# ╫рунт ╕ В╕тер

Вероника Атмажа

Нарешт╕ переписано ╕ в╕дредаговано!

Тривав перший м╕сяць л╕та. Дн╕ були жаркими, хоча часом ╕ дощило п╕д веч╕р. Недалеко в╕д л╕су стояв крих╕тний будинок, у якому мешкали два брати, як╕ також волод╕ли просторою земельною д╕лянкою. На т╕й д╕лянц╕, окр╕м зас╕яного поля, знаходився невеликий сад, де росли яблун╕, сливи ╕ груш╕. В саду вже багато рок╕в мешкала пан╕ Дракон, хоча н╕хто з людей не м╕г бачити ╖╖. Також тут знайшли соб╕ притулок ╕ дво╓ д╕вчат, як╕ насправд╕ були всього лише примарами. Одна з них була П╕дземною, а друга Пов╕тряною.

До чолов╕к╕в часом при╖жджали родич╕ з м╕ста ╕ коли погода була гарною, то вони сид╕ли разом на подв╕р'╖ та розмовляли про все на св╕т╕. Ось ╕ зараз: вони накрили ст╕л поруч з будинком ╕ звично завели розмову про щось сво╓. Пан╕ Дракон лаг╕дно всм╕халась, слухаючи ╖х балачки з╕ свого м╕сця м╕ж деревами, а Пов╕тряна д╕вчинка прича╖лася у густ╕й крон╕ над нею.

Земляна д╕вчинка весь день мирно др╕мала м╕ж кор╕ння ╕ прокинулась лише п╕д веч╕р. Вона несп╕шно вибралась з-п╕д дерева, солодко потягнулась ╕, подивившись на те, як заходить сонце, пошукала поглядом свою сестру.

- Жаль, що зовс╕м скоро нам доведеться йти зв╕дси, - з╕тхнула вона.

- Куди йти?

- Не знаю, та ми не можемо залишатися тут надовго. Ти мусиш знати це краще за мене.

- Я не розум╕ю. Чому не можна просто лишатися тут? Нав╕що нам кудись йти?

- Ми вже не раз говорили про це. Невже ти зовс╕м н╕чого не пам"ята╓ш?

- Справд╕?.. Може ти поясниш мен╕ все ще раз? Об╕цяю цього разу запам"ятати кожне тво╓ слово!

- Ти - це в╕тер. Як ти вважа╓ш, чи довго в╕тер може залишатись на одному м╕сц╕?

- А чом би й н╕? Ми з тобою живемо тут вже б╕льше року ╕ за весь цей час не сталося н╕чого страшного.

- Хот╕лось би ╕ мен╕ бути впевненою в цьому.

- Невже трапилось щось таке, про що я не знаю?

- Ну, взяти хоча б той факт, що ми мешка╓мо тут всього лише к╕лька м╕сяц╕в.

- Та що ти таке говориш? Ми тут набагато довше! Ми тут вже... Дуже-дуже довго!

- Лише дек╕лька м╕сяц╕в. Та я вже бачу, як ти погляда╓ш за огорожу. Пробач, якщо тоб╕ непри╓мно це чути, але мовчати, роблячи вигляд, що н╕чого не в╕дбува╓ться, дос╕ трохи важко для мене.

- Та куди ж ми п╕демо?

- Цього я не знаю.

- Я не хочу н╕куди йти.

- Якби ж ти знала, як я цього не хочу. Та ми ходимо й ходимо вже багато рок╕в. Нав╕ть час став н╕би ╕грашковим. Взяти хоча б той випадок, коли ми зробили в л╕с╕ привал, просто щоб заночувати, а пробули там не менше року.

- Ц╕лий р╕к у л╕с╕?! Та ти певне глузу╓ш з мене. Якби щось под╕бне д╕йсно в╕дбулось, то я би точно запам"ятала це. Важко уявити, що можна прожити в л╕с╕ ц╕лий р╕к! Ми що, як╕сь зв╕р╕?

- Може я ╕ плутаю щось, але то було д╕йсно довго. Так довго, що можна було спостер╕гати зм╕ни п╕р року. Саме тому я дуже рад╕ю, що зараз ми опинились поруч з людьми ╕ трохи боюся, що невдовз╕ нам знову доведеться рушати у нев╕доме.

- Не кажи так. Що б там не в╕дбувалось з нами ран╕ше, головне - що зараз ми тут. ╤ я впевнена, що ми можемо ╕ надал╕ залишитись в цьому м╕сц╕.


