верховною Радою та будинками Президента й Уряду. Врятована Укра╖на до цього часу завдяки Яценюку, Турчинову, Порошенку. Порошенко в╕дродив укра╖нську арм╕ю. Передус╕м ╖м трьом треба дякувати за порятунок Укра╖ни. ╤стор╕я оц╕нить це п╕зн╕ше, зараз багато супротивник╕в, що прагнуть до Влади, не хочуть це знати. Тому вони та вс╕ сепаратисти критикують укра╖нську владу ╕ не показують ╖╖ позитивних реал╕й. ╥м треба таку Владу знищити.

- Та ця Влада здала Крим без постр╕лу!

- У цьому було мудре р╕шення. Бо х╕ба можна було к╕льком укра╖нським кораблям (╖хн╕ми постр╕лами!) зат╕яти в╕йну проти рос╕йського Севастопольського флоту? Що з ними було б? Якби ми увязалися у в╕йну з Рос╕сю в Криму, то що було б з Кримом взагал╕? Те, що на Донбас╕ ╕ г╕рше. Ви з пятьма друзями на дороз╕ зможете оборонитися в╕д згра╖ розб╕йник╕в?

- Яценюк не справився з роботою ╕ його зняли!

- Н╕. Н╕. Арсен╕й Яценюк к╕борг, пол╕тичний герой. За жахливо╖, антиукра╖нсько╖ Влади Януковича Яценюк готував Майдан, орган╕зовував ╕з парт╕╓ю "Свобода" марш╕ по м╕стах Укра╖ни п╕д гаслом "Укра╖но, вставай!". Коли в 2013 роц╕ на День Незалежност╕ б╕ля храму Свято╖ Соф╕╖ проводилася несанкц╕онована багатолюдна ман╕фестац╕я на чол╕ з Яценюком, Тягнибоком, Турчиновим, влада Януковича хот╕ла роз╕гнати ман╕фестац╕ю за допомогою БТР, який д╕йшов м╕стом до тильного боку будинку М╕н╕стерства внутр╕шн╕х справ. Та орган╕зован╕ люди були на чеку, зупинили той танк, витягли з нього танк╕ст╕в. Ман╕фестац╕ю тут було проведено усп╕шно. В╕д Свято╖ Соф╕╖ демонстранти маршем прорвалися кр╕зь оточення м╕л╕ц╕╖ до Майдану незалежност╕, де Ман╕фестац╕ю було завершено. Ц╕ ж л╕дери, Яценюк, Тягнибок, Турчинов, а також Кличко, Порошенко очолювали ╢вромайдан, при цьому Яценнюк стверджував, що народ ╓ Владою.

- П╕сля перемоги ╢вромайдану йому дали Владу, управляти Урядом, хай би добивався свого.

- Як? Пальцями? Янукович, вт╕каючи, пограбував Нац╕ональний банк, залишивши його практично без валюти. Укра╖на була над пр╕рвою дефолту. Яценюк погодився очолити Уряд, як кам╕кадзе, передбачаючи небезпечну участь його у Влад╕. Образно кажучи, в╕н св╕домо п╕шов на свою пол╕тично-державну смерть. Бо економ╕ка була в криз╕, без ф╕нанс╕в, супротивна парт╕я "Рег╕они" тод╕ була правлячою й антиукра╖нською, а ╕нш╕ парт╕╖ прагнули до Влади, ╕ в╕н знав, що вони вс╕ разом будуть його також критикувати. Але сво╖м розумом в╕н започаткував створення незалежно╖ енергетично╖ економ╕ки Укра╖ни, врятував державу в╕д дефолту.

- В╕н п╕двищив тарифи, пог╕ршив добробут людей!

- Не зовс╕м так. Тарифи п╕двищували ╕ ран╕ше, зокрема в 2007 ╕ 2008 роках. Яценюк же п╕двищив тарифи ╕ простим людям визначив субсид╕╖, тому ╖х добробут в╕д цього здеб╕льшого не став г╕ршим. Але вони традиц╕йно були зл╕ на споконв╕чну б╕дн╕сть, ╖м хот╕лося раптового пол╕пшення життя - не через субсид╕╖, не через затягування паск╕в. ╤ для багатих та м╕льйонер╕в тарифи на комунальн╕ послуги тод╕ були оптимальними. Але кап╕тал╕сти були обурен╕: не хот╕ли б╕льше тратитись на комунальн╕ послуги, не маючи субсид╕й. ╤ ╖хн╕ пол╕тики-найманц╕ та парт╕╖, що прагнули до Влади, нав╕ть нац╕онал╕стичн╕, ╕ засоби масово╖ ╕нформац╕╖ почали збурювати протести, зат╕яли хай проти нього. Особливо були озлоблен╕ "русский мир" ╕ потенц╕йн╕ сепаратисти. П╕д видом незадоволення тарифами вони понад усе виступали проти Яценюка - як патр╕ота, як антирос╕йського державного д╕яча.

- Так, так.

- П╕сля Яценюка тарифи значно зб╕льшували к╕лька раз╕в, але при цьому були лише окрем╕ виступи проти неодноразових п╕двищень тариф╕в. ╤ Юл╕я Тимошенко не обурювалася так, як вона обурювалася проти Прем╓р-м╕н╕стра Яценюка, хоча з тюрми ╖╖ визволив практично в╕н. Але вона, як злов╕сна властолюбця, бачила в ньому найб╕льшого пол╕тичного конкурента. При цьому вона була ╕ ╓ в дружб╕ з кумом Пут╕на, Медведчуком. ╤ Пут╕нська команда видумала, що Яценюк воював у Чечн╕, що в╕н ворог, хоча в╕н у цей час був студентом. Це багато-що означа╓. Однак люди над цим не задумуються, як ╕ не хочуть чути та зрозум╕ти, що Юля чомусь к╕лька раз╕в просв╕чувалася поруч ╕з крим╕нальними д╕йствами (Лазаренко; засудження в╕йськових у Рос╕╖; фактичн╕ грати). Х╕ба можна нехтувати ганебний догов╕р Юл╕ з Рос╕╓ю про постачання газу? А Яценюк зум╕в його позбутися. ╤ Стокгольмський арб╕тражний суд визнав той догов╕р неправом╕рним. Юля того не згаду╓. ╤ в╕д того ╖й нема╓ н╕яко╖ припарки. Тому люди не кумекають, не розум╕ють, що вона знову щось втне.

