# Чужий у М╕фгород╕

Владимир Казимирович Венгловский

Опубликован в журнале "Днипро" N11 2012 на украинском языке.

Володимир Венгловський


Чужий у М╕фгород╕


- Людино, зустр╕чай, чорт прийшов! - вигукнув Марк Саму╖лович Райхер, з'являючись у дверях.

Я злегка стороп╕в - Марк, котрий зазвичай ходив у костюмах, тепер красувався у б╕л╕й футболц╕ з написом на грудях: "Ветеран розумово╖ прац╕", а на голов╕ мав чорного капелюха. У його руках заклично дзенькала строката господарська сумка.

- З глузду з'╖хав? - поц╕кавився я, замикаючи за гостем двер╕.

- Повн╕стю.

- А це що? - помацав я футболку.

- Льв╕вський сувен╕р, - посм╕хнувся Марко. - ╥здив на екскурс╕ю до того, як усе тут на╓-е-е...вернулося.

- Марку! - розсм╕явся я. - При д╕тях у школ╕ ти теж так висловлювався?

- А що д╕ти? Вони б╕льше нас знають. Сашко, на душ╕ у мене сьогодн╕ щось неспок╕йно. Зайвим себе в╕дчуваю у М╕фгород╕. Чужим.

В╕д нього тхнуло спиртним. Я кинув погляд на наст╕нний годинник - ╕ коли в╕н лише встиг? А головне, чим?

Марк п╕д╕йшов до в╕кна. Кр╕зь запорошене скло виблискувало сонце. П╕дв╕конням проскакав рудий Злидень, житт╓рад╕сно прокричав "цв╕ньк-цв╕р╕ньк", мабуть, згадавши пернате минуле й злет╕в униз.

- Зна╓ш, Сашко, дос╕ я вважав це м╕сто сво╖м, а тепер...

- Дурниц╕! - перебив я. - Др╕бниц╕ й дурниц╕. Забудь. Чого це тебе коротнуло? Чужий тут я, а не ти. Ти ж тепер чорт у М╕ф╕чн╕й Реальност╕... Як ти сказав? У М╕фгород╕?

- Вчора ми вир╕шили перейменувати м╕сто. Неоф╕ц╕йно поки що.

- "Ми", - невесело сказав я. - А людину не покликали...

- Вибач.

У двор╕, п╕д занедбаним б╕гбордом хлопчаки-чортенята ганяли м'яча. Немов футбольний знавець, на б╕гборд╕ вмостився Гайворон з над╕тим на дзьоба пенсне.

- Страшно мен╕, Сашко. Г╕рше, н╕ж в Афган╕. Я-бо, може, й не чужий. Але ти ж, як був людиною, так ╕ залишився! Давай вип'╓мо, га? Що нам лишилось, Лета чи Прана?

Марк урочисто д╕став з сумки пляшку "Оковито╖ на бруньках".

- Природною-бо смерт╕ю - н╕хто. Ус╕ протиприродно й надто рано, - виголосив в╕н.

- Де взяв?! - здивувався я.

- Раритет! Можна сказати, артефакт минуло╖ реальност╕.

- З яко╖ нагоди?

- Да ти шо?! День десантника! - Марк зняв капелюха, блиснувши лисиною, й натяг на голову вицв╕лий блакитний берет.

- А-а-а! Тод╕ додамо ще давн╕ш╕ знах╕дки! - Я пол╕з до т╕тчиного буфету - д╕ставати гранован╕ склянки.

- Три? - п╕дняв бров Марк. - В╕дчував же, що ти не сам!

До в╕тальн╕ зайшов кап╕тан десантних та дуже озбро╓них в╕йськ Матв╓╓в.

- Здрастуйте, - прив╕тав в╕н нового гостя.

- Здоров-був, десантуро! - Марк зняв берета та жарт╕вливо вклонився, демонструючи маленьк╕ р╕жки. - Вип'╓мо?

- Дякую, але на служб╕ - н╕-н╕, - й Матв╓╓в по черз╕ потиснув нам руки.

Мою долоню кап╕тан стиснув сильн╕ше, н╕ж було потр╕бно.

- Гадаю, ми домовились? - запитав в╕н, та, не чекаючи на в╕дпов╕дь, п╕шов.

