# Леся Укра╖нка

Александр Иванович Приймак

150 рок╕в з дня ╖╖ народження... Головна ж╕нка укра╖нсько╖ л╕тератури, Леся Укра╖нка насправд╕ не була н╕ Лесею, н╕ Укра╖нкою. Як справжн╕й л╕тератор, вона придумала себе сама та полишила п╕сля себе не лише видатну поез╕ю та прозу, але ╕ легенди про себе.

Леся Укра╖нка


150 рок╕в з дня ╖╖ народження...

Головна ж╕нка укра╖нсько╖ л╕тератури, Леся Укра╖нка насправд╕ не була н╕ Лесею, н╕ Укра╖нкою. Як справжн╕й л╕тератор, вона придумала себе сама та полишила п╕сля себе не лише видатну поез╕ю та прозу, але ╕ легенди про себе.

; Чи правда, що вона була в╕дьмою, сп╕лкувалася з привидами та надавала перевагу стосункам з ж╕нками? Спробу╓мо роз╕братися, що м╕ф, а що правда.

З"явилась на св╕т д╕вчинка, л╕тературна спадщина яко╖ зм╕нила всю укра╖нську л╕тературу.

Одна з найв╕дом╕ших укра╖нок ус╕х час╕в ╕ одна з найвидатн╕ших постатей укра╖нсько╖ л╕тератури, - писала в жанрах поез╕╖, л╕рики, епосу, драми, прози, публ╕цистики. Саме вона розвинула жанр драматично╖ поеми в Укра╖н╕. Працювала й у фольклористиц╕: насп╕вала 220 народних мелод╕й, активно долучалася до укра╖нського нац╕онального та ж╕ночого рух╕в. Вона ж - культурна д╕ячка, п╕онерка укра╖нського фем╕н╕стичного руху в кра╖н╕; сп╕взасновниця л╕тературного гуртка "Плеяда" та групи Укра╖нська соц╕ал-демократ╕я.

╥╖ твори не т╕льки не втратили сво╓╖ актуальност╕, але деяк╕ вважаються пророчими. Ця видатна ж╕нка, справжн╓ ╕м'я яко╖ Лариса Косач, народилася 25 лютого 1871 року. М╕сце народження Лариси Петр╕вни Косач, яка в╕дома у всьому св╕т╕ як Леся Укра╖нка, - м╕сто Звягель нин╕ Новоград-Волинський ( Житомирсько╖ област╕). ...


Натхнення для творчост╕ - у родин╕


Батьки Лес╕ Укра╖нки - люди осв╕чен╕, культурн╕. Вона була другою дитиною в с╕м"╖ голови пов╕тового з"╖зду мирових посередник╕в, юриста, статського радника Петра Антоновича Косача, - осв╕ченого дворянина, який ц╕кавився л╕тературою, музикою, живописом.

; Дочка знаменито╖ матер╕

Сьогодн╕ не кожен зможе швидко пригадати ╕м"я Олени Пч╕лки, але за життя Лес╕ Укра╖нки ╖╖ мати була справжньою суперз╕ркою укра╖нсько╖ л╕тератури. Саме вона, а не дочка торувала шлях ж╕нкам в укра╖нськ╕й л╕тератур╕. Вона була не проcто талановитою письменницею та викладачкою, а ╕ ф╕нансово усп╕шною - ╖╖ книги продавалися великими накладами та стр╕мко розкупалися шанувальниками.

Мати Лес╕, яка творила п╕д псевдон╕мом Олена Пч╕лка, - активна учасниця ж╕ночого руху, в╕дома письменниця, писала поез╕╖ та опов╕дання для д╕тей, етнограф, видавець - похОдила ╕з старовинного роду Драгоманових.. За походженням, Олена (справжн╓ ╕м"я - Ольга) - дворянка. ╥╖ брат Михайло Петрович Драгоманов, який походив ╕з славетного козацького роду, - видатний укра╖нський учений, ╕сторик, ф╕лософ, фольклорист, громадський д╕яч - був для Лес╕ духовним наставником ╕ вчителем, але й приклад батьк╕в з╕грав величезну роль...

Батькова сестра, Олена Антон╕вна Косач, - письменниця та активна громадська д╕ячка. Саме вона оп╕кувалася Лесею, коли батьки по╖хали на всесв╕тню виставку до Парижа. Д╕вчинка називала Олену "т╕ткою ╢лею": сп╕лкування з нею справило чималий вплив на творч╕сть майбутньо╖ письменниц╕. Саме т╕тц╕ ╢л╕ присвячена перша поез╕я Лес╕ - "Над╕я".

Друга т╕тка Лес╕, Олександра Косач-Шимановська ("т╕тка Саша") навчала д╕вчинку музики.

; Майбутня поетеса брала уроки гри на фортеп╕ано в дружини выдомого композитора Миколи Лисенка - Ольги Олександр╕вни О"Коннор.

; Уперше розпов╕дь про Мавку Леся Укра╖нка почула в╕д матер╕ - п╕д час в╕дпочинку в сел╕ Жабориц╕. Ця ╕стор╕я справила на не╖ неабияке враження. Як ╕ жаборицьк╕ народн╕ п╕сн╕, казки, пов╕р"я.

; Леся з дитинства дружила з м╕стикою

У в╕ци тринадцяти рок╕в Лесю в╕двезли до родич╕в у село Нечимне неподал╕к в╕д Ковеля. М╕сцев╕ в╕рили у дух╕в, привид╕в та давн╕ закляття. Леся провела у гостях всього три дн╕, але по╖здка справила на не╖ таке сильне враження, що спираючися на спогади саме про Нечимне написана знаменита "Л╕сова п╕сня". До реч╕, у привид╕в там дос╕ в╕рять. Бажаюч╕ д╕знатися, чи це так, можуть спробувати провести н╕ч у Скулинському л╕с╕.

; Написала свого першого в╕рша у Луцьку

У цей знаменний день Лес╕ було лише дев"ять рок╕в. В╕рш збер╕гся ╕ назива╓ться "Над╕я". Дерево, п╕д яким Лесю вперше нав╕дало натхнення, також ╕ дос╕ сто╖ть на сво╓му м╕сц╕, б╕ля брами у веж╕ замка Любарта. Якщо ви хочете в╕дчути те, що в╕дчувала молода поетеса, вам варто посп╕шити - дерево у авар╕йному стан╕ ╕ зараз влада м╕ста вир╕шу╓ його подальшу долю. Драматичн╕ твори Леся почала писати ще ран╕ше - усього у п"ять рок╕в.

; Перш╕ в╕рш╕ юн╕й Лес╕ допомагала публ╕кувати мати: у виданнях "Зоря", "Дзв╕нок" та ╕нших. ╤ знаменитий псевдон╕м "Леся Укра╖нка" з"явився майже одночасно з першими поез╕ями - в 1884 роц╕. Його придумала 13-л╕тн╕й Ларис╕ Косач ╖╖ мама, Олена Пч╕лка.