- А Порошенко? Чому не краща╓ економ╕ка?

- Так, економ╕ка, добробут нин╕ жахлив╕. У цьому вина не Порошенка, а вс╕х кап╕тал╕ст╕в ╕ вс╕х попередн╕х Президент╕в Укра╖ни. Що в його руках, у його президентських повноваженнях - в╕н усп╕шно справля╓ться: впровадив безв╕зовий режим у ╓вропейськ╕ кра╖ни; уклав угоду на асоц╕ац╕ю з ╢С, яку в╕дмовився п╕дписати Янукович ╕ через що миттю створився ╢вромайдан; в╕дродив Арм╕ю, тепер Арм╕я бо╓здатна, захища╓ Укра╖ну в╕д потужного рос╕йського агресора; досягнув ╕сторичного на вс╕ в╕ки р╕шення Вселенського Патр╕арха Варфоломея - надання Томасу на створення Православно╖ пом╕сно╖ автокефально╖ церкви Укра╖ни, незалежно╖ в╕д Московського Патр╕архату; в╕дстою╓ укра╖нську мову; веде у НАТО та в ╢вропейський Союз. В╕дтак пророс╕йський арсенал п╕дн╕ма╓ вс╕ сили проти укра╖нського Президента, який л╕кв╕дову╓ в╕ков╕чн╕ установи Рос╕╖ проти Укра╖ни. З╖ли Яценюка, тепер хочуть з╖сти Порошенка.

- Порошенко дотепер мав фабрику Рошен в Рос╕╖! Обслуговував воюючу проти нас Рос╕ю!

- ╤ правильно, що там мав фабрику. Далекоглядно. Одержував ╕з Рос╕╖ прибуток. Як ╕ рос╕яни мають в Укра╖н╕ банки, п╕дпри╓мства. Треба б╕льше там мати укра╖нських фабрик ╕ гребти зв╕дти кошти. Як комун╕стичний Китай проник в економ╕ку багатьох кап╕тал╕стичних кра╖н - ╕ багат╕╓. Треба укра╖нцям не ховати кошти в банках за кордоном (це шк╕дництво!), а забрати ╖х зв╕дти ╕ будувати фабрики й заводи в Укра╖н╕, Рос╕╖, ╤тал╕╖, ╤спан╕╖, Серб╕╖, Америц╕, Африц╕. Тод╕ наша кра╖на стане розвинутою та багатою. Таких я хочу бачити Президент╕в Укра╖ни, як Порошенко. У другий терм╕н роботи Президентом в╕н п╕дн╕ме економ╕ку ╕ доб╓ться, щоб укра╖нськ╕ кап╕тал╕сти стали буд╕вничими кап╕тал╕стами. Я хочу бачити творчий укра╖нський кап╕тал╕зм.

- Який творчий? П╕дн╕мають ц╕ни на все - ╕ вся творч╕сть!

- Молодець! Це економ╕чна думка. Практично д╕╓ ц╕новий геноцид. Поки будуть п╕дн╕мати ц╕ни, економ╕чного прогресу не буде. Треба ц╕ни встановити стаб╕льн╕, ╕ прибуток б╕знесмен-п╕дпри╓мець нехай робить за рац╕онально╖ прац╕, модерн╕зац╕╖, мон╕торингу ринку, зниження соб╕вартост╕.

- А зарплата?

- Зарплати та пенс╕╖ сл╕д п╕двищувати на основ╕ оптимально-нормального прибутку зг╕дно в╕дпов╕дного Закону Верховно╖ Ради. ╥й потр╕бно заборонити б╕знесменам ╕ вс╕м п╕дпри╓мцям п╕двищувати варт╕сть ╕ ц╕ни. Тод╕ не буде жад╕бност╕. Пол╕тикам треба боротися не за безк╕нечне п╕двищення зарплат, а за пол╕пшення добробуту, п╕двищення прибутк╕в, ╖х гарантован╕сть. Зарплата та пенс╕╖ треба зб╕льшити до р╕вня ╓вропейських шляхом встановлення ╖х р╕вн╕в Верховною Радою, ╕ п╕дпри╓мц╕ й б╕знесмени на так╕й основ╕ мають будувати економ╕ку та досягати прибутк╕в ╕ високо╖ рентабельност╕. Прибуток ма╓ йти на розширення виробництва та б╕знесу, а не на власн╕ яхти й ма╓тки за кордоном.

- Жад╕бн╕сть, т╕ньова економ╕ка, хабарництво, корупц╕я, анарх╕я, безв╕дпов╕дальн╕сть чиновник╕в, бракоробство ╕ колапс встановилися тому, що не судять творц╕в, винуватц╕в цього!

- Так. Д╕╓ анарх╕чний кап╕тал╕зм ╕ його владно-пол╕тичних структур.

- Да-а-а. Прийшла система. ╥╖ треба гнати не судом, а к╕лками.

- Судити строгим судом. Треба судити тих, хто дав команду на л╕кв╕дац╕ю п╕дпри╓мств, хто ухвалив це, хто в╕д цього одержав прибутки. Судити без д╕╖ строку давност╕. У вс╕х районах, областях, по галузях. Ус╕х державних д╕яч╕в ╕ пол╕тик╕в, за програм яких зд╕йснювалася розруха Укра╖ни. Пол╕тика - це напрям до певно╖ економ╕ки, це економ╕чно-нац╕ональна д╕яльн╕сть, це державно-патр╕отичне буд╕вництво, або, навпаки, антидержавна, ворожа д╕яльн╕сть. А в нас нин╕ оправдовують шк╕дливу пол╕тичну д╕яльн╕сть, мов за пол╕тику судити не можна. За антидержавну, руйн╕вну пол╕тику треба судити. Треба робити записи та збер╕гати ╖х як л╕тописи про вс╕х буд╕вник╕в, руйн╕вник╕в ╕ браконь╓р╕в - у кожному сел╕, район╕, м╕ст╕, у держав╕.

- ╤ записи на дов╕чно тих, хто викону╓ в╕дпов╕дальн╕ роботи, щоб знати бракороб╕в ╕ ╖х наказувати. Без цього в нас нараз╕ роблять ремонт дор╕г, ╕ з дощем, сн╕гом вони незабаром пливуть, руйнуються, ╕ н╕кого не карають.