- Чого хот╕ла ця неказкова ╕стота? - поц╕кавився Марк, ледь зачинилися двер╕.

- Хто його зна... Сам н╕як не збагну... Провадить з╕ мною ╕нтелектуальн╕ розмови.

- Вже усе розбовкав?! - гримнув Марк.

- Аж н╕як. Щоб розбовкати - треба знати. А що я знаю?..

- Ну, ясно - та╓мниц╕, секрети ╕ все таке, - погодився Марк - Давай, вже вип'╓мо.

По п╕длоз╕ заcтукот╕в чортячий хв╕ст, що вислизнув з-п╕д пояса мого друга. Хв╕ст ╕з дбайливо зачесаною китичкою та блакитним бантиком на к╕нц╕.


***


Усе почалося з м╕сяць тому. Прокинувшись одного ранку, м╕сто та його мешканц╕ виявили, що вони зовс╕м не те, ким ╕ чим були вчора. ╥х заполонила М╕ф╕чна Реальн╕сть.

Комп'ютера не вв╕мкнути, хоча струм б'╓ться. Моб╕льниками теж можна цвяхи забивати - покриття наче корова язиком злизала.

"Все через мене, дядьку Сашо, - прошепот╕в мен╕ якось сус╕дський Олежик. - Я дуже-дуже бажав опинитися в казц╕". Н╕чого соб╕ казочка! Весел╕шо╖ не вигадати.

От т╕льки ментал╕тет не зм╕нився - працювати н╕хто не хоче. Траву й ту не скосять. Онде, все подв╕р'я заросло, просто поле чудес якесь. Сус╕дка знизу - Русалка Польова, гаса╓ двором серед колосисто╖ зелен╕. А на горищ╕ ночами, щось др╕бне шур-шур-шур, шкряб-шкряб-шкряб. То й намагаюся б╕льше вдома сид╕ти - так спок╕йн╕ше.

Сус╕д ╕з п'ятого поверху - в╕дьмак. Кум Микола - упир.

А найкращий друг, Марк Райхер - чорт.

Один я людиною залишився. Й запаси спиртного ск╕нчилися.

- Це все п╕дступи ╕нопланетян! - пов╕домив "по секрету" кум-упир. - Сам бачив: летюча тар╕лка над м╕стом кружляла, блимала серед ноч╕ зеленими вогнями.

Тар╕лка, чи не тар╕лка, але нагнали в╕йськових, а пот╕м ще вчених - стало непереливки. Тепер м╕сто оточено блок-постами, а нелюдь живе за колючим дротом - не вирвешся. Бояться нас, як м╕й рогато-хвостатий друг Марк - ладану.

- Кажуть, по всьому св╕ту зони стародавн╕х м╕ф╕в з'являються, - сказав якось увечер╕ злий ╕ тверезий Райхер. - В ╕нд╕анц╕в кетцалькоатл╕ л╕тають, у грек╕в - кентаври гарцюють, у Япон╕╖ - каппи плавають ╕ ц╕, як ╖х... ╕з носами... - В╕н зобразив, яко╖ довжини ма╓ бути н╕с. - А! Тенгу!

- Зв╕дки зна╓ш? - поц╕кавився я.

- Та так, чутки св╕том мандрують, - недбало махнув хвостом Марк. - Кажуть, що м╕фозони виникають, а через деякий час щезають разом з╕ вс╕ма зм╕неними. От залишимось ми тут - ╕ баста! Зникнемо! Т╕кати треба.

В╕н подивився у в╕кно та раптом схопив мене за руку: - Ой, не можу! Тримай!

- Що?! Що сталося?!

- М╕сяць! Не можу дивитися - вкрасти хочу!

- Ти ж л╕тати не вм╕╓ш, - здивувався я.

- Хто сказав? Може, й ум╕ю. Не пробував ╕ще. Зна╓ш, я все б╕льше в╕дчуваю себе ц╕╓ю парнокопитною худобиною, а не людиною.

А ще Марк з╕знався, що прив'язу╓ться до л╕жка, щоб не полет╕ти ув╕ сн╕.