А зовн╕ Леся була схожа на батька: "так╕ сам╕ риси обличчя, барва очей ╕ волосся, як у батька, так само середн╕й зр╕ст, така ж постать, така сама тенд╕тн╕сть", "однаково були лаг╕дн╕ та добр╕ безмежно", "надзвичайно стриман╕, терпляч╕ та витривал╕, з винятковою силою вол╕", "однаково дел╕катн╕ у в╕дносинах з людьми", "для любих людей чи справ могли поступитися багато чим, могли бути дуже поблажливими. Але не можна уявити то╖ людини, то╖ справи, взагал╕ то╖ сили, що могла б примусити, батька чи Лесю, зробити щось, що вони вважали за непорядне, нечесне. Щоб же зробити таке для власно╖ вигоди чи корист╕, чи безпечност╕, то про те не може бути й мови", - писала Лесина молодша сестра Ольга.

Вже ╕з самого ╖╖ дитинства Лес╕ прогнозували незвичайну для перес╕чних людей долю.

В багатод╕тн╕й родин╕ Косач╕в панували два т╕сно пов"язан╕ явища: комплекс л╕тератури як сво╓р╕дного хатнього ремесла ╕, ясна р╕ч, нац╕онального обов"язку, та ╕нфантильний дискурс, яким керувала ╕ який насаджувала бдж╕лка-матка цього дому, Олена Пч╕лка.

Першим вчителем Лес╕ стала мама.

; Не училася у школ╕ (але була пол╕глоткою)

Олена Пч╕лка не дов╕рила школ╕ виховання сво╖х д╕тей та зайнялася ╖х осв╕тою особисто, долучаючи приватних вчител╕в з окремих предмет╕в. Педагогом вона була, очевидно, не г╕ршим, н╕ж письменницею, оск╕льки результати вражають. Леся в╕льно говорила с╕мома мовами: окр╕м укра╖нсько╖, рос╕йсько╖ та польско╖, вона також знала болгарську, н╕мецьку, французьку та ╕тал╕йську. Причому вона знала ╖х наст╕льки добре, що нав╕ть перекладала з них л╕тературн╕ твори.

Уже з дитинства, Леся була дуже старанною, мала зд╕бност╕ до навчання. У 4 роки, Леся навчилася читати: це було зовс╕м нетипово для дитини того часу, в 5 - грала на роял╕ ╕ самост╕йно писала листи до свого дядька Михайла Драгоманова.

; Леся навчилася вишивати в 6 рок╕в. Це заняття вдавалося ╖й дуже добре.

В 9 - почала писати в╕рш╕, а в 13 - вперше опубл╕кувала поез╕ю п╕д псевдон╕мом Леся Укра╖нка. Михайло Драгоманов ще ран╕ше програмово йменував себе "Укра╖нцем".

; Справжне ╕м"я - Лариса Косач

Дядьком Лес╕ був ╕нший видатний укра╖нський письменник Михайло Драгоманов, який багато писав п╕д псевдон╕мом "Укра╖нець". Леся вир╕шила взяти з нього приклад. Свою справжн╓ ╕м"я вона не дуже любила, вважаючи твердим та строгим. Тому до псевдон╕му вир╕шила додати його н╕жн╕шу верс╕ю, якою ╖╖ часто називали вдома.

Щира дружба з братом Михайлом


"Мишелося" - саме таким сп╕льним ╕м"ям у родин╕ Косач╕в називали Лесю та ╖╖ старшого брата. ╤з самого дитинства вони були нерозлучними: багато часу проводили разом в ╕грах та навчанн╕, удвох в╕дв╕дували приватних вчител╕в. Сердечна дружба ╓днала Лесю та Михайла й у дорослому в╕ц╕: вони продовжували п╕дтримувати одне одного.


Мала багато жарт╕вливих пр╕звиськ

У родин╕ Косач╕в Лесю називали р╕зними ласкавими ╕менами. Одного разу, Олена Пч╕лка вир╕шила, що Лариса, тобто Леся, нагаду╓ ╖й певну тонку й гнучку рослину, "зея япон╕ка", яку вона бачила в каталоз╕. ╤ так Лариса/Леся стала на якийсь час "Зея", або "Зе╖чка", або "Зе╖сок"( в╕д назви сорту кукурудзи "зея япон╕ка" - тонка, як стеблина), ╕ нав╕ть Boule vagabonde, що в переклад╕ з французько╖ мови означа╓ "колобок".


Важка хвороба у 12 рок╕в. Навчання та саморозвиток

Доля щедро над╕лила Лесю талантом, але здоров"я ╖й перепало дуже мало. Письменниця страждала на туберкульоз к╕сток, який вважа╓ться важкою хворобою нав╕ть ╕ сьогодн╕, а у т╕ часи для не╖ не було нав╕ть ефективного знеболюючого...

У надвеч╕р"я Р╕здва, в Луцьку, 6 с╕чня 1881 р. дев"ятир╕чна Леся п╕шла на р╕чку подивитися, як святкують Водохреще, а вдягнулася благенько. За к╕лька годин на мороз╕ геть змерзли ноги, що назавжди зм╕нило ╖╖ здоров"я. Вл╕тку 1883 р. д╕вчинц╕ д╕агностували туберкульоз, який мучив поетесу все життя. Через хворобу Леся Укра╖нка не навчалася н╕ в г╕мназ╕╖, н╕ в будь-яких ╕нших навчальних закладах. Спочатку вона опановувала науки разом з братом Михайлом у приватних учител╕в, згодом з допомогою матер╕ оволод╕ла н╕мецькою ╕ французькою. Займаючись самост╕йно, Леся вивчила багато ╕ноземних мов, досконало знала ╕стор╕ю, св╕тову л╕тературу, ф╕лософ╕ю. А ще захопилась музикою, насамперед - грою на фортеп╕ано. ╥╖ виконавча майстерн╕сть була наст╕льки досконалою, що р╕дн╕ вважали ╖╖ талант виконавиц╕ р╕вним таланту поетеси. Але хвороба порушила ус╕ музичн╕ плани: хвороба на к╕стковий туберкульоз, у результат╕ яко╖ 12-р╕чн╕й д╕вчин╕ прооперували л╕ву руку, видаливши уражен╕ хворобою к╕сточки: у жовтн╕ 1883 року, професор Олександр Р╕нек усп╕шно прооперував д╕вчинку. П╕сля операц╕╖ стан здоров"я Лес╕ покращився, проте хвороба не в╕дступила повн╕стю. Незважаючи на це, д╕вчинка нав╕ть у такому юному в╕ц╕ не втрачала сили духу та продовжувала навчання: вивчала грецьку, латинську, французьку та н╕мецьку мови, продовжувала займатися музикою та поез╕╓ю.

∙ Коли письменницю майже всю закували в г╕пс, а в╕льною залишилася т╕льки одна стопа, Леся ц╕╓ю стопою неначе грала на роял╕, ритм╕чно перебираючи пальцями ц╕╓╖ ноги.

Проте, щоб стати п╕ан╕сткою, мови бути вже не могло.

; До мого фортеп╕ано

М╕й давн╕й друже! мушу я з тобою

Розстатися надовго... Жаль мен╕!

З тобою звикла я д╕литися журбою,

Впов╕дувать думки весел╕ ╕ сумн╕.

То ж при тоб╕, м╕й друже давн╕й, в╕рний,

Пройшло життя дитяче╓ мо╓.

Як сяду при тоб╕ я в час веч╕рн╕й,

Багато спогад╕в тод╕ вста╓!

