# Запилен╕ реч╕

К╕р╕л Костянтинович Пазюк

К╕р╕л Пазюк

Запилен╕ реч╕

(опов╕дання)

Листопад 2013 року, м. Ки╖в

- Рекомендую Вам, все-таки, з'╖здити додому - продовжував говорити л╕кар, покусуючи дужку окуляр╕в ╕ уважно поглядаючи на мене сво╖ми с╕рими очима - Я майже на сто в╕дсотк╕в упевнений в тому, що це допоможе. Сво╓р╕дна душевна терап╕я. Вб'╓те вс╕х сво╖х демон╕в одним ударом.

Я не дивився на нього, я зациклений крутив у руках кулькову ручку, яку ран╕ше п╕дняв з╕ столу. Я взагал╕ останн╕м часом намагався н╕куди ╕ н╕ на кого не дивитися.

- Ск╕льки Ви знаходитесь в нашому диспансер╕? - запитав л╕кар.

- Пару тижн╕в, певно - в╕дпов╕в я - Плюс-м╕нус к╕лька дн╕в, не знаю. А що?

- ╤ Ви не хочете перев╕рити, що Вам дали ц╕ пару тижн╕в?

- Н╕, якщо чесно. Думаю, що з╕рвуся, - я поклав ручку на ст╕л ╕ наважився подивитися на нього, п╕сля чого додав - а пот╕м здохну.

- Пам'ятайте, що Ви мен╕ говорили?

- Тобто?

- Коли Ви почали приймати наркотики?

Мо╓ серце немов стиснула чиясь липка рука, та так сильно, що воно розбол╕лося. У горлянц╕ розростався ком, мен╕ хот╕лося пити, ╖сти, н╕гтями роздряпати обличчя ╕ кинутися у в╕кно за спиною у л╕каря. Але, я знайшов в соб╕ сили в╕дпов╕сти:

- Коли покинув будинок.

- Там щось сталося, правда?

Так, в╕н був правий. Мен╕ хот╕лося дати йому по пиц╕, тому що в╕н був правий.

- Н╕чого особливого. При╓мн╕ спогади уперем╕ш з непри╓мними. Дума╓те, я через це п╕дс╕в на метамфетам╕ни?

- Я просто пропоную перев╕рити.

- Тобто, по╖хати додому?

- Вас це ляка╓?

- Та не те щоб - в╕дпов╕в я. В╕дчувалося, що монстр всередин╕ потроху в╕дпуска╓ мо╓ серце - Я не те щоб в╕дчуваю страх, швидше сум'яття. Нав╕ть не знаю, що там залишилося. Воно все розвалю╓ться в╕д старост╕.

- Думаю, що це неважливо. Важливо т╕льки те, що Ви отрима╓те можлив╕сть приборкати сво╖ тривожн╕ думки. Тим б╕льше, ск╕льки можна сид╕ти в цих ст╕нах? Два тижн╕ пройшло. Хоч св╕жим пов╕трям подихати вийд╕ть.

- У нас ╕ тут ╓де гуляти.


- Не пор╕внюйте - доктор встав ╕ п╕д╕йшов до в╕кна - Може, нехай за Вами за╖де друг?

Ага, я знаю, про кого в╕н говорив. ╤кар - м╕й старий добрий друг. Я уявив, що це в╕н сто╖ть зараз зам╕сть л╕каря б╕ля в╕кна. Я встаю, п╕дходжу ╕ чимдуж штовхаю його в спину. В╕н пада╓, скло драматично розл╕та╓ться по кутках. К╕нець ф╕льму.

Незрозум╕ло т╕льки, зв╕дки л╕кар знав про ╤кара, я, зда╓ться, н╕коли про нього не говорив, хоча деколи корт╕ло.

- Так, можливо в╕н допоможе мен╕. Я попрошу. Т╕льки поверн╕ть мен╕ телефон.

- Звичайно.

***

Коли я вийшов на вулицю св╕т не впав, як мен╕ здавалося ран╕ше. Сто╖ть соб╕ ╕ все. На вулиц╕ був к╕нець листопада. Падав перший сн╕г. Деякий час я просто стояв, намагаючись ловити сн╕жинки ротом, чудернацьке в╕дчуття, давно так не робив. Я запустив руки до карман╕в куртки, яку давно не одягав, ╕ в прав╕й кишен╕ намацав нап╕впорожню пачку сигарет. Я з сумн╕вом ╖╖ оглянув, пот╕м повернувся поглянути на широк╕ ворота диспансеру. Трохи завагавшись, я з╕м'яв пачку ╕ кинув до урни. Думав, що з╕рвуся якщо закурю, ну ╖х до д╕дьково╖ хати!

Я просто стояв ╕ чекав, поки почую схлипування ╕ржаво╖ зал╕зяки ╤кара. Але я н╕чого не чув, ставало холодно, а сн╕жинки ловити б╕льше не хот╕лося. Корт╕ло п╕дняти пачку ╕ викурити м╕н╕мум дв╕ за один прис╕д, щоб не корт╕ло. ╤ я вже насправд╕ зробив перший крок до урни, як почув рят╕вний рев ╕ постукування. До головних воротах з-за рогу викотив ╤кар, залишаючи за собою шлейф темного диму.