*


Час йшов. Не дивлячись на вс╕ побоювання Земляно╖ д╕вчинки, ╖╖ сестра справд╕ перестала дивитись за огорожу ╕ часто розмовляла з╕ сво╓ю сестрою, вс╕ма силами стараючись не забувати жодно╖ думки.

Одного вечора Земляна д╕вчинка лежала п╕д деревом, задумливо спостер╕гаючи за нер╕вном╕рним, невпорядкованим рухом хмар: п╕д веч╕р ц╕ поодинок╕ крих╕тн╕ згустки швидко збирались все щ╕льн╕ше й щ╕льн╕ше, готуючись влаштувати зливу.

- Зв╕р╕... Може ми й справд╕ як╕сь зв╕р╕? - промовила вона сама до себе. - Ц╕каво, сестро, чи замислювалась ти хоч колись над тим, хто ми ╓? Чи ти, як ╕ я, дос╕ вважа╓ш, що ми з тобою просто люди?... Пам"ятаю, як ми вперше зустр╕лись. Того разу я прокинулась у незнайомому м╕сц╕, яке було схоже на крих╕тний зелений остр╕вець, посеред незнайомого м╕ста. Я дуже злякалась, але ти була поруч, хоча ╕ не зовс╕м розум╕ла мене. В той раз ти сказала, що ми завжди були тут ╕, не знаю чому, але я пов╕рила тоб╕. Це було важко ╕ дивно, та щойно я звикла до нового мешкання, все вмить зм╕нилось... Я дос╕ не знаю, чи це з╕ мною щось ко╖ться, чи це ти винна у всьому. Тепер, коли я пом╕чаю, як ти задумливо дивишся у даль, я знаю, що скоро нам доведеться знову прокинутись у новому м╕сц╕. Може саме тому мен╕ так спок╕йно, якщо ми усв╕домлено т╕ка╓мо кудись. Адже в такому випадку все це можна сприймати просто як коч╕вницво. Ц╕каво, може колись нам вдасться згадати сво╓ минуле ╕ д╕знатись, що з нами в╕дбува╓ться.


*


Поступово наближалась ос╕нь. Земляна д╕вчинка сид╕ла п╕д старою яблунею ╕ милувалася тим, як сходить сонце. Вона вже бачила, як ╖╖ яблуня кв╕тла ╕ приносила плоди ╕ наст╕льки звикла ночувати серед кор╕ння цього дерева, що воно стало для не╖ справжн╕м домом.

Нещодавно, не дивлячись на вс╕ потуги, ╖╖ сестра знову почала забувати вс╕ ╖хн╕ розмови. Вона стала вкрай розс╕яною ╕ все част╕ше л╕тала за огорожу, часом нав╕ть на весь день. Земляна д╕вчинка боялась, що сестра зникла назавжди, але вона завжди поверталась назад.

Кожного разу, коли вони прокидались в новому м╕сц╕, вони втрачали частину сво╖х спогад╕в. Жодна з сестер не знала, чому так в╕дбува╓ться, але якщо ╖м вдавалось згадати щось корисне, вони робили все, щоб цього не забути. Так само вони робили все для того, щоб зберегти можлив╕сть думати ╕ залишатися собою.

Земляна д╕вчинка довго думала над тим, чому сестра так часто зника╓ кудись, не говорячи куди вони в╕дправля╓ться ╕ що там робить. Врешт╕ решт, ╖й спало на думку, що, л╕таючи за огорожу ╕ вишукуючи нов╕ м╕сця, вона стара╓ться в╕дтягнути той момент, коли вони знову неоч╕кувано прокинуться у незнайомому м╕сц╕.

- Ти вигляда╓ш збентеженою останн╕м часом. Трапилось щось, що не да╓ тоб╕ спокою?

Питання пан╕ Дракон було наст╕льки неоч╕куване, що Земляна д╕вчинка просто застигла, приголомшено дивлячись у ╖╖ велик╕ ср╕бляст╕ оч╕.

- Так, я й справд╕ збентежена, але це трива╓ вже дуже давно ╕ я звикла, що роздуми напливають на мене час в╕д часу.

- Пробач. Знаю, що не варто питати вас про ваш╕ почуття, та я бачу, що ти дуже засмучена останн╕м часом. Я питала у тво╓╖ сестри, у чому справа, але вона лише знизу╓ плечима, в╕дпов╕даючи, що ти втомлена через те, що скоро зима. Якщо тебе це бентежить, то не хвилюйся - б╕ля людей завжди тепло.

- Пан╕ Дракон, все в порядку. Я не переживаю через наближення холоду. Та я вкрай здивована, що ви турбу╓тесь за мене, адже ран╕ше н╕хто, кр╕м сестри не питав у мене н╕чого под╕бного. Але чому ви кажете, що нас не можна питати про так╕ реч╕? Скаж╕ть, що це значить?