Картина повста╓: з╕бравсь гурточок,

Провадить реч╕, ╕ сп╕ва, й гука,

На клав╕шах тво╖х швидкий, гучний таночок

Чиясь весела виграва рука.

Та хто се плаче там, в друг╕й хатин╕?

Чи╓ ридання стримане, тяжке?..

Несила тугу крить так╕й мал╕й дитин╕,

Здавило серце почуття г╕рке.

Чого я плакала тод╕, чого ридала?

Тод╕ ж кругом так весело було...

Ох, певне, лихо серцем почувала,

Що на мене, мов хмара гр╕зна, йшло!

Коли я смуток св╕й на струни клала,

З"являлась ц╕ла зграя красних мр╕й,

Веселкою моя над╕я грала,

Далеко линув думок легкий р╕й.

Розста╓мОсь надовго ми з тобою!

Зостанешся ти в самот╕ н╕м╕й,

А я не матиму де д╕тися з журбою...

Прощай же, давн╕й, любий друже м╕й!


Леся пробу╓ себе ╕ у живопис╕: бере уроки в Ки╖вськ╕й рисувальн╕й школ╕ Миколи Мурашка; ╖╖ роботи показували неабиякий художн╕й хист.

Наводимо репродукц╕ю ╓дино╖ картини, яка збер╕глася, - достатньо ц╕каво╖, автоб╕ограф╕чно╖, ╕ профес╕онально виписано╖.


Завдяки самоосв╕т╕ та таланту Леся Укра╖нка здобула авторитет найосв╕чен╕шо╖ ж╕нки свого часу. Про р╕вень ╖╖ осв╕ти може св╕дчити факт, що у 19-л╕тньому в╕ц╕ написала для сво╖х сестер п╕дручник "Стародавня ╕стор╕я сх╕дних народ╕в". Вона знала багато ╓вропейських мов, кр╕м слов"янських (укра╖нсько╖, рос╕йсько╖, польсько╖, болгарсько╖): англ╕йську, н╕мецьку, французьку, ╕тал╕йську, давньогрецьку та латину, бралася за вивчення грузинсько╖, шведсько╖, ╕спансько╖.

Тому багато перекладала, зокрема Миколу Гоголя, ╤вана Турген╓ва, Адама М╕цкевича, Генр╕ха Гейне, В╕ктора Гю╜о, Джонатана Св╕фта, У╖льяма Шексп╕ра, Джорджа Байрона, Жорж Санд, Мор╕са Метерл╕нка, Гомера... А серед ╖╖ адресат╕в - весь укра╖нський культурний "бомонд" того часу: Михайло Павлик, Осип Маковей, ╤ван Франко, Михайло Кривинюк, Ольга Кобилянська, Михайло Коцюбинський, Михайло Старицький, Агатангел Кримський, Михайло Грушевський, Серг╕й ╢фремов, Гнат Хоткевич, ╤ван Труш, Борис Гр╕нченко.

Леся Укра╖нка перебувала п╕д негласним наглядом пол╕ц╕╖, ╕ цензура не раз забороняла ╖╖ твори. Б╕льш╕сть сво╖х роб╕т поетеса публ╕кувала за кордоном Рос╕йсько╖ ╕мпер╕╖ - Берл╕н╕, Дрезден╕, Праз╕, В╕дн╕.

Леся ще й створювала нов╕ слова - наприклад, "пром╕нь", "напровесн╕", а ╖╖ мати, ввела нове слово - "мистецтво".

Кажуть, що коли старша дочка схожа на батька, ╖╖ доля складеться щасливо. Але це не про Лесю: життя найяскрав╕шого духу по╓днувалося в н╕й з неск╕нченними т╕лесними хворобами. Вона нав╕ть жартувала, що веде 30-р╕чну в╕йну з туберкульозом.

Незважаючи на операц╕╖ та л╕кування, загальний стан д╕вчинки не покращився.

До баби ╕ дядька

18-р╕чна Леся разом з мамою вирушили на Слобожанщину. План був такий: в╕дправитись у Харк╕в до материного брата, л╕каря Олександра Драгоманова, але, не говорячи про це вченим дядькам, за╖хати до невеличкого, усього на 15 двор╕в, хутора Кос╕вщина (гра дол╕: Косач╕ ╖дуть на Кос╕вщину), до бабки, яка, за ствердженням знайомих, могла поставити Лесю на нОги. Народна л╕карка з Кос╕вщини Сумського пов╕ту Харк╕всько╖ губерн╕╖ Параска Богуш користувалася широкою популярн╕стю.

Леся згодом писала у лист╕ до Антон╕ни Макаренко: "...коли я була на Харк╕вщин╕, в Сумському у╖зд╕, у т╕╓╖ баби, що л╕чить людей гарячими ваннами, то в не╖ було немало слабких, таких, як Ваш брат, ╕ вони дуже добре п╕ддавались л╕ченню... Ся баба не мошенниця, вона не в╕рить н╕ в як╕ шептання, виливання ╕ т. п., а л╕чення ╖╖ дуже схоже до л╕чення грязевими ваннами в Криму, т╕льки що там ванни гр╕ються на сонц╕, а в не╖ п╕ч служить сонцем. ... я знаю, що над нею була ком╕с╕я ╕ врешт╕ ╖й позволено л╕карювати"*

А у 1966 роц╕ журнал╕ст-кра╓знавець Геннад╕й Петров по╖хав "по Лесиних сл╕дах" на Кос╕вщину. Ще була ц╕ла хата баби Параски, серед м╕сцевих жител╕в в╕н знайшов д╕дуся, який згадав хвору д╕вчину, що ходила по селу з паличкою. Худорлява, просто зодягнена, вона привертала увагу: була наче б то з багато╖ с╕м"╖, а розмовляла укра╖нською, розпитувала селян про ╖х життя. Запам"ятав ╖╖ д╕дусь (тод╕ дев"ятир╕чний хлопчик), тому що серед ус╕х, хто при╖здив на л╕кування, таких не траплялося н╕ ран╕ше, н╕ п╕зн╕ше.

Парасчине л╕кування д╕йсно допомогло Лес╕. Поетеса вперше в житт╕ пом╕тно погладшала, могла самост╕йно одягати панчохи та черевики, чого ран╕ше не в силах була робити.

Повертаючись з хутора, Леся з мат╕р"ю, за╖хали до Харкова до материного брата Олександра Драгоманова, який працював л╕карем псих╕атрично╖ кл╕н╕ки Олександр╕всько╖ л╕карн╕. Вони зупинилися у нього на найман╕й квартир╕ у будинку купця Лисикова по вул. Сумськ╕й, 6. У той час це була красива двоповерхова буд╕вля, яку на початку ХХ стол╕ття перебудували в чудовий прибутковий будинок.

Вочевидь, за порадою Олександра Драгоманова, Лесю в Харков╕ оглянув в╕домий х╕рург професор В╕льгельм Грубе, який категорично не рекомендував робити ╖й операц╕ю, а порадив в╕двезти хвору вл╕тку в Одесу на грязьов╕ ванни, призначив морське купання ╕ курси масажу. П╕сля короткого перебування в Харков╕ у червн╕ 1889 року Леся напише сво╖й бабус╕ ╢лизавет╕ ╤ван╕вн╕ Драгоманов╕й: "......я з ут╕хою згадую сво╓ перебування у Харков╕". Саме ц╕ слова можна прочитати на мемор╕альн╕й табличц╕ перед входом до школи ╧3 на вул.Лес╕ Укра╥нки!..