- У всьому винн╕ археологи! - заявив в╕н. - Пам'ята╓ш, як вони рилися поблизу м╕ста? От ╕ витягли якусь чорт╕вню.

- Еге ж. А в ус╕х ╕нших м╕фом╕сцях - теж археологи?

- Не подумав, - з╕знався Марк. - Слухай, а, може, нема╓ н╕яких ╕нших, кр╕м нашого, га? То я вигадав просто?

- Це ти можеш, - з╕тхнув я.

Як мен╕ казав той вояка Матв╓╓в?

- Поряд ╕з нами ╓ ц╕лий св╕т, створений протягом тисячол╕ть людською уявою. У ньому ╕снують вигадан╕ м╕фи, та вт╕люються у життя мр╕╖. Ваше м╕сто попало п╕д його вплив на д╕йсн╕сть. Зм╕нену Реальн╕сть потр╕бно вивчати. Пам'ята╓те слова М╕чур╕на? Узяти дари природи - наше завдання. А ви - "свободу!" "В╕льне перем╕щення!" Ви ж тепер нелюди! Ви - зм╕нен╕, потенц╕йна небезпека для всього людства.

- Але я - людина, - сказав я кап╕тану.

- Ви були тут, коли все трапилось! Хто його зна, який жарт захоче з╕грати з вами Зм╕нена Реальн╕сть?

Ось так - н╕ з ким не зв'яжешся, допомоги не попросиш. Мов у концтабор╕ живу - навколо варта з кулеметами. А по ночах п╕д в╕кнами колобродять русалки та в╕дьмаки-сус╕ди ╕з чортами-друзями...

Життя вдалося.


***


- Ти людина, - прошелест╕ла русалка.

- Знаю, - в╕дпов╕в я.

- Ти не наш, - просичав в╕дьмак.

- Еге ж, - кивнув я.

- Забирайся геть! ╤ди до сво╖х.

- Я вже вдома...


***


Не встиг Матв╓╓в вийти, як на двор╕ почулися вигуки Польово╖ Русалки.

- Залоскотати хоче, - пов╕домив Марк.

- А в тебе як виходить сюди добиратися?

- Я ╖й не подобаюся, - з╕тхнув м╕й друг. - Ет, н╕якого особистого життя.

В╕н п╕дняв до очей майже порожню пляшку, приск╕пливо роздивився залишки гор╕лки на самому денц╕, затим перехилив та п╕дставив рота.

Гайворон перев╕рив час, кинувши погляд на м╕ську вежу з годинником, п╕днявся ╕ важко полет╕в у б╕к околиц╕. На дорогу вийшов вовкулака ╕з плакатом: "Н╤ ВТРУЧАННЮ АРМ╤╥. СВОБОДУ М╤Ф╤ЧНОМУ М╤СТУ!"

- Все це добром не ск╕нчиться - згада╓ш мо╖ слова, - сказав Марк, ставлячи пляшку на п╕дв╕коння. - Дограються до стр╕лянини. У в╕йськових давно вже руки сверблять. О! Дивись, ще одна виповзла.

До вовкулаки при╓дналася сус╕дка-в╕дьма. Ось хто просто став сам собою: мегера вона мегера ╕ ╓ - у будь-як╕й реальност╕.

За хвилину по трав╕ п╕дпливла Польова Русалка.

Я був таким, як ус╕. Н╕чим не кращим ╕ не г╕ршим. Працював, кохав, ходив на полювання. Вдавався в обжерлив╕сть, урешт╕-решт. Чому я залишився людиною, а вс╕, нав╕ть горобц╕ в цьому божев╕льному м╕ст╕, втратили стару подобу?

- Чому я, саме я - чортом став? - н╕би почувши мо╖ думки, запитав Марк. - Що й кому я поганого зробив?

- Можливо, мен╕ також краще було перетворитися на чорта, н╕ж залишитися ╕зго╓м, - тихо сказав я. - Тут я чужий. ╤ п╕ти не можу. Та й не хочеться. Може, я лише зовн╕ людина, а всередин╕ - чудовисько якесь? Зм╕й п╕дколодний.

- Усередин╕? - поц╕кавився Марк. - Прислухайся. Не сичить?

Я прислухався.