- Лот! - Вигукнув в╕н ╕ розпростер руки, готуючись до об╕йм╕в. ╤ так, мене звати Лот.

- Так, це я - в╕дпов╕в я, об╕ймаючи ╤кара.

- Все ж таки пустили тебе погуляти, чортяко! - П╕сля цих сл╕в в╕н за звичкою ляснув мене по плечу. Ран╕ше я не звертав на це увагу, але зараз така фам╕льярн╕сть мене дратувала. Можливо, на це впливала прийдешня зима.

- Я сам п╕шов, н╕хто не тримав - в╕дпов╕в я.

- ╤ куди тебе потр╕бно в╕двезти? - запитав ╤кар, забиваючи свою люльку тютюном. Тютюн у нього завжди був пахучий, при╓мний.

- Ось це найц╕кав╕ше - в╕дпов╕в я - Мен╕ потр╕бно, щоб ти в╕дв╕з мене додому.

- Ну ... гаразд, як скажеш - в╕дпов╕в ╤кар. Стало ясно, що до нього не д╕йшло.

- Ти не розум╕╓ш, мен╕ потр╕бно в Н╕кс.

В╕н уважно подивився на мене, на якийсь час забувши про свою люльку. Напевно йому здалося, що в╕н не дочув. Не можу його звинувачувати - коли я згадував про Н╕кс, ╤кар ставав одразу зеленим.

- Так-так! Ти все правильно почув - знову заговорив я, об╕гнув машину ╕ с╕в на м╕сце пасажира. Напевно, боявся, що в╕н швидко все зважить ╕ звалить без мене. В╕н с╕в на м╕сце вод╕я, але заговорив знову я - Мен╕ це допоможе - не сильно в це в╕рилося, але щось ж треба було йому сказати - Можеш в╕двезти ╕ залишити, я не буду просити б╕льшого.

З хвилину в╕н сид╕в, поглинутий думками, попихкуючи ароматним тютюном, пот╕м також мовчки, зав╕в машину (у т╕╓╖ щось вистр╕лила в труб╕) ╕ ми пов╕льно покотили по дороз╕, прор╕заючи ╕ без того тонке сн╕жне полотно.

***

Н╕кс колись був невеликим пров╕нц╕йним м╕стечком. Н╕чого особливого, але наск╕льки я м╕г пам'ятати, в╕н був украй затишним. Компактн╕ скверики, парки, кафе ╕ невеличке озерце з качками. В╕дм╕нне, загалом, м╕сце. Моя с╕м'я жила там к╕лькома покол╕ннями. Я б також перейняв би цю традиц╕ю, якби не б╕да, яка трапилась рок╕в двадцять тому.

Люди називали це карою з небес - в один момент кор╕ння дерев почало рости немов на др╕жджах. З початку з ними намагалися боротися, але вони стр╕мко спотворювали ландшафт. Це було схоже на те, як пухлина розроста╓ться по земл╕. Пот╕м вир╕шили зрубати дерева, чи╓ кор╕ння ще не встигло вирости, щоб вони просто згнило. Правда сенсу в╕д цьому не було жодного, бо кор╕ння продовжувало зростати, руйнуючи ландшафт ╕ фундамент вс╕х буд╕вель навколо. Немов 'серце' цих дерев знаходиться не на поверхн╕, а десь значно глибше.

Деякий час по тому було прийнято р╕шення евакуювати все населення Н╕ксу. Це здавалося куди б╕льш простим ╕ дешевим р╕шенням, н╕ж намагатися протистояти агресивн╕й природн╕й стих╕╖. Хоча, деякий час там працювали вчен╕ ╕ нав╕ть в╕йськов╕, мовляв, ми розберемося, а пот╕м ви вс╕ повернетесь по дом╕вкам. Правда цього так ╕ не сталося - в один момент вчен╕ муж╕ розвели руками ╕ просто п╕шли. Багато суперечок було з цього приводу. Якийсь дивак нав╕ть висунув ╕дею, що це у природ╕ трапився р╕зкий ╕ непередбачений еволюц╕йний стрибок. Що незабаром абсолютно все перейде на зовс╕м новий щабель розвитку. Правда, це був дилетант, який мав довол╕ сп╕рне в╕дношення до науки, тому н╕хто ╕ слухати не став.

Насправд╕, мен╕ довол╕ складно пригадати це м╕сто в ус╕х деталях. Я був зовс╕м малий коли довелося його залишити. Хоча пам'ятаю, що перший час часто в╕н мен╕ снився. Та й пот╕м, у майбутньому, ╕нод╕ сни ц╕ поверталися. Деяк╕ люди дос╕ боятися Н╕ксу, нав╕ть хоч найменшо╖ згадки про нього. Он, зовс╕м як ╤кар.

- Гей! Гей, прокинься - ╤кар штурхав мо╓ плече - Дивись!

Я як м╕г продер оч╕ ╕ побачив, що ми сто╖мо посеред траси, а попереду сто╖ть стара поржав╕ли вив╕ска яка говорила до нас: 'Н╕кс'. ╤кар вказував на не╖ пальцем.