- Все через п╕дказки. ╤ зв╕рям ╕ людям не просто вас побачити, тому вони не можуть розмовляти з такими, як ви. Але люди дуже допитлив╕. Якщо хтось з них може бачити те, чого не бачать ╕нш╕, то вони одразу починають вивчати це. А як т╕льки серед людей з"явля╓ться под╕бна ╕нформац╕я, то вона зразу поширюються. Тод╕ люди ц╕лими групами починають нотувати, думати ╕ робити припущення, будуючи р╕зн╕ теор╕╖. Вони вс╕ можуть помилятись, але завжди ╕сну╓ ймов╕рн╕сть, що одна з цих теор╕й може виявитись правдивою. Ваше життя справд╕ могло би стати легшим, якби вам випала можлив╕сть перев╕рити ╖х на соб╕, але ц╕ знання штучн╕. А ваша природа не припуска╓ штучност╕. Ви сам╕ мусите д╕йти до розум╕ння того, нав╕що ви так╕, якими ╓. Я б могла розказати тоб╕ те, що знаю, та ти дуже скоро забудеш мо╖ слова.

- Нав╕ть якщо ╕ так, будь ласка, розкаж╕ть хоч щось. Ви б т╕льки знали, як сильно я втомилась р╕к за роком вигадувати зм╕ст нашого з сестрою ╕снування, щоразу втрачаючи вс╕ знання, що ми накопичили ран╕ше.

- Гаразд. Якщо хочеш, я розкажу тоб╕. Слухай. Ви з сестрою - д╕ти стих╕й. В св╕т╕ ╕сну╓ багато таких, як ви. Ви зна╓те, що ран╕ше були ╕ншими, але н╕чого не можете пригадати. Н╕хто в св╕т╕ не зна╓те, чому ви стали такими, якими ╓ ╕ ким могли бути ран╕ше. За св╕й в╕к мен╕ вже доводилось зустр╕чати д╕тей стих╕й: вони з"являлись в якусь мить нев╕домо зв╕дки, але вс╕м навколо здавалось, що вони завжди були тут. Як н╕хто не пом╕ча╓ появи нового дерева серед дерев, ново╖ води у озер╕, окремого променя сонця, коли ясно чи окремого подиху в╕тру у в╕тряний день, так само ╕ ви зда╓теся людям чимось, що ╕снувало завжди. Чимось буденним ╕ не привертаючим уваги. Таким, чия раптова поява ╕ зникнення не ╓ незвичайним чи важливим. Таким, що майже неможливо пом╕тити.

- Але чому н╕кому не можна питати нас про наш╕ почуття?

- Це лише забобони. Так заведено, та я не знаю причин. Ви схож╕ на дух╕в ╕ люди не бачать ваших емоц╕й. Для деяких людей вас зовс╕м не ╕сну╓, а для тих, хто може бачити вас - ви лише примари, про яких вигадують ╕стор╕╖ ╕ легенди. Ви - одн╕ з дух╕в стих╕й.

- Невже наш╕ емоц╕╖ так сильно р╕зняться з людськими? ╤ хто так╕ духи стих╕й?

- Не думаю, що ваш╕ емоц╕╖ ╕накш╕. Просто саму вашу присутн╕сть дуже важко вгадати. Нав╕ть мен╕ не легко було пом╕тити вас. Ви н╕би не бажа╓те, щоб хтось вас бачив. А духи стих╕й - це примари, що носять в соб╕ часточки природи, живлячи все навколо.

- Звучить довол╕ незрозум╕ло. Що нам робити з цим? Як довго блукати св╕том? ╤ невже нам н╕коли не вдасться знайти пост╕йний притулок?

- Цього н╕хто не зна╓. Ран╕ше я бачила д╕тей стих╕й зовс╕м недовго. Вони просто блукали, займаючись сво╖ми справами, а пот╕м так само непом╕тно зникали. Я вперше бачу, щоб так╕ як ви проводили так багато часу на одному м╕сц╕.

- Ми тут справд╕ вже десь п╕вроку ╕ це, мабуть, найкраще м╕сце, у якому мен╕ доводилось жити. Я була щаслива, що ми потрапили саме сюди у сво╖х мандрах ╕ сестра сказала, що нам не обов"язково зв╕дси йти. Думаю, вона блука╓ десь ц╕лими днями саме для того, щоб ми змогли подовше залишатись тут.

- Ти впевнена, що ви живете тут менше року? Я можу помилятись, та ви живете тут не менше трьох рок╕в.