- Н╕, жодних зм╕н не спостер╕га╓ться. Лише ╖сти кортить. Може я й не монстр, як гада╓ш? Як тод╕ довести ╕ншим, що я св╕й?

На вулиц╕ з╕брався натовп демонстрант╕в ╕ попрямував у б╕к арм╕йського табору.

- Тиждень м╕тингують... Ой, дограються..., - пробуркот╕в Марк. - Зна╓ш, як гидко вигляда╓ засипана тирсою кров на асфальт╕? Йду я, мабуть, додому.

Прочинивши в╕кно, в╕н жбурнув порожню пляшку в найближчого Злидня. Не поц╕лив. Той лиш сердито глянув на нас, немов прим╕ряючись, кому ж саме принести невдачу.


***


Стр╕лянина розпочалася наступного дня. Марк увалився до мене, тримаючись за скривавлену праву руку.

- Ти що?! - закричав я. - Тоб╕ воно нав╕що? Дай подивлюся...

- Навил╕т, - кр╕зь зуби просичав Марк. - Ф╕гня, подряпина. Дурень, тому й п╕шов! Ай, що ти робиш?!

- Та ст╕й жеж! Десь тут у мене був перекис водню..., - я в╕дчинив шафку. - Коли потр╕бно - завжди шука╓ш... ╢! Ось ╕ бинт. А тепер терпи!

- Та ж терплю я, не маленький. Я ж у Афган╕... Обережн╕ше! Ай... У Афган╕!.. Та к╕нчай ти вже!

- Зараз-зараз... - Я завершив накладати пов'язку та в╕др╕зав бинта кухонним ножем.

- ╤д╕оти! Барикади будують! ╥х же перестр╕ляють як... як...

За в╕кном дорогою поважно йшла Рябенька Курка, тримаючи у дзьоб╕ маленький кошик, в якому лежало яйце. Вона зупинилася коло б╕гборда, поклала ношу в придорожн╕й пил ╕, шанобливо кланяючись, в╕д╕йшла. ╤з б╕гборда чорною т╕нню злет╕в Гайворон, оглянув яйце кр╕зь пенсне й заперечно похитав головою.

- Кажу - ╕д╕оти, - тихо промовив Марк.

Здалеку чулися постр╕ли. Гупнув вибух, задрижали шибки. Десь верескнула мавка. По дороз╕ дво╓ чорт╕в поп╕д пахви вели до м╕сця в╕йськових д╕й дебелого В╕я, в якому вгадувалася техн╕чка школи номер п'ять Мар╕я Потап╕вна Нечуйголова.

- Сашко, - дивлячись кудись кр╕зь мене, сказав Марк.

- Що?

- А якщо це тест? Випробування, га? Я тут подумав...

- Марку, ляж на диван, тебе поранено!

- Тест... На живуч╕сть, на терпим╕сть, урешт╕-решт.

Пов'язка на руц╕ Райхера просякла кров'ю.

- Хтось мусить залишатися людиною, Сашко.

- Про що ти кажеш?! - закричав я.

Автоматн╕ черги застукот╕ли зовс╕м поряд.

- Ти - людина. ╢диний, хто не зм╕нився. Ти не винен, що виб╕р припав на тебе. У казках - так╕ закони.

- Та який, до б╕са, виб╕р?!

- В казц╕... в казц╕ завжди ╓ головний герой. Решта - тло, декорац╕╖. Тепер ти мусиш вир╕шувати за вс╕х.


***


- Нав╕що ти тут? - ошк╕рився вовкулака.

- Це м╕й д╕м, - в╕дпов╕в я.

- Тод╕, що тоб╕ треба? - спитала в╕дьма.

- Просто жити, - сказав я. - Тут.


***


- Ти з дуба впав? - я п╕днявся на ноги ╕ визирнув у в╕кно: над самим будинком з гуркотом пройшла пара бойових гел╕коптер╕в. - Або ╕нформац╕я просто з неба спустилася?

- Точно! - сказав Марк. - Прилет╕ла з Орлом, Пташиним Царем. В╕н дещо сказав мен╕ там, б╕ля барикад: "Казковий Герой повинен знайти вкрадене Яйце".