- Бачу - в╕дпов╕в я - Добре, що розбудив. Ну що, по╖хали?

╤кар не в╕дпов╕в, ╕ не зав╕в машину. В╕н, дивлячись кудись соб╕ п╕д ноги, пов╕льно заговорив:

- Цей...мен╕ шкода, що так вийшло. Я не думав, що це пов'язано ╕ що щ╕льно п╕дсядеш на це лайно.

Так - ╤кар за сум╕сництвом ще був ╕ мо╖м баригою. Звинувачувати його я, звичайно, не м╕г. Сам вляпався. Теж саме я сказав ╕ йому:

- Я сам в це вляпався. Ти ж не пхав мен╕ його п╕д н╕с. Якщо не хочеш ╖хати дал╕ - без проблем. Просто висади мене ╕ розвертайся, все буде нормально.

- Ага! А як ти назад по╖деш, дурень? Сиди вже! - В╕н зав╕в свою старезну колимагу - Як взявся, значить довезу.

Ми по╖хали вперед. ╤кар як сл╕д, натиснув на педаль. Не знаю, з чим було пов'язано його завзяття. Можливо в╕н хот╕в якомога швидше розправитися з кошмаром, який так неспод╕вано звалився на його плеч╕.

Перший час ми н╕чого не бачили, просто засн╕жена траса ╕ б╕льш н╕чого. Але пот╕м 'в╕зит╕вка' Н╕ксу дала про себе знати. По обидв╕ сторони дороги почали пробиватися товстезн╕ корен╕, проривати асфальт, залишаючи навколо себе жахлив╕ тр╕щини. Спочатку таких д╕лянок було не багато, ╕ зустр╕чалися вони, в основному, т╕льки на узб╕ччях. Але чим дал╕, тим таких д╕лянок ставало б╕льше ╕ узб╕ччями вони не обмежувалися - кор╕ння все част╕ше виривалися прямо посеред дороги, перепл╕таючись м╕ж собою вже на поверхн╕, створюючи химерн╕, а часом ╕ моторошн╕ стату╖. ╥хати ставало вкрай важко.

Згодом запас нашого вез╕ння зак╕нчився. Тому що казна-зв╕дки перед нами з'явилася ц╕ла арка з переплетених м╕ж собою корен╕в, яка створювала деяку подобу тунелю. Вона була не нижче двоповерхового будинку, це точно. Усередин╕ природно╖ арки були так╕ м╕сця сплет╕ння, де б не змогла про╖хати нав╕ть найменша машина. Було зрозум╕ло - або кидати цю бляшанку ╕ спробувати пройти п╕шки, або розвертатися ╕ ╖хати назад. Першу хвилину я д╕йсно був готовий розвернутися ╕ ╖хати в протилежному напрямку, але пот╕м згадав про те, що на зворотному шляху мене чекають т╕льки палаюч╕ кристалики, так що довелося в╕д тако╖ перспективи в╕дмовитись.

- Доведеться йти п╕шки, н╕чого не поробиш - сказав я ╤кару - Кинь машину прямо тут, н╕хто, ╖╖ не вкраде.

- Я боявся, що ти це скажеш - промовив ╤кар, закочуючи оч╕, але все-таки заглушив мотор ╕ витягнув ключ ╕з гн╕зда запалювання. Мабуть розсудив, що нехай його зжере те ╕люзорне, чого в╕н бо╖ться в Н╕кс╕, н╕ж власна сов╕сть за те, що в╕н зробив з╕ мною.

- ╤демо, холодно просто стояти - я в╕дкрив двер╕ ╕ вийшов на св╕же морозне пов╕тря, автоматично пол╕з у кишеню куртки за сигаретами, але з розчаруванням згадав, що я 'зав'язав' з ус╕м з чим т╕льки м╕г. Я з╕ злост╕ вгатив по невеличкому корен╕.

- Ти чого? - зауважив ╤кар.

- Н╕чого - в╕дпов╕в я. Це було, само собою, не правда. Все було далеко не 'н╕чого' вже досить тривалий час - Ход╕мо, н╕чого тут стирчати.

Прол╕зти кр╕зь арку було не складно. Там було повно щ╕лин, як╕ ╕деально п╕дходять для доросло╖ людини. Та ╕ в довжину вона була не такою довгою - не б╕льш десяти метр╕в. Коли ми опинилися на т╕й сторон╕, попереду замаячили будинки. Як похмур╕ ╕ важк╕ примари зустр╕чали вони нас, особливо добре це в╕дчував ╤кар.

Попереду весь асфальт теж був перелопачено мат╕нкою природою, але рухатися було трохи прост╕ше. Тому ми п╕шли на зустр╕ч дом╕вкам.

- Я зна╓ш що чув? - заговорив ╤кар, намагаючись розкурити люльку - Баба мен╕ колись розпов╕дала, що тут, як ус╕х вивезли, оселилися Мешканц╕ дерев. Вони типу як люди, але з дерева зроблен╕, вони начебто покровител╕ природи, або щось в тому дус╕. ╤ людей зв╕дси вони спец╕ально виселили. Ось так.