- Чудова думка.

- В╕д ╖╖ реал╕зац╕╖ колапсу не стане.

- ╤ будуть будуватися хати в селах.

- Д╕йсно, Президент Порошенко зробив для Укра╖ни дуже багато, але чому його рейтинг малий?

- Тому, по-перше, що державний ╕нформац╕йний прост╕р - безпосередньо Влади Укра╖ни - невеликий, засоби ╕нформац╕╖ п╕дпорядкован╕ певним власникам з╕ сво╖ми поглядами, ╕ вони доносять ╕нформац╕ю з╕ сво╖ми корективами, супроти д╕ючо╖ Влади; по-друге, головне, що за пер╕од становлення незалежност╕ та кап╕тал╕зму в Укра╖н╕ пост╕йно ставало г╕рше жити, накопичилося багато б╕д, незадоволення. Люди втомилися в╕д зростаючо╖ б╕дност╕ й безпом╕чност╕. ╤ звинувачують останню Владу, ╢вромайдан, незалежн╕сть. Думають жестом руки побудувати фабрики, заводи, п╕двищити зарплати, пенс╕╖, пол╕пшити добробут. Люди хочуть терм╕нового пол╕пшення, а цього за такого економ╕чного стану круто зробити не можна. ╤ не зроблять без в╕дпов╕дних ресурс╕в н╕ стар╕ критикани, н╕ нов╕ обличчя.

- Чому?

- Бо не виг╕дно кап╕тал╕стам ╕ влад╕ Рос╕╖, ╕ д╕╓ економ╕чний саботаж "русского мира" та внутр╕шн╕х сепаратист╕в на вс╕х г╕лках влади й в економ╕ц╕. Д╕╓ пята колона.

- При чому тут Рос╕я? Укра╖на давно незалежна кра╖на.

- О, не так! Рос╕я повсякчас була проти Укра╖ни, як самост╕йно╖ кра╖ни, була проти укра╖нського народу, як такого, що завжди м╕г створити свою державу. Р╕зними способами. Зокрема, коли визначилася Укра╖на до незалежност╕, рос╕йська влада в╕дразу почала приховано д╕яти проти цього. Через сво╖х агент╕в нею вказувалося червоним рос╕йськомовним директорам ╕ всьому великому начальству, як д╕яти. Спочатку з укра╖нських банк╕в забрали до Москви валюту - рубл╕ (карбованц╕), ╕ розпочалася г╕пер╕нфляц╕я, зат╕ялося банкрутство. П╕д ╖х видом проведено л╕кв╕дац╕ю фабрик, завод╕в, аграрних п╕дпри╓мств. Робилося так, як було п╕д час евакуац╕╖ у 1941 роц╕, щоб н╕що не д╕сталися ворогу. За в╕докремлення Укра╖ни ставлення аналог╕чне, як до ворога. Тому Рос╕я розпочала агрес╕ю та в╕йну проти Укра╖ни. За допомогою зелених чолов╕чк╕в. Зроблено так, як зробила г╕тлер╕вська Н╕меччина, розпочинаючи Другу св╕тову в╕йну: переод╕ла сво╖х солдат у форму супротивника ╕ спровокувала напад н╕би на Н╕меччину.

- Це безбожно.

- Не так. ╤з молитвами в церквах Московського Патр╕архату. Поки буде в Укра╖н╕ хоч одна церква з пророс╕йськими священиками, доти б╕ля не╖ буде начальство з рос╕йським духом, будуть прагнення при╓днатися до Рос╕╖, буде розкол в Укра╖н╕, не буде ╓дност╕ укра╖нц╕в. Хоча прихожани моляться до ╓диного Бога. Але не знають чи не визнають, що Бог створив р╕зн╕ народи, з р╕зними мовами, а Рос╕я, Московський Патр╕архат проти цього. У православних церквах в ус╕х територ╕ально-нац╕ональних структурах Рос╕йсько╖ Федерац╕╖ ╓дина мова - Московського Патр╕архату. ╤ вс╕ нац╕╖ там в╕дмирають. Московськ╕ священики гр╕шн╕, гр╕шн╕.

- Не прагнуть пол╕пшення економ╕ки також ус╕ борц╕ за Владу, ╖╖ властолюбц╕, критикани. Вони д╕ють за принципом: чим г╕рше, тим краще. Не треба до Влади обирати кап╕тал╕ст╕в, вони правлять балом.

- Це не можливо. Укра╖на - кап╕тал╕стична кра╖на. ╤ Президентом не може стати розумний б╕дняк, ╕ у Верховн╕й Рад╕ не може бути б╕льш╕сть ╕з роб╕тник╕в. Та коли б таке раптом сталося, то така Влада була б безпом╕чна, бо вс╕ економ╕чн╕ та ф╕нансов╕ ресурси зосереджен╕ в ол╕гарх╕в, у м╕льярдер╕в та м╕льйонер╕в, у ╖хн╕х клан╕в, ╕ тод╕ вони завтра ж припинять ╕мпорт - ринок, магазини стануть пуст╕.

- А як Президентом Укра╖ни оберуть Юл╕ю Тимошенко?

- То до Влади прийде новий клан кап╕тал╕ст╕в. ╥╖ ф╕нансу╓ ол╕гарх Коломойський. А в╕н не кращий, наприклад, в╕д Рената Ахметова чи Петра Порошенка. ╤ Юл╕ я не дов╕ряю, бо вона багато в чому замазана: була близька з крим╕налом Лазаренка; ╕з крим╕нальним б╕знесом рос╕йських високих оф╕цер╕в - в╕йськових засудили, а ╖╖, оч╕льника б╕знесу - чомусь н╕; вона заключила шк╕дливий для Укра╖ни догов╕р ╕з Рос╕╓ю про постачання природного газу ╕ збитки в╕д цього визнав м╕жнародний Стокгольмський арб╕тражний суд. Щоб знизити варт╕сть рос╕йського газу за Януковича, зг╕дно Харк╕всько╖ угоди, продовжена оренда перебування рос╕йського Чорноморського флоту в Криму - тепер хоч воюйте, не воюйте, а рос╕йськ╕ корабл╕ залишаться в Криму. Вона в дружб╕ з кумом Пут╕на Медведчуком. Н╕чого реального на користь незалежно╖ Укра╖ни вона не зробила ╕ не зробить, хоча завжди щось про економ╕ку по-фарисейськи доказу╓.

