# Скор╕ше в сну блакитну замет╕ль

Александр Иванович Приймак

╥╖ не руш, - була б, - сказала мати, - Мене не руш, - сказала та сама, - - Дивись, ╕ все, - не вздумай же займати, - - Бо захвор╕╓ш, - наче б я - чума!

***


Скор╕ше в сну блакитну замет╕ль,

Скор╕ше в куколку ╕з затишного с╕на,

У крайн╕м випадку згодиться ╕ пост╕ль,

А головне - очей подал╕ схими...


Бо схима ця - про око - про людське,

Всередин╕ ж буя полум*я дике, -

Якщо торкнеться, ти згада╓ш про таке,

Що серце забуя╓, мов... гвоздика!..


╥╖ не руш, - була б, - сказала мати,

- Мене не руш, - сказала та сама, -

- Дивись, ╕ все, - не вздумай же займати, -

- Бо захвор╕╓ш, - наче б я - чума!


Не винна я: я Богу наречена,

А ти - земний, ти - надто вже земний,

Не плигай "в гречку", - начебто з н╕чев*я, -

Х╕ба що поглядом мене з╕мни...


Отак казала, - наче й не казала,

Лишень очима пружно повела,

Мов не душа дихнула, - дим вокзалу,

Вона ж промовила:

- Прощай!..

Так╕ д╕ла...