- А я, виходить, Казковий Герой? Дивн╕ у вас ╕де╖, Марку Саму╖ловичу. Теж мен╕ - знайшли Котигорошка! Що ще загадав мен╕ зробити тв╕й крилатий мудрець?

- Майже н╕чого. В╕н у мене на руках помер. Куля у серце - не порозмовля╓ш.

- Е-е-е... Гм-м. То що мен╕, по-тво╓му, варто зробити, Марку? - запитав я. - Що в╕д мене залежить? Хто й чого в╕д мене чека╓?

М╕й друг знизав плечима.

- Бог. Природа. Наша земля, врешт╕-решт... - Марк почухав мак╕вку м╕ж рогами. - У казках Герой завжди знаходив те що вс╕х ряту╓.

- Йому ще й друз╕ допомагали. Один лисий д╕дько в мене вже ╓, - посм╕хнувся я. - То що за яйце я маю шукати?

- Яйце-райце - дарунок щастя. Майже як Золота Куля, пам'ята╓ш? - в╕н схопив мою руку ╕ до хрускоту стиснув пальц╕. - Ти повинен це все зупинити.

- Божев╕лля якесь... Де ж мен╕ його шукати?

- То ти згоден?

- Н╕!

- От ╕ домовились. Орел сказав ще лише одно слово: "Вир╕й". Гадаю, що крад╕й хова╓ Яйце там.

- Не зрозум╕в...

- Це такий соб╕ небесний остр╕в, куди в╕дл╕тають на зиму казков╕ птахи та в╕дповзають зм╕╖, - пояснив Марк, - типа раю.

- В рай не хочу - помирати не збираюся!

- Не бо╖сь, - сказав Марк. - Можна п╕днятися живцем. Ще й повернутися. Знати б т╕льки де вх╕д. У м╕ст╕ його точно нема╓...

- Лишилася др╕бничка: знайти вх╕д до ра... Вир╕ю, п╕днятись, в╕д╕брати яйце у злов╕сного крад╕я, та спуститись, так?

- Саме так... Т╕льки, пригаду╓ться, що у казц╕ Зм╕й був, котрий Яйце поцупив.

- Оце так... Зм╕й?!

У вулиц╕ ревонув та замовк потужний двигун. У раптов╕й тиш╕ почулися вигуки, а пот╕м пролунав постр╕л.

- Рушниця де? - кинувши погляд назовн╕, Марк в╕дскочив в╕д в╕кна.

- Яка?

- Твоя, йолопе! Ти ж мисливець!

- Та я ж лише по птиц╕... А що там?

- Тв╕й приятель Матв╓╓в. По твою душу.

Т╕ло пройняли дрижаки. Я ж вразливий. Так недовго й ╕нфаркт заробити. Ц╕каво, у казках геро╖ на серце не слабують?

Кроки по сходах.

- Мерщ╕й! - скомандував Марк, тягнучи мене до балконних дверей.

Ми вискочили на зарослий виноградом балкон. "Так ╕ не встиг засклити п╕сля смерт╕ т╕тки", - майнула думка.

"Бах! Бабах! Хрясь!" - тр╕щали п╕д ударами вх╕дн╕ двер╕.

- Злазь! Хутко!

Трет╕й поверх же! Я озирнувся й перехрестився на ╕кону, що вис╕ла у кутку. Дал╕ руки д╕яли сам╕ - я схопився за виноградну лозу та почав спускатись.

"Ой, чи витрима╓?"

Витримала! Ноги торкнулися м'яко╖ трави. Марк з╕стрибнув сл╕дом.

- Ан╕ руш! - десантник, що чатував б╕ля входу, зв╕в автомат.

Марк рвучко кинувся п╕д дуло ╕ в╕д ус╕╓╖ чортячо╖ душ╕ буцнув вояка у п╕дбор╕ддя. Десантник без звуку впав на спину.

Нокаут!

Марк встиг на льоту перехопити зброю здоровою рукою та дав коротку чергу по в╕кнах мо╓╖ квартири. Посипалося скло.

- Ти чого?! - заволав я. - Може...

- Не може! - в╕др╕зав Марк. - Т╕каймо!

Ми уп╕рнули в арку м╕ж будинками. П╕д каблуком хруснуло скельце. Пенсне... П╕д ст╕ною, купою скривавленого п╕р'я борсався п╕дстрелений Гайворон.