- Вона виступа╓ за моратор╕й на продаж земл╕.

- ╤ що буде дал╕ в селах? Юл╕я Тимошенко не бачить, що за вс╕ роки такого моратор╕ю аграрний сектор пережива╓ найг╕рш╕ часи, став без тваринництва, без льонарства, без буряковиробництва, вона не зна╓, що гумус у чорноземах практично зника╓, що с╕льське господарство Укра╖ни на чудових чорноземних землях стало г╕ршим, н╕ж у сус╕дн╕х Польщ╕ та Б╕лорус╕╖ на суп╕щаних землях. Без моратор╕ю на продаж земл╕ Польща перетворилася ╕з дуже б╕дно╖ кра╖ни в зразкову, ╕ зараз туди ╖дуть навчатися тисяч╕ студент╕в, масово ╖дуть туди укра╖нц╕ працювати. Ран╕ше лякали НАТО, тепер лякають продажем земл╕ ╕ноземцям, хоча законами таке не передбачено. Не хочуть ринку земл╕ земельн╕ магнати, бо ╖м доц╕льн╕ше використовувати селянськ╕ па╖. За ринку земл╕ вони можуть ╖х втратити ╕ тому лякають ╕ноземцями. ╥х взялася п╕дтримувати Юл╕я Тимошенко, бо моратор╕й виг╕дний як магнатам, так ╕ пайщикам: першим - прибуток за урожай, другим - невелика плата тр╕шки гр╕шми ╕ зерном (погодувати птицю чи ╕нших тварин). Вони цього хочуть, ╖х багато, тому в Юл╕ рейтинг найб╕льший. Але вибори можуть показати ╕нше. Однак щодо продажу земл╕ хочу г╕потетично сказати таке. Якби кривотинськ╕ пол╕ськ╕ земл╕ купив якийсь голландець, датчанин, н╕мець чи хтось ╕нший з ╓вропейц╕в ╕ в╕дродив село за ╓вропейським стилем, запровадив сучасне землеробство, розв╕в тваринництво ╕ появилися робоч╕ м╕сця з оплатою по-╓вропейськи, то х╕ба не краще було б селянам працювати у сво╓му сел╕, ╕з р╕дними, н╕ж за кордоном. Продаж чи оренда земл╕ ╓вропейцям, а не рос╕янам-агресорам.

- Наш╕ села дуже занепали. Треба щось радикальне, щоб ╖х п╕дняти.

- Так. Але спочатку сл╕д зазначити, що с╕льське господарство занепало орган╕зовано, по-перше, п╕д впливом укра╖нських недолугих кап╕тал╕ст╕в ╕ п╕д ц╕леспрямованим пророс╕йським ╕ рос╕йським д╕йством. Безпосередньо в Укра╖н╕ л╕кв╕довували с╕льськогосподарськ╕ п╕дпри╓мства, а Рос╕я, кр╕м того, встановлювала ембарго на с╕льськогосподарську продукц╕ю - не приймали цукор та н╕би не як╕сн╕ продукти. ╤ господарства зменшували виробництво. По-друге, пол╕тикам ╕ м╕ським людям необх╕дно зрозум╕ти, що робота в сел╕ - це не розвага на лон╕ природи, а важка специф╕чно квал╕ф╕кована праця. По-трет╓, варт╕сть с╕льськогосподарсько╖ продукц╕╖ ма╓ бути адекватною до промислово╖ в╕дпов╕дно до к╕лькост╕ затрачено╖ прац╕. По-четверте, укра╖нський кап╕тал╕зм ма╓ стати буд╕вничим, творчим по в╕дношенню до села. Поганий соц╕ал╕зм н╕коли не допустив би руйнац╕╖, трощ╕ села.

- Це декларац╕╖, гасла. ╤ за низько╖ вартост╕ селяни ледве продають молоко та м'ясо.

- Ц╕лком правильно. Щоб селяни не стояли з пляшками молока на базарах, зал╕зничних станц╕ях, на шляхах, треба зм╕нити державну аграрну пол╕тику. Зокрема, у територ╕альних об╓днаннях громад ╕ в районних центрах треба створити прийомно-переробн╕ та заб╕йно-переробн╕ п╕дпри╓мства, як╕ б приймали в╕д селян сировинну продукц╕ю ╕ виготовляли з не╖ як╕сн╕ продукти харчування. У них же ма╓ бути комб╕кормовий цех для продажу селянам необх╕дного комб╕корму в╕дпов╕дно до к╕лькост╕ вироблено╖ продукц╕╖. Кр╕м того, селянам, як╕ на подв╕рях ╕ с╕мейних фермах утримують худобу та птицю для громадсько╖ реал╕зац╕╖, треба платити зароб╕тну плату, як на тваринницьких п╕дпри╓мствах, а за реал╕зовану продукц╕ю вести окрем╕ платн╕ розрахунки. У такий спос╕б зд╕йснювати дотац╕╖ селу.

- Так можна заохотити виробництво там, де ╓ села ╕ якась худоба. А що робити там, де майже пустка?

- Робити в таких м╕сцях невелик╕ державн╕ селища м╕ського типу, там запроваджувати в╕дпов╕дн╕ галуз╕ ╕ для роботи на в╕ддалених виробничих м╕сцях прац╕вник╕в доставляти транспортом. Так там обробляти землю, вирощувати врожа╖, виробляти тваринницьку продукц╕ю. Цим мають займатися громадськ╕ територ╕альн╕ об╓днання та держава.

- Президент Порошенко п╕дн╕ме економ╕ку? П╕дн╕ме село?

- Так, п╕дн╕ме. У селах задля цього в╕н уже започаткував територ╕альн╕ громади. За ними майбутн╓ в╕дродження аграрно╖ економ╕ки. ╤з деяких його вислов╕в я зрозум╕в, що в╕н буде цим перейматися ╕ в╕н у цьому розум╕╓ться, як п╕дпри╓мець ╕з досв╕дом. Але нин╕ за першу свою каденц╕ю в╕н правильно вибрав передус╕м зд╕йснити те, що в╕н усп╕шно зробив. Про це ми вже говорили. Т╕льки треба його повторно обрати Президентом Укра╖ни. Я почув в╕д нього висл╕в про пр╕оритет щодо виробництва. Якщо буде зростати виробництво, то будуть робоч╕ м╕сця, буде потреба у фах╕вцях ╕ стануть необх╕дн╕ осв╕та й наука. ╤ в╕дпаде потреба студентам ╖хати навчатися в Польщу та ╕нш╕ кра╖ни.

