# Р. Сальваторе Темний ельф К1 Р2 Пад╕ння Дому Дев╕р

Ганетт Синафай

Частина 2


Пад╕ння Дому ДеВ╕р


Дайн╕н з задоволенням в╕дм╕тив, що н╕ блукаюч╕ чудовиська, н╕ представники будь-яких ╕нших рас Мензоберранзану, включаючи дроу, не наважилися затриматись у нього на шляху. Цього разу другий син Дому До'Урден був не сам. Близько ш╕стдесяти во╖н╕в дому йшли за ним, вишикуван╕ щ╕льними рядами. За ними, так само вишикуван╕, але з куди меншим ентуз╕азмом, марширувала арм╕я раб╕в ╕з нижчих рас - гобл╕н╕в, орк╕в та чудовиськ.

У тих, хто ╖х бачив, не виникало сумн╕в╕в - д╕м дроу вирушив на в╕йну. Це не було буденним для Мензоберранзану, але ╕ не було неоч╕куваним. Щонайменше кожну декаду один з дом╕в вир╕шував, що може покращити сво╓ сусп╕льне становище, знищивши ╕нший д╕м. Це було ризиковано, тому що вс╕ благородн╕ дому-жертви мали бути вбит╕ швидко ╕ тихо. Якщо хоч один виживе ╕ зможе подати обвинувачення проти злочинця, д╕м-вбивця буде негайно знищений безжальною "системою правосуддя" Мензоберранзану.

Але якщо наступ буде виконаний блискуче, все м╕сто, нав╕ть правляча рада - матер╕ восьми найвищих в ╕╓рарх╕╖ дом╕в - буде та╓мно аплодувати загарбникам за ╖х в╕двагу та хитр╕сть, ╕ н╕хто б╕льше не говоритиме про цей ╕нцидент.

Дайн╕н обрав обх╕дний шлях, не бажаючи йти напролом в╕д дому До'Урден до дому ДеВ╕р. Через п╕вгодини в╕н вже вдруге за н╕ч п╕дкрався до п╕вденного к╕нця грибного гаю, до скупчення сталагм╕т╕в, що п╕дтримували Д╕м ДеВ╕р. За ним во╖ни нетерпляче готували зброю ╕ оц╕нювали м╕сцев╕сть.

Раби не так квапилися. Багато з них шукали якогось шляху до втеч╕, оск╕льки в╕дчували, що приречен╕. Вони боялися гн╕ву темних ельф╕в б╕льше само╖ смерт╕, тому все ж не осм╕лювалися вт╕кати. Кожен вих╕д з Мензоберранзану захищений безжальною маг╕╓ю дроу, тож куди ╖м ╕ти? Кожен з них так чи ╕накше колись був св╕дком того, як жахливо дроу карали дезертир╕в. Тож за командою Дайн╕на вони зайняли сво╖ м╕сця навколо загорож╕.

Дайн╕н д╕став з╕ сво╓╖ велико╖ сумки нагр╕ту металеву пластинку, що яскраво сяяла в ╕нфрачервоному спектр╕. В╕н трич╕ посв╕тив нею назад, даючи сигнал загонам Нальфейна ╕ Р╕ззена, що вже наближалися до них. Пот╕м, з╕ звичною зухвал╕стю, Дайн╕н п╕дкинув пластинку в пов╕тря, зловив ╖╖ ╕ опустив в свою екрановану в╕д тепла сумку. За Дайн╕новим сигналом дроу його загону прилаштували дротики до сво╖х маленьких ручних арбалет╕в ╕ нац╕лилися на означен╕ м╕шен╕.

Кожен п'ятий гриб був крикуном, але кожна стр╕ла м╕стила маг╕чний двеомер, здатний приглушити рев дракона.

- Два...три... - рахував Дайн╕н, його рука показувала рахунок, оск╕льки в сфер╕ маг╕чно╖ тиш╕, якою були огорнут╕ його во╖ни, не було чути сл╕в. В╕н м╕г додумати соб╕ клацання, з яким натягнута стр╕ла його маленько╖ збро╖ вив╕льнилася, випускаючи дротик в найближчого крикуна. Так вони зробили довкруж вс╕╓╖ загорож╕ Дому ДеВ╕р, систематично знешкодивши першу л╕н╕ю захисту трьома десятками зачарованих стр╕л.