- Ст╕й... Не можу б╕льше, - простогнав я. - Серце.

- Можеш, трясця тво╖й матер╕. Ти ж Героый! Цей Матв╓╓в не даремно п╕дкочувався. В╕н теж Яйце шука╓. Це ж влада, всемогутн╕сть! Хитрий, сволота - свого не впустить.

- Куди... Уф... Куди ми б╕жимо?

- ╢геря Качуру пам'ята╓ш?

- Того п'яничку? Авжеж.

- Щось мен╕ в╕н, був, про Вир╕й муркотав.

- Муркотав?..


***


Качура став паном Коцьким. Здоровецький гладкий котяра в гумових чоботях ╕ пошарпаному дитячому костюмчику вийшов нам назустр╕ч ╕з л╕сового будинку та з скоса поглянув на "калаш" у Маркових руках.

Райхер стояв у роз╕рван╕й футболц╕, з пов'язаною рукою - достоту м╕сцевий Рембо. Розтр╕паний блакитний бантик на хвост╕ нервово шурхот╕в серед опалого листя.

- Качура? - спитав я.

К╕т кивнув.

- Потр╕бна допомога, - додав Марк.

Махнувши лапою, Коцький першим ув╕йшов до хатки. Ми - сл╕дом. В темнуват╕й к╕мнат╕ виявилося неспод╕вано чисто. По кутах б╕льше не громадилися порожн╕ пляшки. На стол╕ в дерев'ян╕й рамц╕ красувалася св╕тлина рудо╖ Лисиц╕.

- Ж╕нка? - кивнув Марк.

Пан Коцький почервон╕в кр╕зь густе хутро та опустив оч╕.

- Ти розмовляти ще не розучився? - Марк обережно поклав на ст╕л автомата.

- Няв! Тобто, так, зв╕сно! - заторохт╕в Качура. - Зараз ж╕нка з... л╕су повернеться, курочку спечемо... Чайок заваримо. Завжди рад╕... гостям.

- Будуть тоб╕ гост╕ - не збереш кост╕! В╕йськов╕ заявляться з хвилини на хвилину, - Марк нагнувся й приклав вухо до п╕длоги. - Чую, вже близько. Де вх╕д у Вир╕й?

- В╕й... в╕йськов╕? - затнувся Коцький.

- Де Вир╕й? Ну! - Марк ляснув долонею по автомату. Портрет Лисиц╕ з╕ стукотом перекинувся.

Коцький позадкував, наштовхнувся на ст╕ну. Марк нахмурився.

- Ти ж розумний, Котяро. Давай, кажи вже.

- Дубом можна п╕днятися, - в╕дпов╕в Коцький. - Пам'ята╓те, де ми востанн╓ пияч... святкували п╕сля полювання? Тепер в╕н до неба дор╕с.

- Пам'ята╓ш? - п╕дняв на мене оч╕ Марк.

Я кивнув.

- То чого ти чека╓ш?! Котяро - веди!

- А ти? - узявшись за ручку, я зупинився б╕ля дверей.

Марк недобро посм╕хнувся.

- Трохи затримаюся. Ст╕ни товст╕ - гарне м╕сце для оборони.

- Ти... Марку, не верзи дурниць.

- А як же ж╕нка? - подав голос Коцький. - Н╕, я ╖╖ шукати п╕ду...

- Уперед! Б╕гом!!- гаркнув Марк, виштовхуючи нас за пор╕г.

╤ ми поб╕гли. Лиш хата зникла за деревами, ззаду почулися одиночн╕ автоматн╕ постр╕ли.


***


Дуб вир╕с в╕д час╕в нашого останнього полювання. Згадалася фотограф╕я. Петро Антонович - директор школи номер п'ять сто╖ть у центр╕ з гр╕зним "Бенелл╕" дванадцятого кал╕бру у руках. Я красуюся з л╕вого боку, упершись долонею о в╕ковий стовбур. Десь праворуч з скраю св╕тлини визира╓ Качура. Марка на зн╕мку нема╓ - в╕н фотографував.

Ким ми стали тепер? Один - упир, другий - чорт, трет╕й - к╕т.