- ╤ в╕н справиться з девальвац╕╓ю та ╕нфляц╕╓ю?

- Так. Потр╕бно перейти на ╓вропейську валюту, на ╓вро.

- Велик╕ справи п╕знаються п╕зн╕ше.

- До великих справ треба прагнути ╕ молитися за них.

- А об╓днання церков в Укра╖н╕ сприятиме аграрному розвитку?

- Звичайно. Буде користь особливо для села. Об╓днання на р╕вних правах завжди благодатне. Насильне захоплення Рос╕╓ю Ки╖всько╖ митропол╕╖ понад триста рок╕в тому, як ╕ загарбання само╖ Укра╖ни, не було благодатним. Тому не в╕дбувалося вза╓много розвитку обох народ╕в (обох кра╖н). ╥хн╕ молитви були не ╓диного спрямування. ╤ вм╕шувалися диявольськ╕ сили, оск╕льки молитви були р╕зномовн╕, р╕зноцерковн╕. Не могли мати Божу силу молитви з церков, п╕двладних Московському Патр╕архату Рос╕╖, що споконв╕ку була проти Укра╖ни, то╖ Рос╕╖, що розпочала нову агрес╕ю, нову в╕йну проти Укра╖ни, як ворога Укра╖ни. Президент Укра╖ни Петро Порошенко зд╕йснив гранд╕озну роботу ╕сторичного значення, що р╕внозначно проголошенню Незалежност╕ Укра╖ни. В╕н вирвав укра╖нську церкву з рос╕йських нетр╕в та об╓днав церкови р╕зних патр╕архат╕в в ╓дину Православну пом╕сну автокефальну церкву Укра╖ни. В╕дтак будуть б╕льш-менш однодушними молитви щодо державност╕, с╕льськогосподарських справ ╕ нав╕ть особистостей, оск╕льки вони матимуть сп╕льний виток - ╕з ╓динородних церков. У християнств╕ Укра╖ни створення ╓дино╖ Укра╖нсько╖ православно╖ пом╕сно╖ автокефально╖ церкви займе друге м╕сце п╕сля хрещення в Ки╖вськ╕й Рус╕. За таке ген╕альне д╕яння Петро Порошенко заслугову╓ того, щоб йому поставити памятник неподал╕к в╕д памятника Володимиру Великому. Слава Укра╖н╕!

- На в╕ки слава! А в Укра╖н╕, кр╕м того, ╓ ╕нш╕ церкви.

- Створення ╓дино╖ Православно╖ пом╕сно╖ автокефально╖ церкви Укра╖ни обумовить, можна оч╕кувати, доц╕льн╕сть при╓днання Греко-католицько╖ церкви, яка ма╓ багато сп╕льного з Православною ╕ в давн╕ часи була в православ╖. ╤ з Римо-католицькою церквою доц╕льно прийняти в Укра╖н╕ одночасне в╕дзначення деяких свят разом ╕з ╓вропейцями (на державному та рел╕г╕йних р╕внях), передус╕м, Р╕здва Христового, як у св╕й час було прийнято Новий р╕к за новим стилем, за Григор╕анським календарем. Варто признати, що нин╕ п╕д час православного Р╕здвяного посту вс╕ розк╕шно святкують Новий р╕к за католицьким стилем. Треба також узаконити для вс╕х Р╕здво на 25 грудня. Тод╕ буде ╓дине ╓вропейське свято - Р╕здво Христове. ╤ Воскрес╕ння Господн╓ доц╕льно було б сп╕льно святкувати з ╓вропейцями. Так я мр╕ю про ╓динородн╕ молитви ╕ сп╕льн╕ молитви також за аграрний розвиток в Укра╖н╕.

- Наш╕ кап╕тал╕сти г╕рш╕ в╕д дореволюц╕йних.

- Наш╕ багач╕ розк╕шн╕ш╕ в╕д княз╕в Ки╖всько╖ Рус╕, в╕д царських дворян. У хоромах наших кап╕тал╕ст╕в обслуги-наймит╕в б╕льше, н╕ж було у них. А оплата менша. ╤ в пенс╕йний фонд не перераховують, люди позбавляються належних пенс╕й. Вячеслав Чорнов╕л критикував комун╕стичну парт╕ю, що при вход╕ в райком парт╕╖ сто╖ть вахтер; тепер у кожному оф╕с╕, у кожн╕й установ╕, у кожному житл╕ б╕знесмена - по к╕лька вахтер╕в та ще велика прислуга. Якби був Чорнов╕л, то такого панства не було б.

- Так буде в╕чно?

- Н╕. Над╕йся, твори ╕ чекай - прийде безглуздю край.

За дух поселенц╕в

Не бачили й не бачать тод╕шнього й тепер╕шнього стану в селах СБУ, РНБО, прокуратура.

Дорогий читачу! Вочевидь Ви розум╕╓те, що поселенц╕ 1687 року в Кривотин╕ та навколо поселилися задля того, щоб в╕чно господарювати на пол╕ськ╕й земл╕. Реформатор П. Столип╕н ╕з 1906 року обумовив кращу можлив╕сть ╖хнього розвитку. Й. Стал╕н у 1930-х роках л╕кв╕дував господарства; у 1970 - 1980-х роках вони стали нарешт╕ здеб╕льшого добре розвиненими.

Однак у 1990 - 2005-х роках за Президент╕в Укра╖ни Л. Кравчука та Л.Кучми було стерто ус╕ колгоспи, радгоспи та багато державних п╕дпри╓мств. Проте натом╕сть прац╕вникам села вони доц╕льного фермерства не запропонували, ╕ села почали в╕дмирати.

Виживанц╕в у селах Президент Укра╖ни П. Порошенко об╓днав у територ╕альн╕ громади для збереження й розвитку ╖хнього потенц╕алу. Але ╖хн╕ залишков╕ житт╓дайн╕ джерела чахл╕ - в╕дтворювальна здатн╕сть м╕зерна. Наголос Ю. Тимошенко та ╕нших на моратор╕й ринку земл╕ гальму╓ творче мислення; вона не розум╕╓, що понад 25 рок╕в д╕╓ моратор╕й - ╕ продукти виробництва с╕льськогосподарських укра╖нських господарств скоро стануть музейними експонатами.