На ╕ншому к╕нц╕ Мензоберранзану Мати Мел╕с, ╖╖ доньки та четверо простих жриць з╕бралися в нечестивому кол╕ Ллос. Вони стали навколо ╕дола свого жорстокого божества, зробленого з дорогоц╕нного каменю у вигляд╕ ж╕нки з обличчям дроу, ╕ почали закликати Ллос, благаючи допомоги у сво╖й битв╕. Мел╕с с╕ла на ч╕льному м╕сц╕, в кр╕сл╕, призначеному для полог╕в. Бр╕за та В╕ерна стали обаб╕ч не╖, Бр╕за стискала ╖╖ руку.

Жриц╕ почали читати закляття в ун╕сон, об'╓днуючи свою енерг╕ю в ╓дине руйн╕вне заклинання. За мить, коли В╕ерна, ментально пов'язана з Дайн╕ном, зрозум╕ла, що перша атакуюча група на м╕сц╕, коло восьми спрямувало першу хвилю ментально╖ енерг╕╖ на д╕м-жертву.

Мат╕р Джинафе, ╖╖ дв╕ доньки та п'ять священиць з арм╕╖ дому ДеВ╕р збилися в темн╕й молитовн╕ п'ятиколонного дому. Вони збиралися тут кожну н╕ч ╕ молилися, в╕дколи Мат╕р Джинафе д╕зналася, що втратила прихильн╕сть Ллос. Джинафе розум╕ла, яким вразливим буде ╖╖ д╕м, поки вона не знайде шлях вмилостивити Павучу Королеву. В Мензоберранзан╕ було ш╕стдесят ш╕сть ╕нших родин, щонайменше двадцять з них могли атакувати ДеВ╕р, користуючись ╖х в╕дкритою слабк╕стю.

В╕с╕м священиць були дуже занепоко╓н╕. У них було передчуття, що ця н╕ч буде неспок╕йною.

Джинафе в╕дчула це перша - крижаний удар чужо╖ вол╕, що змусив ╖╖ затнутися на п╕вслов╕ сво╓╖ молитви прощення. ╤нш╕ священиц╕ Дому ДеВ╕р нервово озиралися на Джинафе, чекаючи п╕дтвердження.

- Нас атакують, - видихнула Джинафе. В ╖╖ голов╕ бився тупий б╕ль, наростаючи разом з гр╕зним натиском священиць Дому До'Урден.

Другий сигнал в╕д Дайн╕на призв╕в арм╕ю раб╕в до руху. Вважаючи хитр╕сть сво╖м союзником, вони безшумно кинулись до грибно╖ огорож╕ ╕ вр╕залися в не╖ широкими лезами меч╕в. Другий син Дому До'Урден з насолодою спостер╕гав, як легко арм╕я проникла на територ╕ю ДеВ╕р. "Не так вже й добре п╕дготовлений захист", - саркастично прошепот╕в в╕н гаргульям, що мовчки сяяли червоним на високих ст╕нах. Коли Дайн╕н дивився на скульптури ц╕╓╖ ж ноч╕ ран╕ше, вони здавалися йому мовчазними ╕ злов╕сними охоронцями. Тепер вони лиш безпом╕чно спостер╕гали.

Дайн╕н в╕дчував стримувану нетерпляч╕сть во╖н╕в навколо нього, що все наростала; свою типову для дроу жагу битви вони вже ледь-ледь могли тримати в соб╕. Час в╕д часу то тут, то там, спалахували вбивч╕ заклинання, коли раби наступали на охоронн╕ гл╕фи, але дроу лише посм╕ювалися над спектаклем, що розгортався перед ними. Нижч╕ раси були лише витратним матер╕алом в арм╕╖ Дому До'Урден. ╢диною причиною, з яко╖ вони привели гобл╕но╖д╕в до Дому ДеВ╕р було знешкодити смертельн╕ пастки ╕ виявити маг╕чний захист по периметру територ╕╖, щоб в╕дкрити шлях ельфам-дроу, справжн╕м во╖нам у ц╕й битв╕.

Огорожа вже була знешкоджена, ╕ раби рвонули вперед, не дбаючи про та╓мн╕сть. Во╖ни Дому ДеВ╕р зустр╕ли чужинц╕в вже у двор╕ споруди. Ледве Дайн╕н п╕дняв руку, даючи знак атакувати, як ш╕стдесят нетерплячих во╖н╕в дроу виструнчилися ╕ п╕дготували заклинання. ╥хн╕ оч╕ сяяли лихов╕сним блиском, так само як ╕ зброя, готова до бою.