- ╤ ти в це в╕риш? - запитав я. Хоча це хвилювало мене найменше. Я спостер╕гав як в╕н пуска╓ дим ╕ думав про те, що мен╕ хочеться так само.

- Цього вже не знаю - в╕дпов╕в ╤кар - Швидше н╕, н╕ж так, але все-одно трохи лячно. Правда? Тобто, було ж причина, чого ц╕ корен╕ сказилися...

Я перестав його слухати коли ми п╕д╕йшли до невелико╖ але╖. Навколо нас з╕мкнулися стар╕ обл╕зл╕ будинки. Частина з них була зруйнована наче п╕сля бомбардування, вулиц╕ були посипан╕ горами см╕ття - цеглою, щебенем, домашн╕м господарством, абсолютно непридатним до експлуатац╕╖ типу стол╕в, ст╕льц╕в, каструль, подушок, дитячих ╕грашок ╕ всього ╕ншого. А посеред фе╓р╕╖ хаосу стояв зруйнований фонтан, з якого проросли всюдисущ╕ корен╕. Тут скр╕зь було це чортове кор╕ння, воно проростало ╕ кр╕зь будинки, обвиваючи ╖х немов величезн╕ зм╕╖. Варто було визнати, що таке видовище заворожувало ╕ лякало одночасно.

- Ти десь тут жив? - з над╕╓ю в голос╕ запитав ╤кар, з побоюванням вдивляючись в вц╕л╕л╕ в╕кна.

- Н╕, нам доведеться трохи пройтися.

- Як ти можеш це пам'ятати?

- А я й не пам'ятаю. Просто знаю ╕ все.

***

Нам довелося пройти ще к╕лька пустельних вулиць, як╕ нав╕ки застрягли в сво╓му особистому часовому в╕др╕зку ╕ простор╕. Зда╓ться, що пройти пару вилиць - це дурниця, але в тому стан╕, в якому вони перебували, нав╕ть пару метр╕в перетворювалися на випробування. У п╕дсумку, вибившись ╕з сил, ми прис╕ли на невеличку лаву на узб╕чч╕. Те що вона вц╕л╕ла здавалося дивом. Ми с╕ли ╕ полегшено з╕тхнули. Навпроти нас стояв старий к╕оск весь оповитий неймов╕рними кор╕нням. Неподал╕к б╕ля вх╕дних дверей лежала спустошена каса. Можливо, нею поживилися мародери. Я озирнувся навколо ╕ т╕льки зараз зрозум╕в, що н╕коли в житт╕ не чув тако╖ тиш╕. Хоча, можливо, моя уява просто гралося з╕ мною, тому як час в╕д часу крик випадково заблукалих ворон╕в руйнував все цю мовчазну чар╕вн╕сть.

- ╤ що буде, коли ми нарешт╕ доберемося? - запитав раптом ╤кар.

Я знизав плечима. Я д╕йсно не знав, що буде дал╕, ╕ як мен╕ повинно перехот╕ти довбати метамфетам╕н п╕сля споглядання старих ру╖н. Тому що довбати мен╕ хот╕лося, ╕ хот╕лося прямо в цю секунду. У рот╕ все пересохло, ╕ ск╕льки б я не пив, це не могло допомогти, серце шалено калатало. Не можна виключати ╕ того, що доктор просто хот╕в в╕д мене позбутися, хоча я не бачу лог╕чних причин для под╕бного вчинку. Я не особливо докучливий хлопець. Нарешт╕ я заговорив:

- Ось прийдемо ╕ побачимо - на п╕дтвердження сво╖х сл╕в я встав, готовий рухатися дал╕. Я запитально подивився на свого горе-баригу, в╕н без ентуз╕азму насл╕дував м╕й приклад.

***

Коли ми п╕д╕йшли до будинку де я пров╕в нетривалий пер╕од дитинства, всередин╕ мене усе почало обертатись - половини житлового будинку як ╕ не було, немов хтось просто взяв ╕ в╕др╕зав шматок. Вулицею валялися ц╕л╕ гори см╕ття, як╕ ран╕ше були цеглою ╕ бетоном, а у величезн╕й зяючою д╕р╕ будинку без особливих зусиль можна було розр╕знити сходовий прол╕т, ╕ якщо гарно придивитись, частково деяк╕ квартири. Я вир╕шив, що мого п╕д'╖зду б╕льше не ╕сну╓. Я р╕зко поб╕г вперед, ╤кар щось крикнув мен╕ навздог╕н, але я не розчув, що саме.

Я пам'ятав, що ми жили в третьому п╕д'╖зд╕, ╕ коли я п╕дб╕г достатньо близько, заспоко╖вся - в будинку були зруйнован╕ п╕д'╖зди з десятого по п'ятий, якщо дивитися з того боку, зв╕дки ми прийшли. Ми жили в третьому, а це означа╓, що все було в порядку, наша квартира була ц╕ла (ц╕ла наст╕льки, наск╕льки це слово взагал╕ можна було в╕днести до под╕бного м╕сця). Правда, як такого полегшення я не в╕дчув. Недавно пережите хвилювання посилило в мен╕ бажання палити, причому, неважливо що саме. Я почув, як ззаду п╕д╕йшов ╤кар.