На жаль, у нас нема╓ реформатора, под╕бного до П. Столип╕на, який у св╕й час зум╕в забрати землю у пом╕щик╕в ╕ в церквах та передав ╖╖ селянам п╕д фермерсько-хут╕рськ╕ господарства. Але в нас п╕арить анти-Столип╕н - Юл╕я Тимошенко, яка, в╕дстоюючи моратор╕й на ринок земл╕, п╕дтриму╓ вузько д╕ючих земельних магнат╕в (╕ вони ╖╖ за це) ╕ св╕домо чи несв╕домо вона обумовлю╓ подальший колапс с╕льськогосподарсько╖ економ╕ки.

╤ бабус╕ ╕з села Кривотин будуть п╕шки ходити в ╢м╕льчине в районн╕ установи за 25 к╕лометр╕в, а за день туди ╕ назад додому - 50 к╕лометр╕в. Стар╕ - як молод╕. Згодом ╕ бабусь не стане. Хоча в сел╕ ╓ староста села ╕ вона уважна й дбайлива до людей.

╤ в ╕нших рег╕онах Укра╖ни будуть дал╕ вимирати села, а в тих селах, що ще живот╕тимуть, школяр╕ та хвор╕ будуть ходити в школи й л╕карн╕ за десятки к╕лометр╕в, або проблемно ╖х туди возитимуть. Вдови в селах не зможуть будувати хати. Не буде розвитку с╕л ╕ не буде розвитку с╕льського господарства, поки люди слухатимуть Юлю, що все життя ганя╓ться за владою.

Але поки-що ╓ в╕ра в сел╕ Кривотин - збер╕га╓ться римо-католицька церква, костьол. Хоч людей в сел╕ обмаль, проте в дн╕ Божо╖ служби, у рел╕г╕йн╕ свята, особливо в нед╕лю Божого Милосердя, до костьолу прагнуть прихожани з навколишн╕х с╕л та бувш╕ жител╕ села, що нин╕ живуть у м╕стах. Особливо людно на могилках у Поминальн╕ дн╕. Моляться за упок╕й предк╕в. Згадуються пок╕йн╕ р╕дн╕, друз╕ - в╕д далеких предк╕в до сьогодення. Згадуються минул╕ часи, минуле село, прагнення, бажання. Згадують велик╕ родини Островських, Красновських, Метельських, Залевських, Годлевських, Л╕совських, Котвицьких, Лаговських, Яхимович та ╕нших, дух яких, вочевидь, ведеться в╕д перших поселенц╕в. Бувають на слуху спогади про активних людей села в р╕зн╕ пол╕тичн╕ часи за прозвиськами: Керенський, Петлюрчиха, Петлюрчики, Лен╕н, Крупська, Комунарець, Комсомольчик.

Проте в минулому яскраве село Кривотин умира╓ - ран╕ше ╕з добре розгалуженими широкими шляхами до семи навколо розм╕щених райцентр╕в, ╕з церквою, побудованою в лен╕нську нац╕ональну в╕длигу, ╕з стратег╕чн╕стю минулих оборонних рубеж╕в для захисту кра╖ни за проектами Карбишева, ╕з перспективою для розвитку льонарства, картоплярства, скотарства, гус╕вництва. Цього не допустив би сучасний польський реформатор Бальцерович ╕ давно минулий реформатор П. Столип╕н.

Якби на краще зм╕нилося повсякчас негативне економ╕чне ставлення до с╕льсько╖ прац╕, яке панувало протягом останнього стол╕ття, то, церковн╕ дзвони скликали б людей до в╕дродження села.

Але нин╕ стали заростати кущами та л╕сом стратег╕чно важлив╕ в ус╕ в╕ки дороги, що виг╕дно йшли на ╢м╕льчин, Новоград-Волинський, Коростень, Лугини, Б╕локорович╕, Овруч, Олевськ. Навколо них поля нин╕ перетворюються в перелоги, кущ╕ та л╕с. Н╕коли б влада Б╕лорус╕╖, Литви, Латв╕╖, Польщ╕, Н╕меччин╕, де земл╕ практично так╕, як на Пол╕сс╕ Укра╖ни, як у Кривотин╕, не допустила б самоварварства, руйнац╕╖, трощ╕ аграрних господарств.

Люди чекали розвитку, п╕дйому в селах, а не створення перелог╕в. Влада повинна дбати, щоб перелоги розорювати. Усяка влада, за яко╖ виникають ╕ створюються перелоги, - антинародна, шк╕длива влада.

В Укра╖н╕ аграрн╕ можливост╕ незр╕внянно кращ╕, зокрема в Кривотин╕, н╕ж у Криму, Херсонськ╕й та Микола╖вськ╕й областях, н╕ж в ╤зра╖л╕, де в умовах пустел╕ усп╕шно вирощують пшеницю та ячм╕нь ╕ ведеться розвинуте тваринництво. В ╤зра╖л╕ на корову доять у середньому понад 10 тисяч к╕лограм молока (на виставках в Укра╖н╕ лише по дек╕лька таких тварин), там високо розвинуте птах╕вництво, на середню курку-несучку одержують б╕льше 330 я╓ць, а у виробництв╕ мяса птиц╕ переважа╓ ╕ндичина. ╤зра╖ль займа╓ друге м╕сце в св╕т╕, п╕сля Н╕дерланд╕в, по вирощуванню кв╕т╕в.

В Укра╖н╕ недостатньо власних продукт╕в харчування, а в Кита╖ ж, де значно вища щ╕льн╕сть населення, виробляють необх╕дну продукц╕ю на два м╕льярди людей та ще й продають нам рис.