Вони не кинулися вперед лише тому, що ╖х стримував наказ, ╕ пам'ятали головну мету ц╕╓╖ ноч╕. Кожен дроу, благородний чи н╕, волод╕в певними маг╕чними зд╕бностями. Викликати сферу темряви, таку ж, якою Дайн╕н вкрив чудовиськ на стежц╕ ц╕╓╖ ж ноч╕, було легко нав╕ть для найпрост╕шого темного ельфа. Тож тепер ш╕стдесят во╖н╕в дроу, сфера за сферою, оточили Д╕м Дев╕р по периметру непроникною темрявою.

Хитрий ╕ обережний, Д╕м До'Урден знав, що багато очей спостер╕гатимуть за атакою. Св╕дки не були великою проблемою, ╖х зазвичай не хвилювало викриття атакуючого дому. Але звичай ╕ закони передбачали хоча б певн╕ спроби приховати злочин, це було щось на кшталт правил етикету битв м╕ж дроу. Д╕м ДеВ╕р вмить став лише темною плямою для будь-кого, хто в цю мить дивився на Мензоберранзан.

Р╕ззен став поруч з наймолодшим сином. "Чудова робота", - сказав в╕н мовою жест╕в. - "Нальфейн уже тут".

"Легка перемога", - зухвало в╕дпов╕в Дайн╕н. - "Думаю, Мат╕р Джинафе та ╖╖ священиц╕ тремтять в╕д страху".

"Покладись на Мат╕р Мел╕с", - була в╕дпов╕дь Р╕ззена. В╕н поплескав сина по плечу ╕ рушив разом з╕ сво╖м загоном кр╕зь проламану огорожу.

Високо над Домом ДеВ╕р Закнафейн вич╕кував в руках пов╕тряно╖ елементал╕ Бр╕зи, спостер╕гаючи за драмою, що розгорталася внизу. Завдяки заклинанням Зак м╕г бачити кр╕зь темряву ╕ чути в к╕льц╕ маг╕чно╖ тиш╕. Заг╕н Дайн╕на перший ступив на територ╕ю ╕ зустр╕в оп╕р в кожних дверях, тому йому д╕сталося найб╕льше.

Нальфейн, що в╕в заг╕н найкращих в арм╕╖ маг╕в, наступав з ╕ншого боку комплексу. Блискавки та кислотн╕ сфери вибухали в двор╕ б╕ля п╕дн╕жжя Дому ДеВ╕р, вбиваючи ╕ охоронц╕в, ╕ власних раб╕в.

На передньому двор╕ вели б╕й Дайн╕н та Р╕ззен з найкращими во╖нами Дому До'Урден. Благословення Ллос без сумн╕ву було з ними. Зак бачив, як в розпал╕ битви маг╕чн╕ атаки во╖н╕в Дому До'Урден били швидше, н╕ж атаки ворог╕в, завжди знаходили ц╕ль ╕ завжди були смертельн╕. За л╕чен╕ хвилини боротьба вже точилася всередин╕ буд╕вл╕. Зак спробував струсити з себе докучливий маг╕чний холод ╕ наказав елементал╕ д╕яти. В╕н п╕рнув вниз разом з в╕тром ╕ коли залишилося дек╕лька фут╕в, з╕стрибнув на терасу, що тяглася вздовж центрально╖ буд╕вл╕. Дво╓ охоронц╕в, чолов╕к ╕ ж╕нка, кинулися зустр╕чати гостя. Вони завагалися, надто довго намагаючись розр╕знити форму дивного с╕руватого марева.

Вони н╕коли не чули про Закнафейна з Дому До'Урден. Вони не п╕дозрювали, що сама смерть в╕д них за крок.

Нагайка Зака злет╕ла вгору, зловила ╕ прор╕зала горло ж╕нки, поки ╕нша рука з мечем к╕лькома блискавичними рухами вибила чолов╕ка з р╕вноваги. Зак пок╕нчив з ними одним швидким, ледь пом╕тним рухом, скидаючи придушену нагайкою ж╕нку з тераси ╕ штовхаючи чолов╕ка ногою в обличчя, так що в╕н попрямував за нею.

