# Птах Фен╕кс

Алексей Михайлович Соколюк

ПТАХ ФЕН╤КС


На далек╕м небосхил╕

Поста╓ кра╓чок сонця.

Вишн╕ в╕ти н╕жно-б╕л╕

Заглядають у в╕конце.

Десь пташки зацв╕р╕нчали,

Й знов навкруг постала тиша...

Лиш в обличчя без печал╕

В╕терець ласкаво дише.


Боже! -- дума╓ш,-- Нав╕що

Ця краса несамовита

Ще буя╓, кв╕тне, свище,

Променистим брудом вкрита?

Що вона зробила злого,

Що людська нечиста сила

Просто з розуму дурного

Так ╖╖ занапастила?


А вона й не перейма╓,

Знай -- живе соб╕ на вт╕ху.

╤ н╕кому не карта╓

За погордлив╕сть ╕ пиху.

Мати н╕жна, земле мила,

Що мудр╕ш за все на св╕т╕,

Все забула, все простила

Нерозумним сво╖м д╕тям.


Неопалена купино!

Над тобою сонце сходить.

Моя люба Укра╖но,

М╕й згорьований народе.

Поможи йому, о Доле,

Щоб ╕знов не гнав за обр╕й,

Н╕би перекотиполе

В╕копомний той Чорнобиль.


1989