- Х╕ба ми були тут хоча би минулого л╕та? Я зовс╕м не розум╕ю яким чином час так плута╓ться для нас.

- Я так вважаю, але можу ╕ помилятись. Р╕ч у тому, що ран╕ше ц╕ м╕сця були довол╕ неприв╕тними. Земля була геть неродючою, хоча люди, що жили тут ╕ важко працювали, силкуючись отримати хоч якийсь врожай. Нав╕ть дерева в саду були мов дик╕ ╕ майже не приносили плод╕в, але хазя╖ продовжували доглядати за садом. Все почало зм╕нюватись три роки назад. Всередин╕ весни дн╕ стали незвично в╕тряними, чого н╕коли не було ран╕ше. На той час стара яблуня у саду майже засохла ╕ на н╕й ледве росло листя. Чолов╕ки вир╕шили зрубати ╖╖, але прийшовши у сад, вони побачили, що б╕ля самих корен╕в дерева з"явились крих╕тн╕ молод╕ г╕лки, на яких розпустилось листя. Коли почалось л╕то, поступово земля почала пишно вкриватись рослинами, як╕ ледве росли тут ран╕ше. Я вже тод╕ зап╕дозрила вашу присутн╕сть, але вас самих було зовс╕м не видно. Лише згодом я стала пом╕чати ваш╕ силуети.

- Це ж треба... Невже ми справд╕ на таке здатн╕?

- Так, адже ви близьк╕ до сут╕ життя, як н╕хто ╕нший.


*


Наприк╕нц╕ серпня погода знову видалась безхмарною. На зах╕д в╕д д╕лянки, якою волод╕ли брати, простягався л╕с. В╕н н╕коли був дуже густим, та за останн╕ роки в ньому з"явилось довол╕ багато молодих дерев. Погода видалась вкрай вдалою для того, щоб насолоджуючись ще гарячим сонцем, тож Пов╕тряна д╕вчинка просто лежала над одн╕╓ю з крон, ледве торкаючись листя ╕ дивилась у даль.

Останн╕м часом вона все р╕дше бувала поруч з╕ сво╓ю сестрою. Вона н╕коли не хот╕ла надовго лишати ╖╖ одну та прекрасно розум╕ла, за що та обража╓ться ╕ чому пост╕йно суму╓. Хот╕лось якомога част╕ше бути разом, але подовгу знаходитись внизу ╕ тим паче на одному м╕сц╕ було занадто непросто. Вона з╕тхнула, вкотре повторивши соб╕, що з цим н╕чого не можна вд╕яти ╕, взявши себе в руки, полет╕ла до старо╖ яблун╕.

Цього разу яблуня була одна. Вона тихо стояла серед скошено╖ трави, щедро обв╕шана невеликими нестиглими плодами ╕ вс╕м сво╖м виглядом показувала, що нема╓ ╕ гадки, куди попрямувала ╖╖ мешканка. Пан╕ Дракон також н╕де не було видно, тож Пов╕тряна д╕вчинка збентежено прошелест╕ла кр╕зь крони ╕ полет╕ла до поля. ╥й було моторошно в╕д одн╕╓╖ лише думки, що сестра могла зникнути з цих м╕сць, поки ╖╖ не було поруч. Вона все кружляла над будинком, садом ╕ полем, все б╕льше хвилюючись, аж поки не пом╕тила Земляну д╕вчинку серед густо╖ трави б╕ля самого л╕су.

- Ти налякала мене! Я вже мало не вир╕шила, що ти зникла без мене ╕ ми н╕коли не побачимось знову.

- Пробач, - безневинно всм╕хнулась Земляна д╕вчинка, п╕днявшись з густо поросло╖ кв╕тами кочки. - Та ти й сама пост╕йно л╕та╓ш нев╕домо де. Я не хочу, щоб ти переживала, але часом мен╕ вкрай нудно ц╕лими днями сид╕ти на одному м╕сц╕, просто чекаючи. ╤ взагал╕, коти тебе довго нема╓ поруч, мен╕ також часом зда╓ться, що ти вже н╕коли не повернешся.

- Якщо вже ╕ ти занудьгувала, то, видно, скоро нам ╕ справд╕ буде час йти, - засм╕ялась Пов╕тряна д╕вчинка, не без зусиль опустившись в траву.

- Це не см╕шно. Але ти права. Я щаслива, що ми змогли побувати в такому чудовому м╕сц╕. Не знаю чому, та я тепер б╕льше не боюся нових м╕сць.