В сам╕й буд╕вл╕ Зака зустр╕ло знову дво╓ охоронц╕в, але...за мить вони вже лежали п╕д його ногами.

Зак прослизнув поп╕д ст╕ною сталактитово╖ веж╕, його охолоджене т╕ло бездоганно зливалося з каменем. Во╖ни Дому ДеВ╕р метушилися навколо, намагаючись орган╕зувати хоча б якийсь захист в╕д загарбник╕в, що вже захопили перший р╕вень кожно╖ з веж, ╕ дв╕ веж╕ вже взяли повн╕стю.

Зака вони не хвилювали. В╕н не зважав на дзв╕н адамантитово╖ збро╖, гучн╕ команди та передсмертн╕ крики. В╕н зосередився лише на тому, що приведе його до мети - скажений хоровий сп╕в заклинання, що читалося десь неподал╕к.

Закнафейн знайшов порожн╕й коридор, прикрашений р╕зьбленими павуками та поб╕г вперед, прямуючи до центру веж╕. Як ╕ в Дом╕ До'Урден, коридор зак╕нчувався високими двостулковими дверима, прикрашеними, як ╕ ст╕ни, павучим орнаментом. "Це ма╓ бути тут", - пробурмот╕в Зак сам до себе, накидаючи капюшон.

Г╕гантський павук вискочив з╕ свого сховку прямо на во╖на.

Зак впав на п╕длогу ╕ прослизнув п╕д почвару, занурюючи меч глибоко в роздуте т╕ло монстра. Липка р╕дина ринула на майстра збро╖, ╕ павук скорчився в агон╕╖.

- Так, - прошепот╕в Зак, стираючи гидку гущу з обличчя, - це ма╓ бути тут. В╕н штовхнув вже мертвого монстра назад в його сховок, ╕ прича╖вся там само, спод╕ваючись, що н╕хто не пом╕тив коротко╖ сутички.

Шум битви став ближчим, ╕ Зак зрозум╕в, що во╖ни вже майже д╕йшли до цього поверху. Але Дому ДеВ╕р, здавалося, таки вдалось орган╕зувати оборону, тож певний час вони могли втримувати позиц╕╖.

- Ну, Мел╕с, - прошепот╕в Зак, спод╕ваючись, що Бр╕за, пов'язана з ним на час битви ментально, в╕дчу╓ його тривогу. - Не дай нам сп╕знитись!

Там, в молитовн╕ Дому До'Урден, Мел╕с та п╕длегл╕ ╖й жриц╕ продовжували св╕й жорсткий ментальний наступ на священиць ДеВ╕р. Для Ллос молитви Мел╕с звучали гучн╕ше, н╕ж молитви ╖╖ ворог╕в, тому ╖╖ закляття були куди сильн╕ш╕ в ц╕й сутичц╕. ╥й досить швидко вдалося обернути ворог╕в в захисну позиц╕ю. Одна з молодших жриць кола восьми ДеВ╕р не витримала натиску Бр╕зи ╕ тепер лежала мертва в к╕лькох дюймах в╕д н╕г Матер╕ Джинафе.

Але ╕мпульс раптом ослаб, ╕ битва, здавалося, п╕шла на р╕вних. Мат╕р Мел╕с щосили боролася з переймами ╕ не втримала концентрац╕ю. Без ╖╖ голосу закляття нечестивого кола на мить ослабли.

Стоячи б╕ля матер╕, Бр╕за стисла ╖╖ руку так, що вся кров в╕дхлинула в╕д не╖ - ╓дина холодна пляма в очах дроу на т╕л╕ напружено╖ ж╕нки. Бр╕за спостер╕гала за переймами ╕ за ув╕нчаною б╕лим волоссям мак╕вкою дитини, що на мить з'явилася на св╕т, ╕ намагалася вирахувати час до народження. Техн╕ка переведення пологового болю в силу атакуючого закляття ще не була н╕ким випробувана, про це лише ходили легенди, ╕ Бр╕за знала, що час тут може бути ╖х ворогом.

Вона зашепот╕ла в материне вухо, продовжуючи слова смертельного закляття.

Мат╕р Мел╕с слабко в╕дгукнулася, задихаючись, намагаючись опанувати себе ╕ виплеснути св╕й гн╕в та б╕ль в силу ментального удару.