На жаль, призначене професором Грубе л╕кування не мало усп╕ху. Восени того ж року в лист╕ братов╕ Леся писала, що масаж знищив усю ту поправку, яку вона отримала у баби на Кос╕вщин╕ ╕ на Лиман╕.

Навчання та саморозвиток

Леся та ╖╖ брат Михайло завжди навчалися за сп╕льною програмою - приватн╕ вчител╕ використовували програму чолов╕чо╖ г╕мназ╕╖. Обом навчання давалося досить легко.

∙ До 22 рок╕в Леся Укра╖нка вже мала чималеньку творчу спадщину: безл╕ч в╕рш╕в, переклади пов╕стей Гоголя, написану поему "Русалка", п╕дручник "Стародавня ╕стор╕я сх╕дних народ╕в" ╕ нав╕ть опубл╕кований ц╕ла поетична зб╕рка "На крилах п╕сень".


Як Леся Укра╖нка торувала словом шлях до ╢вропи.

Саме ╖╖ прагнення до кращих зразк╕в ╓вропейсько╖ л╕рики ╕ ╓ св╕домим новаторством поетеси. Перш╕ подорож╕ в ╢вропу зм╕нили Ларису Петр╕вну, ╕ щоразу, повертаючись з-за кордону, вона болюч╕ше в╕дчувала нев╕льний статус р╕дно╖ Укра╖ни. Так, в 1891 роц╕ в лист╕ дядьков╕ Михайлу Драгоманову вона напише: "Мен╕ тепер ще важче буде в сво╓му кра╖, н╕ж дос╕ було. Мен╕ соромно, що ми так╕ нев╕льн╕, що носимо кайдани ╕ спимо п╕д ними спок╕йно. Отже, я прокинулася, ╕ важко мен╕, ╕ шкода, ╕ болить ... ".

Цей б╕ль ╓ в багатьох ╖╖ творах. Наприклад, "Л╕сова п╕сня" з'явилася з-п╕д пера поетеси через туги за р╕дним кра╓м, а саме - л╕сами Волинського Пол╕сся. "П╕сню" Укра╖нка наповнила образами р╕дно╖ природи, старими укра╖нськими легендами та м╕фами ╕ нав╕ть передала почут╕ колись мелод╕╖ за допомогою тексту. Сама Леся Укра╖нка вклала в уста Мавки з "Л╕сово╖ п╕сн╕" таку думку про себеВ: "Н╕, я жива, я буду в╕чно жити. Я в серц╕ маю те, що не вмира╓ ...".


Кому належало серце Лес╕ Укра╖нки

; ╢диний мужчина в укра╖нському письменництв╕

Саме так Лесю називав ╕нший ген╕й - ╤ван Франко. Незважаючи на важку хворобу ╕ непросте життя, Укра╖нка (як ╕ ╖╖ мати Олена Пч╕лка) була в╕дома силою характеру та надзвичайною дисципл╕ною у робот╕. Вона працювала незважаючи на пост╕йний б╕ль п╕д час загострення хвороби. При цьому, письменниця була дуже скромною ╕ завжди п╕дкреслювала, що "не варта ╕ н╕гтя Франка".

Леся Укра╖нка по-сво╓му любила кожного, хто надихав на творч╕сть ╕ робив яскрав╕шим ╖╖ життя. По-особливому поетеса ставилася до письменника ╤вана Франка. Незважаючи на заяви, що вона "╕ н╕гтя його не варта", Леся часто вступала з Франком в суперечки на р╕зн╕ теми, якщо його думка в╕др╕знялося в╕д ╖╖.

; Укра╖нський л╕тературознавець Солом╕я Павличко одна з перших показала в неоднозначному ключ╕ в╕дносини Лариси Косач з Ольгою Кобилянською. Павличко зробила висновок, що ╖хн╕ листи були вт╕ленням мр╕╖ про кохання одна до одно╖, що не реал╕зувалася повною м╕рою. Але щоденники ╕ деяк╕ твори Кобилянсько╖ дають зрозум╕ти: те, що м╕ж ж╕нками в╕дбувалося, було всього лише фантаз╕╓ю.

Письменниц╕ листувалися довгих 14 рок╕в. Ц╕каво, що в листах вони писали про себе в трет╕й особ╕ ╕ виключно в чолов╕чому род╕: "хтось" ╕ "хтось". Тобто, зам╕сть "Я тебе люблю" вони писали "Хтось когось любить". "А Якби тепер тут БУВ хтось та ще й хтось, смороду П╤ШЛИ б разом над Черемош, в╕д таки зараз у сю темну-темну н╕ч, и слухали б, як вода шумить, и дивувалися би, як зор╕ пробиваються кр╕зь Темн╕ хмари, и згадували б мовчки, що не кажучи слОва, все найг╕рше и все найкраще з свого життя, погляди й руки зустр╕чались би в темряв╕, и було б так тихо-тихо, дарма, що р╕чка шум╕ла б ... а пот╕м хтось повернувши би до хати вже менш сумний, "- писала Леся Укра╖нка до Ольги Кобилянсько╖ в лист╕ в╕д 1901 року.


Кохання на все життя


Сво╖ в╕дносини з чолов╕ками Укра╖нка називала дружбою.

; Перше кохання Леся Укра╖нка зустр╕ла в п"ятнадцятир╕чному в╕ц╕. Ним став в╕с╕мнадцятир╕чний юнак Максим Слав╕нський. В╕н часто бував у дом╕ Драгоманових, товаришував з╕ старшим братом письменниц╕. ╥х по╓днували не т╕льки тепл╕ та романтичн╕ почуття, але й любов до поез╕╖ Гейне, якого разом ╕з Лесею в╕н перекладав. ╥м не судилось бути разом, та все ж це було перше та дуже загадкове, кохання письменниц╕. (Дещо про нього. 7 травня 1937 р виступив в Паризькому географ╕чному товариств╕ з допов╕ддю про нац╕онально-державн╕ проблеми в СРСР (видано книгою в Париж╕ в 1938 р.).

У 1945 заарештований радянськими спецслужбами у Праз╕[4].

Помер у Лук'ян╕вськ╕й в'язниц╕ в Ки╓в╕ 23 листопада 1945 року, не дочекавшись вироку трибуналу НКВД. У 1993 "посмертно реаб╕л╕тований").

; Наступним захопленням Лес╕ став Нестор Гамбарашв╕л╕. Цей нетривалий союз теж мав досить ц╕кавий вплив на життя Лес╕ Укра╖нки, - з Нестором вони не т╕льки гарно проводили час разом, а й шл╕фували знання французько╖ та грузинсько╖ мов. Н╕чого м╕ж ним "такого" не було, а були дуже дружн╕ стосунки. Нестор винаймав квартиру у с╕м"╖ поетеси. На початку л╕та 1896 р. Нестор Гамбарашв╕л╕ збирався ╖хати додому на вакац╕╖ та запитав Лесю, що ╖й привезти ╕з Гор╕. У в╕дпов╕дь пролунало:

- Гострий кинджал, як емблему боротьби з ненависним ворогом.