Хто вдарить у дзвони церкви в Кривотин╕ так, щоб навколо ожили житт╓дайн╕ земл╕ ╕ до них повернулися м╕гранти-укра╖нц╕, нащадки пращур╕в поселенц╕в, щоб ожив Кривотин - перехресний центр дор╕г, що, як рад╕уси, ведуть у р╕зн╕ напрями Укра╖ни? Але задля цього, вочевидь, треба молитися. Молитися за здоровя тих с╕л ╕ хутор╕в, як╕ ще живуть. ╤ молитися за упок╕й тих населених пункт╕в, що вмерли. Молитися за царство небесне духу давн╕х поселенц╕в, що дали нам життя. Молити прощення у предк╕в-поселенц╕в, що ми допустили сплюндрування ╖хн╕х над╕й. Е П ╤ Л О Г

В еп╕лоз╕ треба ╕ хочеться зазначити майбутн╓. Але як цього досягти, якщо ╕ мамино╖ с╕льсько╖ хати нема╓, ╕ село вмира╓, ╕ жив╕ в минулому с╕льськ╕ дороги заростають кущами й л╕сом, мертв╕ють, ╕ вс╕ д╕йов╕ особи, описан╕ в пов╕ст╕, кр╕м ╖хн╕х нащадк╕в другого-четвертого покол╕нь, ╓ лише в памят╕. А нащадки живуть в ╕нш╕й соц╕альн╕й сфер╕. Залиша╓ться лише те, щоб помр╕яти про майбутн╓. Та це питання дел╕катне, бо тепер╕шн╕ нащадки - не селяни. Писати про них - це будуть нов╕ д╕йов╕ особи в новому житт╓дайному оточенн╕, з ╕ншою мотивац╕╓ю.

Проте село ма╓ жити. Перспективу для цього мають дати нов╕ умови. Селянин любить землю, тварин, в╕н любить виробляти с╕льськогосподарську продукц╕ю, як люблять свою роботу моряки, п╕лоти, повар╕, тесл╕, осв╕тяни. Селянин може ╕ хоче працювати творчо, але в╕н н╕ в чому не забезпечений так, як ╕нш╕ назван╕ прац╕вники-спец╕ал╕сти; в╕н вимушений просити за безц╕нь купити його продукц╕ю. Тому руйну╓ться село, тому в кра╖н╕ нема╓ належного благополуччя в людей, у криз╕ економ╕ка. Укра╖на б╕дн╕ша, н╕ж Молдова без корисних копалин.

Однак на сьогодн╕шн╕й день н╕хто не накреслив напрям╕в житт╓дайних зм╕н для фермер╕в, для вс╕х селян. Ман╕пуляц╕╖, перестановки, рок╕ровки в с╕льському господарств╕ залишають ту ж шахово-пол╕тичну гру. Шах╕вниця та ж. ╤ на не╖ нових шахових ф╕гур не ставлять Для нових ф╕гур з ╕ншими якостями треба мати нове поле, нов╕ програми, а не просто нов╕ обличчя, нов╕ парт╕╖ та нову критику. Критика завжди популярна, захоплююча ╕ ╖╖ робити авторитетно, бо що не робиш, можна сказати не так. На критикан╕в люди дивляться як на розумних людей, як╕ можуть пол╕пшити становище.

Але критика - це не продуктивне д╕йство, не фактичний захист кордону, не пос╕вна, не вирощування льону, не вирощування свиней на м'ясо, не добування вуг╕лля, не виробництво стал╕, чавуна. Потр╕бн╕ не нова критика (╖╖ завжди було достатньо), не нов╕ обличчя, а нов╕ Програми з конкретними пропозиц╕ями, за перемоги яких на виборах в╕дразу приймати ╖х в Закони. Нов╕ молод╕ обличчя, кр╕м критики, не мають досв╕ду. Н╕хто з числа молодих не може написати проекту Закону за суттю та граматично (просто пропозиц╕я). Тому проекти закон╕в пишуть пом╕чники депутат╕в, тому до кожного з них вносяться тисяч╕ поправок, ╕ Верховна Рада ╖х розгляда╓ тижнями, про╖да╓ впусту народн╕ кошти.

╤ взагал╕ в пол╕тиц╕ ╓ багато пустого ╕ нав╕ть шк╕дливого. Так, за продовження моратор╕ю на ринок земл╕, хто не стане Президентом Укра╖ни, зм╕н в аграрн╕й економ╕ц╕ не стане: будуть т╕ ж холдинги, магнати, аграрн╕ ол╕гархи; буде те ж землеробство з пос╕вами переважно соняшнику та со╖, що виснажують грунт; буде та ж економ╕чна пол╕тика. ╤ не буде дбайливого фермера, не розоряться перелоги, не буде розвитку тваринництва, не розвинеться ╕ндик╕вництво, гус╕вництво, не появиться льонарство, не оживуть села, с╕льськ╕ шляхи, не появляться в селах нов╕ школи, медичн╕ установи. За моратор╕ю на ринок земл╕, за який давно рату╓ властолюбця Юл╕я Тимошенко ╕ до якого наполегливо, навязливо закликають ╖╖ численн╕ аг╕тац╕йн╕ пункти, мапи, б╕г-борди, н╕коли не оживе мертв╕юча плодюча земля, що зароста╓ кущами та л╕сом на Пол╕сс╕ Укра╖ни та де╕нде. Як такого не можна розум╕ти? Х╕ба допустима така пол╕тика? ╤ нема╓ належно╖ критики та належних розяснень щодо не╖ в╕д супротивник╕в, засоб╕в масово╖ ╕нформац╕╖.

Не буде розвиватися село, якщо будемо експортувати сировину (зерно, сою, нас╕ння соняшнику, дерево), а не продукти, товари з них (мебл╕, тканини, одяг, взуття, дел╕катесн╕ продукти).

Не будуть розвиватися тваринництво ╕ село, якщо фермер, селянин, кожен зокрема, буде шукати комб╕корм, продавати молоко тощо (на шляхах, у п╕д╖здах будинк╕в), н╕би нема╓ ╢вропейсько-╤зра╖льського досв╕ду. За кордоном переробник ╕де до двору виробника, йому це виг╕дно. Н╕коли тварини не будуть високопродуктивними, якщо ╖х годуватимуть не збалансованими рац╕онами, не повнорац╕онними комб╕кормами. Вони мають бути виготовленими грамотним переробником за науково об╜рунтованими нормами.

Н╕чого рац╕онального в аграрному сектор╕, як в промисловост╕ та в соц╕альному забезпеченн╕, не буде, поки кошти в╕д б╕знесу та зарплат збер╕гатимуться в ╕ноземних банках.