- Д╕ннен довард ма бречен тол, - майже благально шепот╕ла Бр╕за.

- Д╕ннен довард...мааа...бречен тол, - гарчала Мел╕с, так в╕дчайдушно намагаючись сфокусуватися кр╕зь дикий б╕ль, що прокусила соб╕ тонку губу.

Гол╕вка дитини знов з'явилася, цього разу майже вся, ╕ вже н╕куди не зникала.

Бр╕за затремт╕ла, вона вже сама ледь не забула слова закляття. Вона прошепот╕ла останн╓ слово в материне вухо ╕ зрозум╕ла, що майже бо╖ться того, що станеться пот╕м.

Мел╕с глибоко вдихнула ╕ з╕брала всю свою мужн╕сть. Вона в╕дчувала тремт╕ння закляття так само ч╕тко, як ╕ св╕й б╕ль. В очах сво╖х доньок, що стояли навколо ╕дола богин╕ ╕ не в╕рили сво╖м очам, вона здавалася скупченням живого ╕ лютого вогню, струминки поту, що розкреслили ╖╖ шк╕ру, сяяли майже так само, як кипляча вода.

- Абек, - почала дроу, в╕дчуваючи, що тиск нароста╓, мов крещендо. - Абек!

Вона в╕дчувала власний жар, а пот╕м неспод╕ване полегшення, коли гол╕вка дитини нарешт╕ повн╕стю з'явилася на св╕т, неспод╕ваний екстаз народженняю.

- Абек дж`н`а` БРЕГ ДОВАРД! - закричала Мел╕с, випускаючи свою агон╕ю в сл╕пучий вибух чисто╖ маг╕╖, що збив нав╕ть жриць ╖╖ дому з н╕г.

Викликаний потужним ударом Мел╕с, двеомер прогрим╕в в молитовн╕ Дому ДеВ╕р, розбиваючи коштовний ╕дол Ллос, розтрощивши двер╕, як╕ розлет╕лися шматками погнутого металу, ╕ кинувши Мат╕р Джинафе та ╖╖ жриць на п╕длогу.

Зак вражено похитав головою, коли уламки дверей пролет╕ли повз нього.

-Гарний удар, Мел╕с.

В╕н посм╕хнувся ╕ розвернувся до входу в молитовню. Користуючись ╕нфразором, в╕н швидко виявив ╕ порахував присутн╕х в темн╕й к╕мнат╕ - семеро живих. Вони намагалися звестися на ноги, ╖х одяг вис╕в на них клаптями. Знову похитуючи головою, дивлячись на результати роботи Мел╕с, Зак низько опустив капюшон на обличчя.

Коротке клацання нагайки - ╓дине попередження, яке в╕н дозволив соб╕ зробити, коли кидав маленьку керам╕чну кульку на п╕длогу. Кулька розбилася, розсипавши гранули, як╕ Бр╕за зачарувала спец╕ально для под╕бних випадк╕в, гранули, що сяяли св╕тлом наземного дня.

Для очей, звичних до темряви, звичних розр╕зняти тонк╕ теплов╕ в╕дбитки, спалах такого сяйва був н╕би згусток чистого сл╕пучого болю. Крики болю лише надихнули Зака, що вже йшов молитовнею ╕ посм╕хався щоразу, коли його меч знаходив ельф╕йську плоть.

На п╕вдороз╕ в╕н почув слова заклинання ╕ зрозум╕в, що хтось з ДеВ╕р отямився достатньо, що становити небезпеку. Майстру збро╖ необов'язково було бачити, щоб знаходити ц╕ль. Нагайка засвист╕ла ╕ за мить вирвала язик з рота Матер╕ Джинафе.

Бр╕за поклала новонародженого на спину павучого ╕дола ╕ п╕дняла церемон╕альний кинджал, зупинившись лише щоб помилуватися його майстерним оздобленням. Його рук╕в'я було зроблене в форм╕ павучого т╕льця, в╕с╕м лап були вкрит╕ гострими ворсинками ╕ загиналися донизу, слугуючи лезами. Бр╕за п╕дняла зброю над грудьми малюка.

- Дай йому ╕м'я, - сказала вона матер╕. - Павуча Королева не прийме жертву без ╕мен╕!

