# Записи 2023 Року

Михаил Георгиевич Мурашкин

До книги "Записи 2023 року" Михайла Мурашк╕на ув╕йшли тексти, написан╕ за р╕к. Розгляда╓ться за поняттями ╕ категор╕ями стан ПРИПИНЕННЯ. Досл╕джуються рефлекс╕╖ - у в╕дпов╕дност╕ з поняттями ╕ категор╕ями сучасно╖ ф╕лософ╕╖ постмодерн╕зму. Також вм╕щено медитативну ╕ екстатичну л╕рику, твори у форм╕ версе, верл╕бру. Автор торка╓ться багатьох загально-людських ц╕нностей. Зокрема розглядаються питання життя ╕ смерт╕. Книга буде ц╕кавою як науковцям ╕ студентам, так ╕ широкому колу читач╕в.

Михайло МУРАШК╤Н


ЗАПИСИ 2023 РОКУ


Днiпро

МОНОЛИТ

2023

УДК 081

М91


До книги "Записи 2023 року" Михайла Мурашк╕на ув╕йшли тексти, написан╕ за р╕к. Розгляда╓ться за поняттями ╕ категор╕ями стан ПРИПИНЕННЯ. Досл╕джуються рефлекс╕╖ - у в╕дпов╕дност╕ з поняттями ╕ категор╕ями сучасно╖ ф╕лософ╕╖ постмодерн╕зму. Також вм╕щено медитативну ╕ екстатичну л╕рику, твори у форм╕ версе, верл╕бру. Автор торка╓ться багатьох загально-людських ц╕нностей. Зокрема розглядаються питання життя ╕ смерт╕. Книга буде ц╕кавою як науковцям ╕ студентам, так ╕ широкому колу читач╕в.


ISBN 978-617-7369-83-6 ╘ Мурашкiн М.Г., 2023

ПЕРЕДМОВА


Книга "Записи 2023 року" Михайла Мурашк╕на вм╕щу╓ тексти, написан╕ за р╕к. Розгляда╓ться стан ПРИПИНЕННЯ - за поняттями ╕ категор╕ями. Досл╕джуються рефлекс╕╖ у в╕дпов╕дност╕ з поняттями ╕ категор╕ями сучасно╖ ф╕лософ╕╖ постмодерн╕зму. Вм╕щено також медитативну ╕ екстатичну л╕рику, твори у форм╕ версе, верл╕бру.

Важливою темою "Запис╕в 2023 року" ╓ проблеми, пов"язан╕ з еколог╕╓ю, турботами про долю нашо╖ планети перед небезпекою косм╕чних катастроф. Автор згоден з науковими розробками того положення, що в майбутньому Сонце спалить Землю ╕ життя на планет╕ зникне. В╕н турбу╓ться про долю людства, висловлю╓ спод╕вання, що колись прийде прозр╕ння ╕ жител╕ Земл╕ збагнуть прописну ╕стину: вс╕ляк╕ чвари, в╕йни ведуть до занепаду цив╕л╕зац╕╖, до ╖╖ загибел╕. Цим проблемам присвячено ╕ художн╕ напрацювання Михайла Мурашк╕на у таких формах, як версе, верл╕бр, роман-спов╕дь.

Автор торка╓ться загальнолюдських ц╕нностей, розгляда╓ питання життя ╕ смерт╕. Книга буде ц╕кавою широкому колу читач╕в.


ПИСЬМО 2023

...

...

КАТЕГОР╤╥ ТЕОРЕТИЧНО╥ Ф╤ЛОСОФ╤╥

ПРО СТАН ПРИПИНЕННЯ


ВСТУП


Назва роботи включа╓ три таких поняття: "КАТЕГОР╤╥", "ТЕОРЕТИЧНА Ф╤ЛОСОФ╤Я", "СТАН ПРИПИНЕННЯ". Розкри╓мо зм╕ст цих понять.