╥╖ замовлення грузин виконав.

Ота ╕стор╕я кохання мала сумний ф╕нал. Коли у 1907 р. Леся ви╖хала л╕куватися до Ялти, Нестор пошлюбив багату пом╕щицю. Про це закохана укра╖нка д╕зналася не в╕д нього, а з листа матер╕. Хоч ╕ зреагувала ╕рон╕чно, тривалий час бол╕сно переживала зраду, хоча так прокоментувала той вчинок:

- Попався, жУчку, в панську ручку!

Побоюючись за дочку, мат╕р подал╕ заховала подарований грузином кинджал... Нестору Леся над╕слала десятки лист╕в, вс╕ вони залишилися без в╕дпов╕д╕. Та й що в╕н м╕г написати у сво╓ виправдання? ...Коли у 1958 р. старший науковець Управл╕ння запов╕дник╕в при уряд╕ Грузинсько╖ РСР, 87-р╕чний Нестор Григорович Гамбарашв╕л╕ потрапив на Байкове кладовище, перед могилою колишньо╖ кохано╖ в╕н довго стояв навкол╕шки й г╕рко плакав.

Справжн╓ кохання почалась п╕д час л╕кування хвороби у Криму, в Ялт╕ в 1897 роц╕, поетеса познайомилася з м╕нчанином ╕з ц╕кавим молодим чолов╕ком, що полонив ╖╖ серце сво╖м надзвичайним розумом, Серг╕╓м Мержинським. П╕зн╕ше вона назвала його "другом ╕дей". В╕н також хвор╕в на туберкульоз, ╕ коли його стан пог╕ршився, Леся Укра╖нка по╖хала до М╕нська доглядати за ним, незважаючи на категоричн╕ заборони матер╕.

Переступивши через д╕вочу горд╕сть ╕ неперес╕чну творч╕сть, упродовж 1901 р. чотири рази, долаючи власний б╕ль, при╖здила до нього у М╕нськ, сид╕ла у невеличк╕й к╕мнатц╕, тримала за руку, п╕дбадьорювала. Вона знала, що потр╕бна коханому, а в╕н наполегливо просив товариша по боротьб╕ написати листа... ╕нш╕й ж╕нц╕ - про троянди його справжнього кохання, як╕ н╕коли не з╕в"януть. Одноос╕бно келих нерозд╕леного кохання Леся Укра╖нка випила до краплини - хто стане ображатися на безжал╕сний его╖зм помираючо╖ людини? Л╕рична спов╕дь Лес╕ Укра╖нки "Тво╖ листи завжди пахнуть зов"ялими трояндами..." присвячена ╓диному коханню поетеси - Серг╕ю Мержинському. Саме завдяки цьому почуттю за одну н╕ч б╕ля л╕жка вмираючого в╕д сухот коханого була створена ген╕альна поема "Одержима". Серг╕й Мержинський помер, запов╕даючи Лес╕, яка була поруч, подбати про ж╕нку, яку в╕н кохав.

"Тво╖ листи завжди пахнуть зов"ялими трояндами..."

Тво╖ листи завжди пахнуть зов"ялими трояндами, ти, м╕й б╕дний, з╕в"ялий кв╕те! Легк╕, тонк╕ пахощ╕, мов спогад про якусь любу, минулу мр╕ю. ╤ н╕що так не вража╓ тепер мого серця, як с╕╖ пахощ╕, тонко, легко, але нев╕дм╕нно, нев╕дборонно нагадують вони мен╕ про те, що мо╓ серце в╕щу╓ ╕ чому я в╕рити не хочу, не можу. М╕й друже, любий м╕й друже, створений для мене, як можна, щоб я жила сама, тепер, коли я знаю ╕нше життя? О, я знала ще ╕нше життя, повне якогось р╕зкого, пройнятого жалем ╕ тугою щастя, що палило мене, ╕ мучило, ╕ заставляло заламувати руки ╕ битись, битись об землю, в дикому бажанн╕ згинути, зникнути з сього св╕ту, де щастя ╕ горе так божев╕льно сплелись... А пот╕м ╕ щастя, ╕ горе об╕рвались так раптом, як дитяче ридання, ╕ я побачила тебе. Я ... п╕шла до тебе всею душею, як сплакана дитина ╕де в об╕йми того, хто ╖╖ жалу╓. Се н╕чого, що ти не об╕ймав мене н╕коли, се н╕чого, що м╕ж нами не було ╕ спогаду про поц╕лунки, о, я п╕ду до тебе з найщ╕льн╕ших об╕йм╕в, в╕д найсолодших поц╕лунк╕в! Т╕льки з тобою я не сама, т╕льки з тобою я не на чужин╕. Т╕льки ти вм╕╓ш рятувати мене в╕д само╖ себе. Все, що мене томить, все, що мене мучить, я знаю, ти зд╕ймеш сво╓ю тонкою тремтячою рукою, - вона тремтить, як струна, - все, що тьмарить мен╕ душу, ти проженеш променем тво╖х блискучих очей, - ох, у тривких до життя людей таких очей не бува╓! Се оч╕ з ╕ншо╖ кра╖ни...

М╕й друже, м╕й друже, нащо тво╖ листи так пахнуть, як з╕в"ял╕ троянди?

М╕й друже, м╕й друже, чому ж я не можу, коли так, облити рук тво╖х, рук тво╖х, що, мов струни, тремтять, сво╖ми гарячими сл╕зьми?

...

В╕зьми мене з собою.

Ти, може, ма╓ш яку ╕ншу мр╕ю, де мене нема╓? О дорогий м╕й! Я створю тоб╕ св╕т, новий св╕т ново╖ мр╕╖. ... А на т╕м м╕сц╕, де ми були в житт╕, нехай троянди в"януть, в"януть ╕ пахнуть, як тво╖ люб╕ листи, м╕й друже...

Кр╕зь темряву у прост╕р я простягаю руки до тебе: в╕зьми, в╕зьми мене з собою, се буде м╕й рятунок. О, рятуй мене, любий!

╤ нехай в"януть б╕л╕ й рожев╕, червон╕ й блакитн╕ троянди.

7.11.1900

Звичайно ж, Мержинський був... музою Лес╕ Укра╖нки. В╕ками вважалося, що творить чолов╕к, а ж╕нка надиха╓. Леся Укра╖нка, принаймн╕ в укра╖нськ╕й культур╕, почала ламати цей стереотип, ╕ зробила це ран╕ше, н╕ж Ахматова в рос╕йськ╕й культур╕.