Мат╕р Мел╕с спробувала п╕дняти голову ╕ зрозум╕ти, чого хоче в╕д не╖ донька. Верховна мат╕р в╕ддала вс╕ сили на закляття ╕ пологи, тож зараз вона ледве була в св╕домост╕.

Дай йому ╕м'я! - наказала Бр╕за, як╕й вже не терп╕лося вмилостивити голодну богиню.

- Ми близьк╕ до перемоги, - сказав сво╓му брату Дайн╕н, коли вони зустр╕лися в нижньому зал╕ одн╕╓╖ з менших веж Дому ДеВ╕р. - Р╕ззен вже пробира╓ться до верх╕вки ╕ нема╓ сумн╕ву, що Закнафейн блискуче виконав свою темну роботу.

- Дек╕лька во╖н╕в Дому ДеВ╕р вже присягнули нам на в╕рн╕сть, - в╕дпов╕в Нальфейн.

- Вони знають, що це к╕нець, - засм╕явся Дайн╕н. - Один д╕м чи ╕нший, звичайним во╖нам не хочеться помирати за жоден. Наше завдання скоро буде виконане.

- Надто швидко, щоб хтось пом╕тив, - мовив Нальфейн. - Тепер До'Урден, Дармон Н'а'шезбернон - Дев'ятий Д╕м Мензоберранзану, а ДеВ╕р знищено!

- Обережно! - скрикнув Дайн╕н, налякано вирячивши оч╕ ╕ дивлячись кудись за плече брата.

Нальфейн в╕дреагував митт╓во, готовий зустр╕ти небезпеку за спиною... лише щоб отримати справжн╕й н╕ж в спину. Бо в ту мить, коли Нальфейн зрозум╕в обман, меч Дайн╕на вп'явся йому в хребет. Дайн╕н поклав голову на плече брата ╕ притисся щокою до щоки Нальфейна, спостер╕гаючи, як гасне вогонь в його багряних очах.

- Надто швидко, щоб хтось пом╕тив, - перекривив Дайн╕н останн╕ слова брата.

В╕н кинув мертве т╕ло на п╕длогу.

- Тепер Дайн╕н - старший син Дому До'Урден, а Нальфейна знищено!

- Дзирт, - видихнула Мат╕р Мел╕с. - ╤м'я дитини - Дзирт!

Бр╕за м╕цн╕ше перехопила кинджал ╕ почала ритуал.

- Павуча Королево, в╕зьми це дитя! - почала вона, зан╕сши кинджал для удару. - Дзирта До'Урдена да╓мо тоб╕, як плату за славну пере...

В╕ерна зац╕кавлено глянула на сестру. Тод╕ ж, коли Майя в╕дчула смерть Нальфейна, В╕ерна, пов'язана з Дайн╕ном, в╕дчула сильний наплив емоц╕й. Захват? В╕ерна приклала тонкий палець до стиснених губ, м╕ркуючи, чи Дайн╕ну справд╕ вдалося убивство.

Бр╕за все ще тримала кинджал у форм╕ павука над грудьми дитини, бажаючи в╕ддати його Ллос.

- Ми об╕цяли Павуч╕й Королев╕ третього живого сина, - почала Майя. - ╤ вона його отримала.

- Але не як жертву, - заперечила Бр╕за.

В╕ерна пересмикнула плечима.

- Якщо Ллос прийняла Нальфейна, значить, це була жертва. Якщо ми дамо ╖й ще одного, це може викликати гн╕в Королеви.

- Але буде г╕рше, якщо ми не дамо того, що об╕цяли! - наполягала Бр╕за.

- Тод╕ зак╕нчуй, - мовила Майя.

Бр╕за стиснула кинджал ╕ почала ритуал знову.

- Зупинись, - наказала Мат╕р Мел╕с, намагаючись с╕сти в сво╓му кр╕сл╕. - Ллос задоволена, ми перемогли. Тож прив╕тай свого брата, нового благородного Дому До'Урден.

- Це всього лиш чолов╕к, - мовила Бр╕за гидливо, в╕дходячи в╕д ╕дола та дитини.