- Серйозно ти чкурнув - зазначив в╕н ╕ знову запалив свою пахучу люльку. Т╕льки цього зараз ╕ не вистачало.

- А ти не сильно посп╕шав - в╕дпов╕в я.

Поруч з нами був старий дитячий майданчик. ╤кар п╕д╕йшов до ╕ржаво╖ гойдалки ╕ легенько ╖╖ штовхнув, та почала крутитись з таким моторошним скрипом, що мо╖ нутрощ╕ мимовол╕ скрутило. ╤кар зупинив ╖х легким дотиком до брудного металу.

- Це просто жах, Лот - промовив в╕н пов╕льно.

- У дитинств╕, наск╕льки я пам'ятаю, вони теж скрип╕ли - заговорив я - але не так сильно як зараз. Будучи малим, вони мене теж лякали, не знаю чому. Мене хвилю╓ те, що знаходиться там - я вказав пальцем на балкон на шостому поверс╕ - п╕шли.

- Може в╕дпочинемо?

- В╕дпочинемо всередин╕. Швидше зайдемо, швидше вийдемо, а тод╕ по╖демо зв╕дси.

***

Я штовхнув стар╕ вх╕дн╕ двер╕, вони заскрип╕ли в╕дчиняючись. Усередин╕ був той самий хаос, як ╕ скр╕зь в цьому м╕ст╕. Вс╕ шафи ╕ шафки були розкрит╕ навст╕ж. Навколо лежав в╕ковий шар пилу ╕ штукатурки, м╕сцями по стел╕ б╕гли жахливих розм╕р╕в тр╕щини. Вс╕ в╕кна були вибит╕ ╕ сн╕г не соромився зал╕тати всередину, тихо лягаючи на те, що було мо╖м дитинством ╕, мабуть, одним з кращих шматк╕в життя, нехай ╕ пам'ятав я його слабо.

- Шикарний притулок для бомж╕в - прокоментував ╤кар, пот╕м п╕д╕йшов ╕ зняв з╕ ст╕ни нав╕сне рад╕о, яке дивом залишилося на сво╓му колишньому м╕сц╕. В╕н задумливо крутив його в руках, ╕ його страх, що сл╕дував за нами всю дорогу в Н╕кс, кудись неспод╕вано зник. Лице ╤кара прийняло якийсь спок╕йний, нав╕ть блаженний вираз, н╕би п╕сля важкого робочого дня йому нарешт╕ вдалося прис╕сти. Дивно, але в той момент мен╕ здавалося, що в╕н гармон╕йно злива╓ться з тутешн╕м оточенням. Старе вицв╕ле пальто т╕лесного кольору, така ж, давно не праний капелюх, затоптан╕-перетоптан╕ туфл╕ ╕ чорн╕ шк╕рян╕ рукавички без пальц╕в. Не знаю, в╕н спец╕ально так одягався або так виходило випадково, але змарн╕лий зовн╕шн╕й вигляд мого друга був гармон╕йним мазком до загального пейзажу. ╤кар немов був частиною мертвого м╕ста, просто черговою маною. Я на секунду подумав, що просто вигадав його - Не працю╓ - сказав ╤кар на рахунок рад╕о, в╕дриваючи мене в╕д роздум╕в, ╕ пов╕сив його назад.

- А ти на щось розраховував? - запитав я ╕ зайшов до кухн╕. ╤кар за мною не п╕шов, ╕ зник десь у глибин╕ квартири.

Старий д╕довий годинник стояв на поржав╕л╕м холодильнику. Я раптом згадав себе малюком, коли намагався п╕дстрибнути ╕ схопити його. З яко╖сь одному Богу в╕домо╖ причини мене тягнуло до годинника, чомусь здавалося, що в╕н дуже при╓мний на дотик. Я взяв годинник, пов╕льно пров╕в пальцем по запиленому склу, за яким ховався циферблат з нав╕ки застиглими стр╕лками на 9:20. Вже не пам'ятаю - це т╕ в╕дчуття, що я хот╕в випробувати в дитинств╕, чи н╕. В к╕нц╕-к╕нц╕в це було не так вже й важливо, бо в╕дчуття все-одно при╓мн╕.

З годинником в руках я п╕д╕йшов до в╕кна ╕ глянув униз на дитячий майданчик. Мо╓ серце стислося в╕д страху, бо мен╕ привид╕лася д╕вчинка в б╕л╕й сукн╕, яка сидить на т╕й сам╕й гойдалки ╕ дивиться на мене, п╕днявши маленьку голову. На щастя, я досить швидко усв╕домив, що це була лише гра сн╕гу, св╕тла ╕ поржав╕лого металу. Мен╕ знову захот╕лося курити.

Я хот╕в взяти годинник з собою, але пот╕м поставив його знову на холодильник. Пов╕льно попрямувавши до коридору я обернувся щоб ще раз оглянути кухню. Не знаю, що хот╕в побачити. Н╕чого не зм╕нилося - старий холодильник з д╕довим годинником, бабусина плита, дерев'яний ст╕л б╕ля ст╕ни ╕ сн╕г навколо. До горла п╕д╕бралася г╕ркота. Якщо тут живе привид, то нехай бродить тут нав╕ки, мен╕ так буде легше.