Тут принаг╕дно в╕дм╕тити й те, що саме Крим став як для Лес╕ Укра╖нки обжитим т╕лесно ╕ духовно, так ╕ для Ганни Горенко-Ахматово╖. Тому що Лесине перебування у р╕зних кримських м╕стах ╕ м╕стечках у сум╕ вим╕рю╓ться не м╕сяцями, а роками. Зокрема, ╕ в улюблен╕й нами Балаклав╕, яку Поетеса також н╕жно любила. Вона дв╕ч╕ при╖жджала сюди, щоб вил╕кувати застар╕лий туберкульоз к╕стки, ╕ дв╕ч╕ хвороба в╕дступала! Вперше Леся Укра╖нка при╖хала сюди з мат╕р'ю в 1890 роц╕.Вона писала тут безл╕ч сво╖х в╕рш╕в ╕ п╕зн╕ше розпов╕дала, як надихало ╖╖ м╕сто, як оживали в ньому п╕д ╖╖ пером античн╕ геро╖. Пот╕м, уже в зр╕лому в╕ц╕ вона при╖хала сюди з чолов╕ком на медовий м╕сяць. Балаклава фактично врятувала життя ╖╖ чолов╕ков╕, також страждав на сухоти, та так, що в╕н пережив свою другу половину практично на 40 рок╕в. У м╕ст╕ дос╕ збер╕гся фл╕гель, де Леся Укра╖нка з чолов╕ком жилИ в 1907 роц╕.

Щоб вшанувати пам'ять Лес╕, балаклавський скульптор Володимир Суханов створив незвичайний пам'ятник, який встановлений в самому серц╕ м╕ста в 2004 роц╕. Ф╕гура Лес╕ Укра╖нки н╕би проявля╓ться з б╕ло╖ мармурово╖ стели, показуючи силу духу ╕ ст╕йк╕сть молодо╖ ж╕нки, яка боролася з недугою. Матер╕ал був обраний автором не випадково: в╕н хот╕в передати "св╕тлий" образ поетеси.


А ось в╕рш╕, присвячен╕ Мержинському.

В╕дпов╕дь

Не жаль мен╕, що я тебе кохаю,

Та в нас дороги р╕зно роз╕йшлись.

Н╕, не кажи, що з╕йдуться колись!

Не з╕йдуться, м╕й друже, я те знаю.

Мо╓ кохання - то для тебе згуба:

Ти наче дуб високий та м╕цний,

Я ж наче плющ похилий та смутний, -

Плюща об╕йми гублять силу дуба.

Та без притулку плющ зелений в"яне,

Я не зав"яну, я знайду ру╖ни,

Я одягну обдерт╕, вбог╕ ст╕ни,

Зелений плющ оздобою ╖м стане.

В кра╖ну смутку в╕терець прилине

╤ принесе мен╕ луну розмови

В╕д мого дуба любого з д╕брови, -

╤ спогад любих л╕т пов╕к не згине.


На мотив з М╕цкевича


Я не кохаю тебе ╕ не прагну дружиною стати.

Тво╖ поц╕лунки, об╕йми ╕ в мр╕ях не сняться мен╕,

В мислях н╕коли коханим тебе не одважусь назвати;

Я часто питаю себе: чи кохаю? - Одказую: н╕!

Т╕льки ж як сяду край тебе, серденько мов птиця заб"╓ться,

Дивлюся на тебе й не можу одвести очей,

╤ хоч з тобою розстанусь, то в думц╕ мо╖й зоста╓ться

Наче жива твоя постать ╕ кожне╓ слово з речей.

Часто я в думц╕ з тобою велик╕ розмови проваджу,

╤ св╕тять, як мр╕я, мен╕ тво╖ оч╕, т╕ зор╕ сумн╕...

Ох, я не знаю, м╕й друже, сама я не зважу, -

Коли б ти спитав: "Чи коха╓ш?" - чи я б тоб╕ мовила: н╕ ?..

Хот╕ла б я тебе, мов плющ, обняти

Хот╕ла б я тебе, мов плющ, обняти,

Так м╕цно, щ╕льно, ╕ закрить од св╕та,

Я не боюсь тоб╕ життя одняти,

Ти будеш, мов ру╖на, листом вкрита.

Плющ ╖й да╓ життя, в╕н об╕йма╓,

Боронить в╕д негоди ст╕ну голу,

Але й ру╖на стало так трима╓

Товариша, аби не впав додолу.

╥м добре так удвох, - як нам з тобою, -

А прийде час розсипатись ру╖н╕, -

Нехай вона плюща схова╓ п╕д собою.

Нав╕що здався плющ у самотин╕?

Х╕ба на те, аби валятись дол╕

Пораненим, пошарпаним, без сили

Чи з розпачу повитись на топол╕

╤ статися для не╖ г╕рш могили?


Л╕сова п╕сня (уривок)

..Я не кохала? Н╕, то ти забула,

яке повинно буть кохання справжн╓!

Кохання - як вода - плавке та бистре,

рве, гра╓, пестить, затяга╓ й топить.

де пал - воно кипить, а стр╕не холод -

ста╓, мов кам╕нь. От мо╓ кохання!

А те тво╓ - солом"яного духу

дитина квола. Хилиться од в╕тру,

п╕д ноги стелиться. Зостр╕не ╕скру,

згорить, не борючись, а пот╕м з нього

лишиться чорний згар та сивий поп╕л.

Коли ж його зневажать, як покидьку,

воно лежить ╕ кисне, як солома,

в вод╕ холодн╕й марно╖ досади,

п╕д п╕зними дощами каяття...

Коли дивлюсь глибоко в люб╕ оч╕,

в душ╕ цв╕туть як╕сь кв╕тки уроч╕,

в душ╕ кв╕тки ╕ зор╕ золот╕╖,

а на устах слова, але не т╕╖,

усе не т╕, що мр╕ються мен╕,

коли вноч╕ лежу я у п╕всн╕.

Либонь, тих сл╕в нема╓ в жодн╕й мов╕,

та ц╕лий св╕т живе у кожн╕м слов╕,

╕ плачу я й см╕юсь, тремчу ╕ мл╕ю,

та вголос сл╕в тих вимовить не вм╕ю...

Якби мен╕ достати струн живих,

якби той хист мен╕, щоб грать на них,

потужну п╕сню я б на струнах грала,

нехай би скарби вс╕ вона з╕брала,

т╕ скарби, що лежать в душ╕ на дн╕,

т╕ скарби, що й для мене та╓мн╕,

та мр╕╓ться, що так вони коштовн╕,

як т╕ слова, що вголос невимовн╕.

Якби я вс╕ми барвами владала,

то я б на барву барву накладала

╕ малювала б щирим самоцв╕том,

отак, як сонечко пречисте л╕том,

домовили б пророчист╕╖ руки,

чого домовить не здолали гуки.

╤ знав би ти, що ╓ в душ╕ мо╖й...

Ох, барв, ╕ струн, ╕ сл╕в браку╓ ╖й...

╤ те, що в н╕й цв╕те весною та╓мною,

либонь, умре, загине враз зо мною.


Законний чолов╕к у Лес╕ Укра╖нки один - Климент Кв╕тка, ╖╖ давн╕й товариш, якого вона знала досить давно: з яким познайомилася на л╕тературних читаннях в 1898 роц╕. Вл╕тку 1901 Кв╕тка по╖хав разом з Лесею в подорож на Буковину, п╕сля якого м╕ж ними виникли в╕дносини.

Останн╕ роки та д╕яльн╕сть

В с╕чн╕ 1907 року Лесю Укра╖нку та ╖╖ сестру Ольгу без жодно╖ формально╖ причини арештували. (до т╕╓╖ само╖ камери, де сид╕в Борис Гр╕нченко). Протримавши н╕ч, в╕дпустили[19].