Не буде розвитку аграрного сектору та ╕нших галузей ╕з-за панування суц╕льно╖ корупц╕╖ серед начальства та дозв╕льних установ, ╖хньо╖ безв╕дпов╕дальност╕ за неправом╕рн╕ р╕шення та безд╕яльн╕сть. Краще одержати мзду, н╕ж тримать кобилу за узду. Через корупц╕ю не можуть розвиватися початк╕вц╕-фермери, п╕дпри╓мц╕. ╤нод╕ вда╓ться почати господарювати окремим см╕ливим ╕ноземцям - до них менше приск╕пуються.

У ц╕й пов╕ст╕ показано ╕стор╕ю господарювання одн╕╓╖ родини у чотирьох покол╕ннях. Ус╕ под╕╖, факти життя в╕рог╕дн╕, надуманих персонаж╕в, пр╕звищ, окремих д╕й не дано. Однак тривалий пер╕од р╕зноб╕чних под╕й об╓днати було проблематично.

У пов╕ст╕ певну частку займають факти ╕з Друго╖ св╕тово╖ в╕йни, яка пройшлася по селах. Чи можуть с╕льськ╕ д╕ти в╕йни, чи╖ батьки загинули, вважати, що в╕йна бувшо╖ г╕тлер╕всько╖ Н╕меччини з бувшим СРСР була не В╕тчизняна? Чи хоч на мить можу я, дитина то╖ в╕йни, подумати, що м╕й батько, який говорив по-укра╖нськи, любив сп╕вати укра╖нськ╕ п╕сн╕, якого в школ╕ в сел╕ Роман╕вка вчив укра╖нський поет Максим Рильський, що м╕й батько, який щиро приймав в╕йськову участь у при╓днанн╕ зах╕дних укра╖нських земель, був не патр╕от, чи не мав Батьк╕вщини? То в зах╕дняк╕в, як╕ до при╓днання до Укра╖ни були в Угорщин╕, Румун╕╖, Польщ╕, тод╕ не було Батьк╕вщини. Чи була? ╥х при╓днали до Укра╖ни, до Батьк╕вщини-неньки, про що мр╕яли й боролися ╖хн╕ предки в╕ками. Молод╕ нац╕онал╕сти не розум╕ють, що м╕й батько рад╕в ╕з приводу того, що в╕н був активним учасником при╓днання Зах╕дно╖ Укра╖ни. Тепер памятник, на якому написано його ╕мя, плюндрують. Чи можемо ми, я ╕ м╕льйони д╕тей в╕йни с╕льського походження, сприймати таке без приниження? Безм╕рне наше обурення в╕д того, що наш╕ батьки захищали села в╕д н╕мецьких окупант╕в, а нин╕ знищили ╕ продовжують нищити села укра╖нськ╕ кап╕тал╕сти. Може це так╕, що вважають себе без Батьк╕вщини?

Тому ми, д╕ти в╕йни, наш╕ матер╕-вдови, яких нас м╕льйони, не розд╕ля╓мо погляд╕в н╕ В. Чорновола, н╕ О. Тягнибока, н╕ Д. Яроша щодо загиблих во╖н╕в у Друг╕й св╕тов╕й (Велик╕й В╕тчизнян╕й) в╕йн╕. За такого ╖хнього розуму нац╕онал╕сти не прийшли й не прийдуть до Влади, бо люди не визнають неправильну посмертну оц╕нку ╖х батьк╕в, син╕в, д╕д╕в, безл╕ч╕ ж╕нок-патр╕о╕в. Тому нами правлять антинац╕онал╕сти та московити. Потр╕бна така нац╕онал╕стична ╕деолог╕я, щоб укра╖нц╕ не робили укра╖нц╕в ворогами - на вт╕ху москалям, зокрема, за пол╕тичними мотивами. Треба шукати, а не в╕дштовхувати укра╖нця. На це над╕явся ╕ дос╕ спод╕ва╓ться Пут╕н. Треба москал╕в робити укра╖нцями, а не навпаки. Треба шанувати ╕ во╖н╕в Велико╖ В╕тчизняно╖ в╕йни, ╕ бандер╕вц╕в, як╕ виступали проти безчинств ╕ терору радянських владц╕в. Прокльони треба слати на енкаведист╕в, смерч╕в ╕ творц╕в та виконавц╕в розстр╕л╕в, терору, смертей, в╕йни, слати прокльони на ворог╕в та в╕дщепенц╕в Укра╖ни, як╕ вбивали, морили голодом ╕ сх╕дняк╕в (спочатку!) ╕ зах╕дник╕в (п╕зн╕ше!). ╤ зараз вони та ╖хн╕ нащадки в захопленому Криму мають так╕ нам╕ри, а на Донбас╕ розпочали в╕йну проти Укра╖ни.

Треба щиро ╓днатися укра╖нським патр╕отичним парт╕ям, а не доказувати, хто ╓ кращий. Бо у Верховн╕й Рад╕, у Ки╓в╕ та в п╕вденно-сх╕дних областях ╓ 30 - 40%, а подекуди ╕ б╕льше явних та потенц╕йних сепаратист╕в (пята колона). ╤ вони над╕ються та п╕дбурюють на боротьбу й ворожнечу м╕ж укра╖нцями, на розпорошення укра╖нських сил, на розпорошення укра╖нсько-нац╕онал╕стичних парт╕й. Вони чекають цього, прагнуть цього ╕ хочуть цим скористатися, як про це св╕дчить ╕стор╕я. Бо якщо б╕льш╕сть до 60 - 70 в╕дсотк╕в щирих укра╖нц╕в розд╕лити лише на 10 парт╕й (а ╖х б╕льше сотн╕), то переможуть 10 - 20 в╕дсотк╕в супротивник╕в (ворог╕в). Тому нав╕ть сепаратисти створюють нац╕онал╕стичн╕ парт╕╖. Тому через рос╕йськоблизьких укра╖нських д╕яч╕в доведено до спустошення пол╕ськ╕ земл╕ та села, до страждання селян, до колапсу укра╖нсько╖ економ╕ки, до голодування багатьох людей.

Ми ма╓мо мати сп╕льну укра╖нську хату, хату Батьк╕вщини, гарн╕ села й м╕ста, заможне, високо благополучне життя, так╕ села, щоб у них було привабливо жити.

Тенета антинародного, стервозного, антиукра╖нського кап╕тал╕зму мають в╕д╕йти.

Треба, щоб прийшла ╓дн╕сть укра╖нських патр╕отичних сил, ╕ "досв╕тн╕ вогн╕, переможн╕, уроч╕, прор╕зали темряву ноч╕".