У коридор╕ скрипнули мостини, я виглянув, але там н╕кого не було. Мостини скрип╕ли сам╕ по соб╕. Н╕чого дивного - так бувало ╕ в мо╓му дитинств╕, правда, тод╕ я в╕дчував страх. Зараз же, це було в╕дчуття полегшення. Я пов╕льно йшов по коридору, в╕дчуваючи як т╕ сам╕ мостини небезпечно прос╕дають п╕д мо╓ю вагою.

Я зайшов у к╕мнату, яка перебувала трохи дал╕ кухн╕. Це була в╕тальня. Двер╕, як╕ вели на балкон, були в╕дкрит╕ навст╕ж. Зв╕дти до просторо╖ к╕мнати зал╕тав сн╕г, ос╕даючи по кутах маленькими грудочками не встигаючи танути. Я ч╕тко пам'ятав цю в╕тальню. Тут нер╕дко збиралися велик╕ заст╕лля. Знаючи свою с╕м'ю, заст╕лля нер╕дко переростали в танц╕ з п╕снями, наростаючи глобальними значеннями. Нав╕ть м╕й д╕д, великий любитель годинник╕в, забував про в╕к ╕ пускався горланити п╕сн╕ пританцьовуючи при цьому так, немов намагався скинути з себе не менше н╕ж рок╕в з двадцять. Я застиг на пороз╕, марно намагаючись розчути т╕ звуки акордеону, що зазвичай звучали з глибини к╕мнати. В╕дчути запах в один ╕ той же час простих ╕ неймов╕рних страв, з якими п╕вдня поралася бабуся. Почути, як вил╕тають к╕рки з пляшок з вином, як╕ так енерг╕йно в╕дкрива╓ м╕й батько.

Тепер, стоячи в цьому загубленому в час╕ прим╕щенн╕, я в╕дчував себе немов св╕дком пад╕ння ц╕ло╖ епохи. Мен╕ здавалось, що зруйнован╕ ╕ вицв╕л╕ мебл╕ так сумували за втраченим часом. Дай ╖м голос, ╕ вони б кричали.

Я вийшов на балкон, вдихаючи на повн╕ груди холодне пов╕тря. Сус╕дн╕ будинки дивились на мене немов н╕коли не бачили н╕чого под╕бного. Парадоксально - все здавалося таким живим, хоча довгий час залишалося мертвим. Правда, коли я опустив оч╕ вниз, то зрозум╕в, що ╕з затвердженням про 'мертве' трохи посп╕шив. Внизу, не далеко в╕д того м╕сця де вис╕ли моторошно скрипуч╕ гойдалки, на скоцюрблених знесилених ногах шкутильгала темна стареча постать, на плеч╕ яко╖ був закинутий м╕шок. Я наст╕льки стороп╕в, що не знайшов н╕чого кращого, як майже на автомат╕ крикнути йому:

- Гей! Гей, д╕дусю!

Ф╕гура зупинилася ╕ пов╕льно п╕дняла голову. Виявилося, що ця людина була не такою вже ╕ старою, просто достатньо виснаженою життям ╕ важким вантажем на плечах. В╕н н╕чого не в╕дпов╕в, чекав продовження.

- Ти зв╕дки? Куди йдеш?

- У сенс╕ 'зв╕дки'? - почувся його голос. Я зрозум╕в, що зовн╕шн╕сть його була вкрай оманлива, тому як голос його звучав голосно ╕ потужно, немов я говорив з титаном - Я тут все життя живу. ╤ йду тепер на вокзал.

- Слухай, тут н╕хто рок╕в так двадцять не живе. Та й вокзал, швидше за все, зруйнований.

- Кожен йде туди, куди йому заманеться - в╕дпов╕в сво╖м гучним голосом чолов╕чок знизуючи плечима, п╕сля чого закинув м╕шок назад на спину ╕ пошкандибав.

- Ти чого кричиш, йолопе? - почув я тихий ╕ вкрадливий голос за мо╓ю спиною.

Я обернувся ╕ побачив переляканого на смерть ╤кара, який раптом матер╕ал╕зувався казна-зв╕дки. В руках в╕н тримав розбитий наст╕нний годинник. Я схопив його за руку ╕ протягнув всередину балкона.

- Он! З мужиком говорив! - в╕дпов╕в я.

- Ти ╕д╕от? - лише поц╕кавився ╤кар - Тут уже в╕чн╕сть н╕хто не ходив. Якщо ти хот╕в пожартувати, то у тебе не вийшло.

- Значить, в╕н встиг п╕ти - в╕дпов╕в я розгублено.

- Тьху! - в╕дпов╕в м╕й друг ╕, покрутивши на прощання пальцем б╕ля скрон╕, знову зник у глибин╕ квартири.

Я ще раз, на всяк випадок, обнишпорив дв╕р очима, але не виявив н╕чого ц╕каво, а тому рушив дал╕.

