# Ми можем б╕гти в╕д всього...

Лиса Пасиченко

Грусний стих потери... В память об умерших...

Ми можем б╕гти в╕д всього, думок чи правди,

Але всьому завжди приходить час.

╤ долю не зм╕нити. По частин╕

Наш б╕ль все р╕вно доганя╓ нас.

╤ нав╕ть якщо вийде щось зробити,

Чи нав╕ть повернутися кр╕зь час.

В╕дстрочення - не р╕шення проблеми

Вона все р╕вно доганя╓ нас.

Ми вс╕ не хочемо виходити на волю,

Найкраще - то замкнутися в соб╕.

Але н╕хто не зможе обманути долю.

Обман - не р╕шення. Помститися тоб╕

Вона то може...

Розплата буде довга ╕ г╕рка.

Коли ти будеш потопати в цьому бруд╕,

Лише дивитися на тебе звисока.

Вона то буде... за обман, за втечу.

У мр╕ях лише спок╕й ти знайдеш.

Прокинешся, ╕ хвиля безнад╕╖

Усе, чи нав╕ть б╕льше забере.

Ми не безсмертн╕, в кожного св╕й час.

╤ в╕н сплива╓, л╕чен╕ хвилини...

Хапа╓мось за ниточку життя,

Свою кидать не хочемо родину.

Та й сльози же не вир╕шать проблеми,

╤ б╕ль не зникне, в╕н не пропаде,

В╕н не ф╕зичний, в╕н лише душевний

╤ в╕н же не потушиться н╕де.

Н╕як, н╕коли, н╕защо,

Б╕ль не п╕де, ми можем лиш втекти,

Ще можна повернутися ╕ боротись,

З╕йти наверх ╕ все перемогти.

Але якщо все виявиться марним?

Близька людина все одно помре.

Тод╕ вже душу б╕ль наш прониза╓,

Й можливо вже н╕коли не п╕де.

╤ хоч не хоч, а правда лиш одна,

╤ ми не можем вс╕х нас врятувати.

Кричить, болить поранена душа,

╤ зц╕лення ми можем не чекати.

Тепло п╕де, залишиться лиш в╕тер,

Холодний, неп╕дкорний, льодяний.

╤ в╕ра зникне з тихими словами:

Усе, к╕нець, ти залишивсь один.