На початку березня 1907 року Леся Укра╖нка пере╖жджа╓ з Колодяжного до Ки╓ва[20]. А в к╕нц╕ березня разом ╕з Климентом Кв╕ткою зд╕йснила по╖здку до Криму, зокрема, побувала у Севастопол╕, Алупц╕ та Ялт╕[21][22].

Попри те, що Олена Пч╕лка була категорично проти стосунк╕в дочки "з якимось жебраком"[джерело не вказане 683 дн╕], як презирливо називала Климента Кв╕тку, 7 серпня 1907 р. вони оф╕ц╕йно оформили шлюб у церкв╕ Вознес╕ння Господнього ... й оселилися у Ки╓в╕[23].

Б╕льше можна було не приховувати в╕д батьк╕в ╖хн╕й чотирир╕чний цив╕льний шлюб.

Через м╕сяць, 21 серпня 1907 р. подружжя вирушило до Криму. ╤з м╕сяць вони т╕шилися життям у Балаклав╕ ...на Нов╕й Набережн╕й. Сюди ж прилет╕ла зв╕стка, що Климент╕й Васильович отримав посаду старшого кандидата С╕мферопольського окружного суду. Вир╕шили за доц╕льне провести весь виноградний сезон у Балаклав╕. Про новий триб життя у Таврид╕ Леся Укра╖нка ╕з притаманною ╖й ╕рон╕чною образн╕стю написала у лист╕ до Бориса Гр╕нченка:

- Щодо мого здоров"я, то воно н╕коли не вважало за св╕й обов"язок бути нормальним, а вже й за те спасиб╕, що до якого часу воно терпить мо╖ "усиленные литературные занятия". При сьому я добре пам"ятаю, що "до пори жбан воду носить, доки му ся вухо не вв╕рве", але ся "╕стина" ще б╕льше прида╓ мен╕ натхнення, ╕ я, коли не ╖м винограду, то пишу, - оце ╕ все "поробляння" (ще часом плаваю човном по морю).

Ясна р╕ч, кокетувала кв╕тка Ломикам╕нь у лист╕.

... Ос╕нь змусила молодят п╕днятися ╕з насидженого м╕сця, але залишати Крим не хот╕лося: ╕з Балаклави у жовтн╕ 1907 р. подружжя пере╖хало до Ялти. На початку листопада ошелешила чергова непри╓мна зв╕стка - л╕кар╕ д╕агностували в Лес╕ Укра╖нки захворювання нирок...

Старший л╕кар х╕рург╕чного в╕дд╕лення ╢врейсько╖ л╕карн╕ в Берл╕н╕, н╕мецький професор-уролог Адольф ╤зраель на операц╕╖ не наполягав, а порадив... п╕дл╕куватись у ╢гипт╕. Фах╕вець виявив милосердя, хвор╕й н╕ про що не пов╕домив. Т╕льки у приватному лист╕ до старшо╖ сестри - Ольги Косач, л╕кар написав д╕агноз: туберкульоз обох нирок, а також сечового м╕хура. З огляду на те, що враженими виявилися обидв╕ нирки, операц╕я Лес╕ була зайва, бо... неможлива.


* * *

Молодший в╕д Лес╕ на дев"ять рок╕в Климент╕й одного разу з╕знався: у поетесу в╕н закохався з першого погляду. Кльоня пригадав ╖й, як 19 листопада 1898 р. в л╕тературно-артистичному товариств╕ Ки╖вського ун╕верситету Леся Укра╖нка читала опов╕дання "Над морем". Вона усм╕хнулася й виправила чолов╕ка: читала не вона, а... поет, драматург ╕ режисер Михайло Петрович Старицький (1840-1904).

Климент╕й Кв╕тка, ще навчаючись у Ки╖вськ╕й чолов╕ч╕й г╕мназ╕╖ ╧5, захопився збирати народн╕ п╕сн╕, а в 1902 р. уже видав першу зб╕рку фольклорних матер╕ал╕в. В╕дколи вони зблизилися з Лесею, л╕тераторка запропонувала юнаков╕ записати в╕д не╖ п╕сн╕, як╕ та знала. ╤ - сп╕вала сво╓му рят╕вников╕ до останн╕х дн╕в свого життя.

Мар"яж виявився дивно пом╕ркованим. Коли пара побралася, Лес╕ Укра╖нц╕ минуло 37 рок╕в. Схоже, палко╖ пристраст╕ там не було, але поетеса в╕дчувала потребу мати поруч в╕рного друга. У цьому Климент Кв╕тка виявився неперевершеним, в╕н завжди опинявся поруч, коли дружин╕ ставало погано.

- Т╕льки з тобою я не сама, т╕льки з тобою я не на чужин╕. Т╕льки ти вм╕╓ш рятувати мене в╕д само╖ себе. Все, що мене томить, все, що мене мучить, я знаю, ти зд╕ймеш сво╓ю тонкою тремтячою рукою, - вона тремтить, як струна, - все, що тьмарить мен╕ душу, ти проженеш променем тво╖х блискучих очей, - ох, у тривких до життя людей таких очей не бува╓! Се оч╕ з ╕ншо╖ кра╖ни.

Кльоня ╕ Леся розум╕ли одне одного ╕з нап╕вслова - була то мовчазна домовлен╕сть хвороб ╕ фоб╕й. Разом з тим, подружжя по╓днувало щось глибинне, духовне. Леся вважала, що кохання - це форма самопожертви. Дружина фактично врятувала чолов╕ка, коли на початку серпня 1907 р. наполягла на терм╕нов╕й по╖здц╕ до Криму. Климент╕й переживав загострений напад сухот. Того разу теплий кл╕мат ╕ курс л╕кування йому зарадили, ╕ про ту пом╕ч кв╕тки Ломикам╕нь в╕н н╕коли не забував.

Чи був в╕н ц╕кавим сп╕врозмовником? Безперечно. Леся волод╕ла 12-ма мовами, Климент╕й - 13-ма!

Операц╕ю на вражену хвору ногу у власн╕й кл╕н╕ц╕ у Потсдам╕ 26 с╕чня 1899 г. виконав всесв╕тньо в╕домий х╕рург, професор Берл╕нського ун╕верситету Ернст фон Бергман, основоположник асептики. Не один р╕к Леся Укра╖нка почувалася краще, майже не в╕двол╕калася на ф╕зичн╕ страждання, а часом видавалася ф╕зично здоровою людиною. ╕нтенсивно працювала.

У Лесин╕й к╕мнат╕ все було по-спартанськи: ╕ натяку на рюшики та розкош╕. Були в╕дсутн╕ нав╕ть шпалери, просто поб╕лен╕ ст╕ни - за ╖╖ наполегливим побажанням, аби н╕чого не в╕двол╕кало. Зранку холодна кава ╕... працювати. На ст╕н╕ лист╕вка ╕з репродукц╕╓ю "С╕кстинсько╖ Мадонни" Рафаеля Сант╕, подарована у М╕нську Серг╕╓м Мержинським ╕з присвятою "На добрую память о вместе проведенном времени 6-9.╤╤.1900 г. С.Мержинский". Якби Леся не була ате╖сткою, можна було б ╕з натяжкою стверджувати, що вона на ту картину молилася - ╖╖ подарував пок╕йний коханий.