- Наступного разу зробимо, як ти хочеш, - слабко посм╕хнулася Мат╕р Мел╕с, запитуючи себе, а чи буде наступний раз. Вона наближалася до к╕нця свого п'ятого стол╕ття, а ельфи-дроу, нав╕ть молод╕, не надто плодовит╕. Мел╕с народила Бр╕зу в дуже молодому в╕ц╕, приблизно в сто рок╕в, але майже чотири стол╕ття в╕дтод╕ принесли Мел╕с лише п'ятьох. Нав╕ть ця дитина, Дзирт, була для не╖ сюрпризом, ╕ Мел╕с дуже сумн╕валася, що зможе народити ще.

- Досить про це думати, - Мел╕с прошепот╕ла до себе, виснажена до краю. - Я матиму для цього повно часу...

╤ вона опустилася в кр╕сло, занурюючись в неспок╕йн╕, але дуже при╓мн╕ сни про владу, що росла з кожним днем.

Закнафейн йшов через центральну вежу комплексу ДеВ╕р, його каптур був в╕дкинутий назад, а нагайка ╕ меч зручно прилаштован╕ на пояс╕. Тут ╕ там лунали звуки боротьби, але вони вже стихали. Д╕м До'Урден наближався до остаточно╖ перемоги, десятий д╕м захопив четвертий, ╕ все, що тепер лишалися зробити - це знищити докази та св╕дк╕в. Група молодших жриць пройшла повз нього, допомагаючи пораненим До'Урденам ╕ оживляючи трупи, як╕ ще можна було з╕брати докупи, так що мерц╕ сам╕ могли покинути м╕сце злочину. ╥х треба було привести до Дому До'Урден, щоб найб╕льш ц╕л╕ знову могли стати до роботи.

Зак в╕двернувся, пом╕тно здригнувшись, поки священиц╕ рухалися в╕д к╕мнати до к╕мнати, а к╕льк╕сть зомб╕ все зростала за ╖х спинами.

Хоч ця картина ╕ була Заку непри╓мною, але те, що в╕дбувалося дал╕, було ще страшн╕ше. Священиц╕ проводили в╕д к╕мнати до к╕мнати групу во╖н╕в, використовуючи закляття, що мали виявити схованки живих ДеВ╕р. Одна жриця зупинилася за дек╕лька крок╕в в╕д Зака, ╖╖ оч╕ закотилися, поки вона намагалася в╕дчути еманац╕╖ свого заклинання. Вона пов╕льно витягла руку вперед, н╕би невблаганний ╕ злов╕сний жезл, що вказував на дроу.

- Там! - оголосила вона, вказуючи на панель в ст╕н╕. Во╖ни стрибнули вперед, мов зграя голодних вовк╕в ╕ вв╕рвалися кр╕зь та╓мн╕ двер╕. В маленьк╕й к╕мнатц╕ тулилися одне до одного д╕ти Дому ДеВ╕р. Це були благородн╕, ╕ ╖х не можна було залишити живими.

Зак прискорив крок, намагаючись швидше пройти повз, але безпом╕чн╕ дитяч╕ крики наздогнали його, поки во╖ни виконували сво╓ завдання. Зак зрозум╕в, що б╕жить. В╕н промчав якимось коридором ╕ ледь не налет╕в на Дайн╕на та Р╕ззена.

- Нальфейн мертвий, - пов╕домив Р╕ззен спок╕йно. Зак п╕дозр╕ло зиркнув на молодшого сина До'Урден.

- Я вбив во╖на ДеВ╕р, котрий це вчинив, - запевнив його Дайн╕н, нав╕ть не ховаючи знущальну посм╕шку.

Зак прожив вже близько чотирьох стол╕ть, ╕ встиг гарно вивчити шляхи ╕ засоби сво╓╖ амб╕ц╕йно╖ раси. Брати замикали сво╖ загони, тому ╖х ╕ ворога розд╕ляли во╖ни До'Урден. На той момент, коли вони могли б зустр╕ти во╖на не з╕ свого дому, б╕льш╕сть живих ДеВ╕р перекинулися на б╕к До'Урден. Зак нав╕ть сумн╕вався, чи брати нав╕ть бачили битву.

- Чутки про р╕зню в молитовн╕ вже поширилися далеко, - сказав Р╕ззен майстру збро╖. - Твоя робота була бездоганною, як ╕ завжди, ми цього оч╕кували.