А я - зрадник, який покинув друга.

Боягузливий герой.

Виродок, який мусить усе за вс╕х вир╕шувати.

Я знайду те кляте чар╕вне Яйце, Марку!

Зелена крона тонула у рожевих хмарах. Ви-со-ч╕нь! Поплювавши на руки, я вчепився в зморшкувату кору та притиснувся до Дуба вс╕м т╕лом. Там, усередин╕, нуртували жив╕ соки й, здавалося, що десь у глибин╕ могутнього дерева стука╓ серце. Я п╕дтягнувся, вхопився за наступну заглибину у кор╕. Казков╕ геро╖ - народ живучий.


***


Хмари лаг╕дно стелилися поп╕д ногами. Втоми не в╕дчувалося, н╕би не дерся щойно з останн╕х сил. Напевно, Цар-Дуб допом╕г мен╕, давши сили давно не тренованому т╕лу. Ось т╕льки сорочка порвана, забризкана кров'ю з подряпин на руках ╕ грудях.

Весь св╕т п╕д ногами. А на самому обр╕╖ височ╕ють туманними замками гори.

- Герой?.. Ну, нарешт╕! - просичав позаду бридкий голос.

Обернувшись, я завмер.

В╕н пов╕льно виповзав ╕з густо╖ темряви. Колись разом з мамою мен╕ подобалося рахувати вагони потяг╕в, що про╖жджали повз зал╕зничну станц╕ю. Зм╕й, що вибирався з л╕гва, викликав такий саме ефект - його корт╕ло порахувати.

- Образливо, коли тоб╕ дають другорядну роль та й же у амплуа злод╕я, - сказав в╕н.

"У плазун╕ метр╕в десять... - подумав я. - Н╕, двадцять! Мабудь, ще й отруйний. Все - з'╖сть..."

- Ненавиджу к╕но, у якому назустр╕ч Геро╓в╕ б╕жить натовп др╕бних злодюжок - аби т╕льки ефектно пасти в╕д геро╖чно╖ руки. Злод╕╖ хиблять, злод╕╖ дурн╕, в ╖хн╕х очах нема╓ в╕ри в перемогу... - Слова вил╕тали з пащ╕ Зм╕я разом з╕ смарагдовими краплями отрути. - Але я не такий! Н╕яких другорядних ролей, н╕коли!

Оч╕ Зм╕я палахнули зеленим полум'ям.

"Цей тип, точно, колись грав у пров╕нц╕йному театр╕... Кого ж в╕н мен╕ нагаду╓? А ╕кла - з долоню... З'╖сть!"

- Ширяючи над м╕стом, я зрозум╕в свою роль, - продовжив Зм╕й, несп╕шно п╕дповзаючи усе ближче. - Хочеш переписати сценар╕й мо╓╖ вистави? - Ставши дибком, в╕н, немов Гамлет череп б╕дного Йорика, простягнув вперед куцу лапу, у як╕й зблиснуло... Яйце. - Ось! Я, я вкрав його у Пташиного Царя. Спробуй - забери!

Зм╕й роззявив пащу ╕ плюнув мен╕ п╕д ноги. Калюжа зеленкувато╖ отрути тхнула с╕ркою. Я позадкував.

- Може, краще три завдання? Чи що там Герой ма╓ виконати?

В╕дступаючи, я кинув погляд вгору. Над головою Зм╕я у яскравих сонячних променях величезна хмара дедал╕ б╕льше скидалася на ср╕блясто-б╕лого Орла. Спалахнувши райдужними ╕скрами, розкрилися примарн╕ крила. Орел висмикнув дзьобом перо ╕ кинув униз. Пот╕м п╕дморгнув та розтанув у блакит╕.

- Ст╕й! - заволав Зм╕й, ляснувши щелепами, спробував перейняти орл╕в дарунок - та марно.

Прослизнувши повз гада, воно опустилося до мо╖х н╕г. Мить - ╕ не перо це зовс╕м, а меч, блискуюча холодна криця.

Ухопившись за довге рук╕в'я, я в╕дчув щось нове - в соб╕.

- То кажеш, н╕яких другорядних ролей? - ╕ я п╕дняв над головою клинок.

Зм╕й зарев╕в та кинувся у б╕й.