У цей час Лариса Косач багато працю╓ на л╕тературн╕й нив╕. 5 травня 1907 написала драматичну поему "Айша та Мохаммед", 18 травня остаточно завершила поему "Кассандра". 12 травня над╕слала до альманаху "З невол╕" (Вологда) драматичну поему "На ру╖нах", видання для допомоги пол╕тичним засланцям[25]. У вересн╕ пише поез╕ю "За горою блискавиц╕", продовжу╓ роботу над творами "У пущ╕", "Руф╕н ╕ Пр╕сц╕лла"[26].

Останн╕ роки життя Лариси Косач пройшли в подорожах на л╕кування до ╢гипту й на Кавказ.

З чолов╕ком працювала над з╕бранням фольклору: зокрема, на кошти подружжя орган╕зову╓ться етнограф╕чна експедиц╕я Ф╕ларета Колесси, в ход╕ яко╖ зроблен╕ одн╕ з перших ауд╕озапис╕в кобзар╕в[27]. У цей самий час ╕нтенсивно опрацьову╓ власн╕ драми.

Зважаючи на ╖╖ тенд╕тне ставлення до Мержинського, багато хто був переконаний, що у Лес╕ Укра╖нки ╕ Кв╕тки був радше дружн╕й союз. В╕н п╕клувався про не╖ до останнього ╖╖ подиху.


Остання зб╕рка, яка вийшла друком в 1902 роц╕, отримала назву "В╕дгуки".

Яскравим явищем укра╖нсько╖ л╕тератури була творч╕сть Лес╕ Укра╖нки (Л.Кв╕тка-Косач). Вона роз╕рвала коло традиц╕йно╖ самобутньо╖ тематики, збагатила ... образами св╕тово╖ ╕стор╕╖, глибокими художн╕ми узагальненнями, картинами з╕ткнення ф╕лософських, етичних ╕дей. ╤.Франко писав, що п╕сля шевченк╕вського "Поховайте та вставайте" Укра╖на не чула такого сильного, гарячого поетичного слова.


За спогадами Лесино╖ сестри ╤сидори Косач-Борисово╖, в останн╕ роки життя оч╕ Укра╖нки стали надзвичайно блакитними. Вс╕ дивувалися, адже вони були наче неземними.


╤ нарешт╕ неспод╕ванка для багатьох!


Рос╕йський поет Мачтет гостював у Колодяжному (1896-97 [рр.]), не п╕зн╕ше 1897 р.) л╕том. В╕н запрошував Лесю до сп╕вроб╕тництва в якомусь рос╕йському журнал╕, просив дати в╕рш до друку. Леся р╕шуче в╕дмовила ╕ сказала, що не пише по-рос╕йськи в╕рш╕в принципово: досить уже наших письменник╕в забрала Рос╕я. На що Мачтет жартома сказав, що, певне, у Лес╕ не вийдуть добр╕ в╕рш╕ по-рос╕йськи, ╕ тому вона не хоче так ╖х писати. Тод╕ Леся сказала: "Я можу ╕ по-рос╕йськи написати непоган╕ в╕рш╕, то я Вам зараз доведу, от в╕зьму ╕ напишу зараз, але друкувати ╖х н╕коли не дам згоди". П╕шла до свого письмового стола (це було у Лесиному "б╕лому домику" , що був оточений кв╕тниками, ╕ саме тод╕ увечер╕ все пов╕тря було насичене пахом н╕коц╕яни - б╕лий татом-кв╕тка, що особливо сильно пахне по заход╕ сонця), ╕ за якийсь короткий час написала нижче поданий в╕рш.

Impromptu

("Impromptu" (у франц. мов╕ це слово означа╓ експромт, ╕мпров╕зац╕я)

Когда цветет никотиана

И точно светит из тумана,

Как будто падшая звезда,

Вся бледная от тайной страсти,

Все вкруг становится тогда

Покорно непонятной власти.

И если вы тогда вдвоем

И возле вас сияют очи, -

Горя таинственным огнем,

Как отраженье звездной ночи,

И голос милый вам звучит,

Как будто в тишине журчит

Струя волшебного фонтана,

Бегите прочь от этих чар,

Они зажгут в душе пожар,

Когда цветет никотиана.

Когда цветет никотиана,

Все, все тогда полно обмана,

Опасна ночи тишина,

Как то затишье роковое,

Когда коварная волна

Хранит молчанье гробовое.

Вот-вот нахлынет звуков рой

И встрепенется мысль, как птица,

И вспыхнет в темноте порой

Воспоминания зарница,

Как будто неизвестный друг

Страницы развернет вам вдруг

Давно забытого романа, -

О, если дорог вам покой,

Не прикасайтесь к ним рукой,

Когда цветет никотиана.

_______________________________________

Н╕кот╕ана (лат. nicotiana) - отруйна однол╕тня рослина с╕мейства пасльонових з м╕цним ст╕йким ароматом. Цв╕те впродовж червня-жовтня. Сад╕вник колодяжненсько╖ садиби серед ╕нших кв╕т╕в насаджував н╕кот╕ану п╕д в╕кнами "б╕лого будиночка" Лес╕ Укра╖нки.

Леся, написавши цей в╕рш, дала його рос╕йському поетов╕ Мачтетов╕ з об╕цянкою н╕коли його не друкувати, а тепер (1/VIII 1963 р.) його надрукував М. Рильський, нев╕домо зв╕дки його взявши...

Смерть

9 липня 1913 р. за порадою л╕кар╕в тяжко хвору поетесу зал╕зницею перевезли до Сурам╕, що славився винятково сухим ╕ ц╕лющим пов╕трям. Та опиратися нев╕дворотн╕й смерт╕ було вже неможливо. Понад чотири роки тому, у лист╕ до подруги, поетеси, Галини Комарово╖ в╕д 10 лютого 1909 р. ╕з грузинського м╕стечка Телав╕ Леся Укра╖нка пророчо припустила:

- Вже, видко, мен╕ на роду написано бути такою Рrincesse lointaine (далекою Царiвною), пожила в Аз╕╖, поживу ще й в Африц╕, а там... Отак все посуватимусь дал╕ та дал╕ - та й зникну, обернуся в легенду... Х╕ба ж це не гарно?..

Померла Леся Укра╖нка у 1913 роц╕, у в╕ц╕ 42 рок╕в, в╕д хвороби нирок. у селищ╕ Сурам╕, що у Груз╕╖.

Жал╕бно дзвонили дзвони у маленьк╕й церкв╕ Свято╖ Д╕ви Мар╕╖ на гор╕. Повздовж шляху до вокзалу, на пагорбах б╕ля сво╖х осель стояв люд, хрестився: Сурам╕ проводжав принцесу Мр╕ю у В╕чн╕сть. Вони ╖й в╕рили, бо пан╕ Леся завжди ╖х переконувала:

- Якби я не була укра╖нкою, хот╕ла б бути грузинкою.

Поховали поетесу на Байковому кладовищ╕ у Ки╓в╕.

П.С.:

; Дос╕ подорожу╓ у космос╕

╤ це не жарт. На ╖╖ честь названий астеро╖д "2616 Lesya", який в╕дкрили у 1970 роц╕. Знаходиться в╕н у астеро╖дному пояс╕ м╕ж Юп╕тером та Марсом.