Зак нагородив батька дому презирливим поглядом ╕ продовжив св╕й шлях до вор╕т комплексу ╕ геть з кола маг╕чно╖ темряви ╕ тиш╕, в темряву св╕танку Мензоберранзану. Р╕ззен був на даний момент лише коханцем Мел╕с, одним з багатьох, ╕ не б╕льше. Коли Мел╕с в╕н набридне, вона просто поверне його в ранг простих во╖н╕в ╕ забере в нього ╕м'я До'Урден та вс╕ права, як╕ в╕н ма╓ зараз, або ж просто позбудеться його. Зак не зобов'язаний поважати його.

Зак вийшов за меж╕ грибно╖ огорож╕, видершись на найвищу точку, яку м╕г знайти, ╕ там впав на холодний кам╕нь. За дек╕лька хвилин в╕н спостер╕гав процес╕ю - арм╕я До'Урден, батько та син, во╖ни та жерц╕, ╕ два десятки дроу-зомб╕, що пов╕льно сунули назад додому. Вони втратили майже вс╕х сво╖х раб╕в, але арм╕я, що покидала Д╕м ДеВ╕р була б╕льшою, н╕ж арм╕я, що йшла в наступ. Раб╕в стало вдв╕ч╕ б╕льше, н╕ж ран╕ше, за рахунок сп╕йманих слуг ДеВ╕р, та ще й поповнення у вигляд╕ п'ятдесяти, а то й б╕льше во╖н╕в, що показали типову для дроу в╕ддан╕сть, ╕ добров╕льно перекинулися на сторону нападник╕в. Цих зрадник╕в п╕ддадуть маг╕чному допиту жриц╕ До'Урден, аби довести ╖х щир╕сть.

Вони легко пройдуть цей тест, Зак знав. Ельфи-дроу п╕дкорялися принципу виживання, ╕ жодних ╕нших не мали. Во╖нам дадуть нов╕ ╕мена ╕ та╓мно триматимуть дек╕лька м╕сяц╕в в Дом╕ До'Урден, допоки пад╕ння Дому ДеВ╕р не стане старою ╕ забутою казкою.

Зак не квапився йти за ними. Навпаки, в╕н п╕шов грибним га╓м ╕, знайшовши затишну ╕ непом╕тну лощину, впав там на латку м'якого моху. Там в╕н вдивлявся в в╕чну темряву склеп╕ння печери ╕ непроглядну темряву свого ╕снування.

Зараз було б розсудлив╕ше помовчати, адже в╕н знаходився в найб╕льш владному район╕ усього м╕ста. Ельф думав про можливих св╕дк╕в його сл╕в, тих самих дроу, як╕ могли бачити пад╕ння Дому ДеВ╕р, як╕ щиро насолоджувалися спектаклем. Перед лицем тако╖ повед╕нки ╕ р╕зн╕ ц╕╓╖ ноч╕, Зак не м╕г стримати емоц╕й. Його слова, повн╕ болю, звучали як крик якомусь нев╕домому богов╕, чийого ╕мен╕ в╕н не знав.

- Що за м╕сце - м╕й св╕т, в як╕й темряв╕ живе м╕й дух? - шепот╕в в╕н гн╕вн╕ слова заперечення, яке завжди було частиною його. - На св╕тл╕ моя шк╕ра темна, в темряв╕ вона пала╓ жаром того гн╕ву, якому нема полегшення. Якби я мав в╕двагу покинути цей св╕т чи це життя, або ж стати в╕дкрито проти т╕╓╖ брехн╕, якою ╓ св╕т мого роду... Я б шукав ╕снування, що не йде врозр╕з з тим, у що я в╕рю, ╕ проти того, що ╓ правдою для мене. Закнафейн До'Урден - мо╓ ╕м'я, ╕ я не дроу, н╕ за вибором, н╕ за вчинками. Хай би вони зрозум╕ли, хто я ╓. Хай би вилили св╕й гн╕в на ц╕ стар╕ плеч╕, так╕ обтяжен╕ безнад╕╓ю Мензоберранзану.

Не думаючи про насл╕дки, майстер збро╖ зв╕вся на ноги ╕ прокричав:

- Що ти за пекло, Мензоберранзан?

Хвилину потому, не отримавши в╕дпов╕д╕ в╕д тихого м╕ста, Зак з╕гнав рештки начаклованого Бр╕зою холоду з натомлених м'яз╕в. Йому стало трохи легше в╕д в╕дчуття, що його нагайка дос╕ на пояс╕ - знаряддя, що вирвало язик з рота верховно╖ матер╕.