Я опинився в к╕нц╕ коридору, повернуться нал╕во мен╕, з яко╖сь неясно╖ причини, було моторошно. Невимовно тоскно в╕д думки, що такий рух доведеться зробити. Тому я швидко, ╕ не озираючись, повернув праворуч.

Тод╕ мен╕ довелося потрапити в опочивальню мо╖х старих. Зверху на л╕жко впала бетонна кладка ╕ переламала його надво╓. Все поб╕л╕ло в╕д осипано╖ штукатурки, наче й так було мало см╕ття навколо. На протилежн╕й сторон╕ спальн╕ стояли двер╕, що вели на лодж╕ю. Там в чомусь дуже старанно копався ╤кар. Через брак св╕тла м╕й друг втрачав ч╕тк╕ обриси, ╕ ставав схожим на величезну нев╕дому комаху, яка випадково залет╕ла через в╕кно. Хоча, в ц╕й к╕мнат╕ було темно ╕ до того як природа вигнала зв╕дси людей. Якщо ще й закрити двер╕ лодж╕╖, тод╕ в додаток до цього ще наста╓ ╕ абсолютна тиша. Тут бувало так тихо, що починало дзвен╕ти у вухах. Ось так закупоришся в ц╕й спальн╕ в нап╕втемряв╕ ╕ абсолютн╕й тиш╕, ╕ почина╓ться здаватись, що ц╕╓ю к╕мнатою ╕ обмежу╓ться весь навколишн╕й св╕т. Немов ти вже досяг краю Земл╕ ╕ тепер сидиш на вершин╕ св╕тобудови. Я зараз, напевно, все б в╕ддав за под╕бну к╕мнату. В╕дтепер тут в╕чно бушу╓ в╕тер.

Я зайшов на лодж╕ю. Спина ╤кара заговорила:

- Багато всяких прикольних дурниць назбирали тво╖ стар╕.

- Значить, мародерствуй на здоров'я.

Я п╕д╕йшов до нап╕вв╕дкритих каламутних в╕кон ╕ легенько штовхнув, боячись того, що вони розсиплються в╕д мого дотику. Тут перед мо╖м зором предстало старе озеро. Нав╕ть зв╕дси було видно, що воно неабияк позелен╕ло. Там уже давним-давно н╕хто не плавав. Старий парк навколо озера був повн╕стю окупований кор╕нням дерев.

- Слухай, мужик - до мене п╕д╕йшов ╤кар, оперся на карниз ╕ закурив ароматний тютюн - нав╕що вам треба було ст╕льки годинник╕в? Висять на кожн╕й ст╕н╕ ╕ стоять на кожн╕й шаф╕.

- Це мого д╕да годинники. В╕н був схиблений на них. Йому здавалося, що таким чином в╕н може контролювати час. Д╕дов╕ було не комфортно, коли в╕н не знав котра година, або коли прокидався п╕зн╕ше звичайного. Нар╕кав на те, що веч╕р швидко настав, а в╕н так ╕ не встиг н╕чого зробити. Д╕д боявся не контрольованост╕ часу, тому вир╕шив його хоч якось приборкати. Ясна р╕ч, що тепер це не ма╓ н╕якого значення. Тепер вс╕ годинники зламан╕ ╕ стоять на м╕сц╕.

- Тепер ми можемо йти?

- Н╕, ще не час.

- Ну, дивись сам. Скоро стемн╕╓. А мен╕ не дуже хочеться лазити по цьому м╕сту в темряв╕.

Я повернувся ╕ вийшов. Вернувся в коридор. Вибору у мене б╕льше не було. Я переборов дивне почуття в╕дчаю ╕ зайшов у к╕мнату, якою трохи ран╕ше знехтував. Це була моя к╕мната, саме тут я пров╕в перших к╕лька рок╕в свого життя. Захаращена вона була не г╕рше н╕ж вс╕ ╕нш╕. По кутах павуки сплели жахливих розм╕р╕в павутину. У мо╖й к╕мнат╕ ╖х ╕ ран╕ше вистачало, але тепер вони в╕дчули себе повноц╕нними господарями. М╕й комод з ╕грашками в к╕нц╕ к╕мнати здавався недоторканим. Я п╕д╕йшов до нього ╕ акуратно прочинив кришку, побоюючись того, що зв╕дти на мене вискочить наляканий дикий зв╕р. Але окр╕м мо╖х старих ╕грашок там н╕чого було. Я д╕став старий гумовий м'яч, стукнув к╕лька раз╕в об п╕длогу ╕ сховав назад, не торкаючись б╕льше до жодно╖ ╕грашки. Не тому що не хот╕в - я просто боявся, що мо╖ дотики розс╕юють частинку туману, який скрива╓ п╕д собою дитяч╕ розпливчаст╕ спогади.

Я подумав про те, що можна ╕ йти соб╕, але чомусь в один момент вир╕шив, що мене за порогом квартири н╕чого не чека╓. ╤ куди я по╖ду? Знову в диспансер? По╖ду з ╤каром, щоб гарненько навалитись? Н╕чого з цього мене не збуджувало. Я прил╕г на сво╓ старе дитяче л╕жко, не боячись, що воно розвалиться ╕ скрутився калачиком. Ще б трохи ╕ я заснув, але почув голос свого друга.