- Я рада, що тоб╕ тут сподобалась. Нехай я мало що пам"ятаю з нашого минулого, але точно знаю, що ти завжди дуже засмучувалась, коли ми неоч╕кувано опинялись нев╕домо де. Зна╓ш, мен╕ це також давалось не легко. Було страшно, але я старалась думати, наче ми завжди були саме там, де ми знаходились в конкретний момент. Добре, що хоч зр╕дка нам зустр╕чались доброд╕╖, як╕ робили наше життя трохи легшим. Тож я рада, що тебе це вже не страшить так сильно, як колись.

- Невже ти пригадала наше минуле? - скрикнула Земляна д╕вчинка. - Ти ж завжди така непост╕йна ╕ розс╕яна. Мен╕ здавалось, що ти т╕льки те ╕ робиш, що все забува╓ш. ╤ про яких доброд╕╖в ти говориш?

- Н╕, я не згадала н╕чого нового. ╤ я н╕коли не пам"ятала н╕чого конкретного. Х╕ба що настро╖. Я пам"ятаю, як ти сумувала ╕ см╕ялась, а також те, як ми зр╕дка зустр╕чали засмучених, веселих чи розгублених людей. Але що то були за люди? Коли це було? ╤ де ми були тод╕? Я не знаю цього. Час завжди був схожим на якийсь пульсуючий вир, що жбурляв нас з м╕сця на м╕сце. Час не поводиться однаково з ус╕ма, та як ти вважа╓ш, чому в╕н поводиться так саме з нами?..


*


Жовтень. Час знову почав рухатись все швидше ╕ швидше. Земляна д╕вчинка сид╕ла м╕ж корен╕в ╕ думала про сво╓. Не дивлячись на вс╕ потуги, час все впевнен╕ше засмоктував ╖╖ кудись у нев╕доме. Здавалось, що ╖╖ сестра уже згадувала про це, але д╕вчинка н╕як не могла згадати коли саме.

Землян╕й д╕вчинц╕ подобалось сид╕ти серед сплет╕нь корен╕в. Тут було тепло, затишно ╕ спок╕йно. Тут вона завжди почувала себе у безпец╕. Здавалось, варто лише м╕цн╕ше вхопитись за кор╕ння ╕ час послабить сво╖ жорстк╕ об╕йми та нарешт╕ припинить закручувати у св╕й неск╕нчений моторошний вир. Д╕вчинц╕ дуже хот╕лось щоб ╕ у д╕йсност╕ все було так просто. Можливо, тод╕ вони з сестрою змогли б стати б╕льш матер╕альними. Стати наст╕льки ч╕пкими, щоб отримати змогу вийти у св╕т ╕ почати сприймати його так само, як це роблять люди.

- Не спиш? - почувся приглушений голос сестри десь над землею.

Земляна д╕вчинка розплющила оч╕ ╕ всм╕хнулась, одним рухом п╕днявшись з земл╕. ╥╖ Пов╕тряна сестра повисла низько над сухою травою ╕ лежала прямо на пов╕тр╕, наче на подушц╕. Здавалось, що ╖╖ пронизлив╕ син╕ оч╕ блищали, н╕би поверхня озера у сонячний день.

- Н╕, я вже не сплю. Мен╕ наснився дуже дивний сон. Н╕би ми жили у саду, поруч з чудовим теплим будинком, за яким простягалось поле. Окр╕м нас там ще жила пан╕ Дракон, а в самому будинку мешкали як╕сь добр╕ люди. Я бачила все навколо, але водночас пост╕йно спала пом╕ж корен╕в старо╖ яблун╕. Т╕ корен╕ були наст╕льки затишними, що часом здавалось, н╕би це ти об╕йма╓ш мене.

- Як на мене, це просто чудовий сон, - зауважила Пов╕тряна д╕вчинка. - А от я останн╕м часом не бачила жодного сну. Та, зна╓ш, до мене повернулось немало спогад╕в. Про м╕ста, л╕си ╕ поля, про зв╕р╕в ╕ р╕зних людей, про запахи, звуки ╕ реч╕... Послухай-но! Я згадала нав╕ть справжнього дракона! Може тво╖ сни - це також спогади?

- Не думаю, що це так. Мене дос╕ непоко╖ть це дивне в╕дчуття, н╕би я не пам"ятаю чогось надзвичайно важливого.

- Нехай це не бентежить тебе. Як ти почува╓шся зараз?

- Я в порядку.

- Хоча тут не надто багато сонця, але поглянь як гарно навколо! Х╕ба це не чудове м╕сце?

- Ти права. Тут д╕йсно затишно.

- Може прогуля╓мось разом? Ми вже дуже давно не гуляли просто так.

- Я не проти. А ход╕мо до р╕чки? - Зв╕сно. Куди захочеш.