***


Гаряч╕ крапл╕ кров╕ пов╕льно котилися вниз, через край хмарного Вир╕ю. Мертвий Зм╕й плавав у калюж╕ власно╖ кров╕, помалу танучи у н╕й. Але перш н╕ж здохнути, в╕н добряче мене пошматував. Чудово, що вже в раю - н╕куди не треба б╕гти, аби померти...

Яйце-райце, св╕тилося, гр╕ло долон╕, здавалося живим. Одне бажання? Най-най? Що таке щастя для вс╕х?

Чомусь згадалися слова кап╕тана Матв╓╓ва, про як╕ я так ╕ не розпов╕в Марков╕: "Ви н╕коли не станете сво╖м серед оцих, розум╕╓те? Ви ╖м не потр╕бн╕. Якщо доведеться вир╕шувати - зроб╕ть усе правильно. Ми, люди, в боргу не залишимося".

У голов╕ лунали слова Марка: "Це тест... Ти мусиш вир╕шувати... Дарунок щастя", та перед очима пропливали картини минулого: "Ти не наш... Забирайся геть.. ╤ди до сво╖х...". Невже кап╕тан мав рац╕ю? Наша суть, люди ми, чорти чи вовкулаки, незм╕нна: св╕т под╕ля╓ться на сво╖х та чужих.

М╕сто ледь видн╕лося далеко внизу. Там, у М╕фгород╕, люди та казков╕ ╕стоти убивали одне одного.

А я все н╕як не м╕г вибрати.

Тому що жодне щастя для вс╕х не варто смерт╕ друга.


***


Оповитою легким ранковим серпанком вулицею, переступаючи через залишки барикад, крокував Казковий Герой. П╕д стоптаними черевиками тр╕щало бите скло та дзеленчали холодн╕ автоматн╕ г╕льзи. У руц╕ Героя щось св╕тилося, ╕ це сяйво збирало навколо людей та нелюдей. З кожним кроком ╖х ставало дедал╕ б╕льше. Вс╕ вони - чуж╕ ╕ сво╖, зачудовано дивилися на св╕тло, уникаючи Геро╓вого погляду. П╕д чар╕вними променями стала пом╕тна тоненька райдужна пл╕вочка що в╕дд╕ляла реальн╕сть в╕д св╕ту людсько╖ уяви. Здавалося - зроби крок ╕ потрапиш у далеку Казку, що доступна лише у безтурботному дитинств╕.

- Як справи, пане Коцький? - Герой повернувся до Кота, який притримував п╕д лапу гарненьку, але добряче скуйовджену Лисицю.

К╕т, ворухнувши довгими сивими вусами, мовчки вклонився.

- Зда╓ться, це ваше? - Казковий Герой п╕дняв з асфальту розтр╕скане пенсне ╕ протягнув Гайворону.

Птах, п╕дсл╕пувато мружачись, ухопив знах╕дку й сховався за чи╖сь спини.

- Мо╓ шанування, пане кап╕тане, - прив╕тав Герой командира десантник╕в, до якого горнулася Польова Русалка. - Я вернув загиблих, а жив╕ нехай розберуться у соб╕ сам╕. Б╕льше не буде кров╕ - ми уходимо туди, де нас н╕хто не назве чужими.

Сонце визирнуло кр╕зь хмари, осв╕тивши м╕ф╕чне м╕сто. Натовп розступився. Перед Казковим Геро╓м стояв самотн╕й чолов╕к у чорн╕й шляп╕ та б╕л╕й футболц╕. Прив╕тно змахнувши рукою, в╕н зробив крок назустр╕ч, а з-п╕д його пояса вислизнув довгий хв╕ст ╕з подертим блакитним бантиком на к╕нц╕.

Вони п╕шли, ╕ вс╕ м╕ф╕чн╕ ╕стоти нер╕шуче рушили сл╕дом у св╕т Казки. На спуст╕л╕й вулиц╕ залишилися лише в╕йськов╕. Кап╕тан с╕пнувся за Русалкою, що вислизнула з його рук й поб╕гла останньою, зупинився, розгублено озирнувся, пот╕м закричав: "Ст╕йте! Зажд╕ть мене!"

Казка його зачекала.