- Лот! Лот! - Я не в╕дпов╕дав, мен╕ було л╕нь. Правда, в╕н все одно мене дуже швидко знайшов, ╕ промовив коли побачив мо╓ перекручене т╕ло - Чого ти тут лежиш? Ми вже можемо йти?

- Н╕. Слухай, я хочу залишитися тут ще трохи.

- Наск╕льки це на 'трохи'? - запитав ╤кар, закочуючи оч╕.

- Не маю жодно╖ уяви. Зна╓ш, бува╓ так, що ти загнав скалку в палець, а витягувати не хочеш, тому що бо╖шся, або просто л╕нь. Ти ж зна╓ш, що т╕ло ╖╖ само виштовхне через день або два.

- Ну?

- Це ╕ все. Я п╕ду тод╕, коли мене вже н╕чого не буде тримати, а не тод╕, коли мен╕ просто цього захочеться. Розум╕╓ш?

- Розум╕ю. Це назива╓ться ломка.

- Та йди до д╕дька!

- Ми вже у нього вдома, ти не пом╕тив? Так що ти мен╕ накажеш робити?

- Ти можеш ╖хати додому. Тоб╕-то що тут ловити?

╤кар опустив голову в задум╕. Мен╕ здалося, що не дарма в його руц╕ легенько побрязкують ключ╕ в╕д машини. Так в╕н стояв над╕ мною деякий час, немов нещасна людина над помираючим родичем. Але мо╖ оч╕кування не п╕дтвердилися, тому що м╕й друг-барига поклав ключ╕ назад у кишеню пальто. Пот╕м пройшов ╕ с╕в на м╕й комод з ╕грашками, розпалюючи люльку. Зробив пару затяжок ╕ мовчки витягнув руку, пропонуючи ╕ мен╕ затягтись.

- Н╕, - в╕дпов╕в я - боюся, що з╕рвусь.

Ми сид╕ли в повн╕й тиш╕. Було так тихо, що я чув як потр╕скуючи згора╓ тютюн в люльц╕. Час в╕д часу за в╕кном зойкали ворони, нар╕каючи на життя в цьому м╕ст╕. Все це д╕яло як сво╓р╕дна колискова. Я прикрив оч╕ ╕ неспод╕вано для самого себе заснув.

***

Коли я в╕дкрив оч╕, побачив, що мене обступила темрява. Я р╕зко п╕дв╕вся на л╕кт╕ ╕ вдивлявся по сторонах, силячись роз╕брати хоч що-небудь. Коли з╕р трохи звик до темряви, я побачив ╤кара, який мирно спав, згорнувшись калачиком б╕ля комода. У коридор╕ мимовол╕ скрип╕ли мостини.

Я с╕в на л╕жко ╕ завмер, коли почув звук потяга вдалин╕. Це був звичайний гул типу 'ту-ту-ту'. Я намагався не ворушитися, напружуючи слух на ст╕льки, наск╕льки це взагал╕ можливо. Пот╕м я почав розр╕зняти нов╕ звуки з того м╕сця, де я почув бурчання машини. Було ледве-ледве чутно, як склад рушив з перону. Як велик╕ вагони вагою в к╕лька тонн почали рух, розганяючи сво╓ масивне сталеве т╕ло. Я д╕йсно готовий був заприсягтися, що десь далеко ╖де по╖зд в ще б╕льш далеку далеч╕нь. У Н╕кса д╕йсно був вокзал, але потяги не прибували туди вже два десятки рок╕в.

- 'Спод╕ваюся, що цей чолов╕к встиг' - подумав я, пов╕льно встаючи з л╕жка, боячись порушити м╕сцеву тишу.

Я п╕д╕йшов до в╕кна ╕ побачив, що там внизу у двор╕ сто╖ть статний чолов╕к. В╕н розганяв св╕тло факелом, який в╕н тримав високо над головою у прав╕й руц╕. Його бородате обличчя було звернене до мене, спок╕йн╕ й добр╕ оч╕ дивилися точно в мо╖. У л╕в╕й руц╕ в╕н тримав досить важкий том яко╖сь книжки в тверд╕й пал╕турц╕. Обкладинка у книги була темно-червоного, а на н╕й золотими л╕терами вибито назву, яку я не м╕г розглед╕ти. Пот╕м здалеку знову пролунав дзв╕н новоприбулого по╖зда. Чолов╕к повернувся в б╕к, зв╕дки було чутно шум, ╕ пов╕льно, не посп╕шаючи, попрямував.

***

Отямився я вранц╕, знову лежачи на л╕жку. Немов н╕куди вноч╕ ╕ не вставав. Я прис╕в на край ╕ побачив ╤кара, який курив у в╕кно. В╕н почув метушню за сво╓ю спиною ╕ повернувся до мене, простягнув люльку ╕ запитав:

- Будеш?

- А давай - в╕дпов╕в я, п╕д╕йшов до в╕кна, зробив затяжку ╕ повернув люльку назад.

- Ну що? - запитав в╕н.

- Н╕чого. По╖хали додому.