# Чолов╕ча розмова

Алексей Михайлович Соколюк

ЧОЛОВ╤ЧА РОЗМОВА


Чом, козаче, в╕рний друже,

Дивишся знизька?

Що за дума чорна суше

Душу козака?

Що то, брате, за причина --

Чи ворожка наврочила,

Коня втратив, чи д╕вчина

В серце не пуска?


Ой, зал╕зла, пане-брате,

В серденько оса.

Заважа╓ ╖сти-спати,

Жалить ╕ куса --

Сам я пан сво╓╖ дол╕,

К╕нь гуля╓ в чист╕м пол╕,

Та трима╓ у невол╕

Д╕вчина-краса.


Козаку журба -- не вт╕ха,

Чи ж тоб╕ не знать?

Краще кинь об землю лихом --

Г╕ршого б не мать!

Покажи-но л╕пше хату,

До яко╖ свата слати.

Та й вес╕лля, друже-брате,

Будемо гулять!


Ой, не годен я ставати

З долею на герць,

Бо кохання наше, клята,

Звела нан╕вець:

Щирим серцем покохала,

Та недоля не др╕мала --

Не з╕ мною -- з ╕ншим стала

Мила п╕д в╕нець.


Гей, козаче, ут╕каймо

Дал╕ в╕д гр╕ха!

Бо погляну так негайно

Серце розпука.

С╕длай коня з полуноч╕,

Та й по╖дем св╕т за оч╕

Поза чари т╕ д╕воч╕ --

Ось моя рука!


Ой, не можу, друже милий --

То з╕ мною вперш:

Так серденько прикип╕ло,

Що й не од╕рвеш.

Гр╕х великий -- кажуть люди,

Хто ж кохався -- не осудить.

То ж хай буде все, як буде --

Дол╕ не минеш.