КАТЕГОР╤╥. Ф╕лософи мислять категор╕ями. Якщо до зм╕сту поняття дода╓ться якась нова ознака, то поняття обмежу╓ться, ста╓ менш широким, менш загальним. А якщо з╕ зм╕сту поняття в╕дняти якусь не╕стотну ознаку, то поняття ста╓ б╕льш широким, б╕льш загальним. ╤ поняття узагальню╓ться. А коли ми продовжу╓мо в╕дн╕мати у поняття його ознаки, роблячи його б╕льш узагальненим, б╕льш широким, то ми доходимо до того, що залиша╓ться лише одна ознака. Коли у поняття залиша╓ться одна ознака, коли воно максимально широке ╕ його надал╕ узагальнювати вже неможливо, то таке поняття ма╓ назву категор╕я.

Коли ми узагальню╓мо поняття, в╕дс╕юючи з╕ зм╕сту його не╕стотн╕ ознаки, ╕ залиша╓мо останню - най╕стотн╕шу, то це вже поняття, яке ма╓ най╕стотн╕шу ╕ найзагальн╕шу ознаку. Залишаючи в певному ряду понять одну сутн╕сну ознаку, тотожну в ус╕х цих поняттях, ми п╕дпорядкову╓мо ╖х одн╕й категор╕╖.

Категор╕я - це сутн╕сть ус╕х п╕дпорядкованих понять, як╕ по╓днуються, маючи сп╕льну ознаку. Ознака, яка залишилася в категор╕╖, пронизу╓ вс╕ поняття.

ТЕОРЕТИЧНА Ф╤ЛОСОФ╤Я. Теоретична ф╕лософ╕я ма╓ так╕ складов╕, як "Онтолог╕я", "Еп╕стемолог╕я (Гносеолог╕я)", "Акс╕олог╕я". В ц╕й робот╕ розглядаються онтолог╕чний, еп╕стемолог╕чний (гносеолог╕чний) ╕ акс╕олог╕чний аспекти предмету досл╕дження. Тому зм╕ст роботи под╕лений на чотири розд╕ли: "Розд╕л 1. Ф╕лософ╕я ПРИПИНЕННЯ", "Розд╕л 2. Онтолог╕чний аспект", "Розд╕л 3. Еп╕стемолог╕чний (Гносеолог╕чний) аспект", "Розд╕л 4. Акс╕олог╕чний аспект".

Теоретична ф╕лософ╕я - це онтолог╕я, еп╕стемолог╕я (гносеолог╕я) ╕ акс╕олог╕я. При розгляд╕ стану ПРИПИНЕННЯ - як компенсаторного осяяння - з цього приводу розглядаються, перш за все, так╕ категор╕╖, як "присутн╕сть", "гнозис", "священне".

Присутн╕сть, гнозис, священне - це основн╕ категор╕╖, як╕ розкривають стан ПРИПИНЕННЯ як компенсаторне осяяння, розкривають в теоретичних концептах ф╕лософ╕╖. Основною властив╕стю-характеристикою стану ПРИПИНЕННЯ як компенсаторного осяяння ╓ процес припинення в людин╕ всього др╕б"язкового, непотр╕бного, неважливого. Це торка╓ться вс╕ляких категор╕й, як╕ до цього мають в╕дношення.

"Присутн╕сть" в╕добража╓ властив╕сть-характеристику певного стану людини. Це ╓ стан ПРИПИНЕННЯ як компенсаторне осяяння. Основною властив╕стю-характеристикою стану ПРИПИНЕННЯ як компенсаторного осяяння ╓ припинення др╕б"язкових ╕ неважливих д╕й. Тут "присутн╕сть" теж отриму╓ властив╕сть-характеристику "припинення".

"Присутн╕сть" як "припинення", як стан св╕домост╕ не в╕добража╓ присутност╕ об"╓ктивно ╕снуючих речей, а в╕добража╓ певний суб'╓ктивний стан людини. "Присутн╕сть" - це властив╕сть-характеристика певного стану, а не присутн╕сть об'╓ктивно ╕снуючих речей.

"Гнозис" в╕добража╓ властив╕сть-характеристику певного стану людини. Це ╓ такий стан св╕домост╕, як компенсаторне осяяння.

Але основною властив╕стю-характеристикою цього стану св╕домост╕ як компенсаторного осяяння ╓ "припинення", припинення др╕б"язкових ╕ неважливих д╕й. Тому "гнозис" також отриму╓ властив╕сть-характеристику "припинення". "Гнозис" як "припинення" у стан╕ св╕домост╕ (у компенсаторному осяянн╕) не в╕добража╓ п╕знання об"╓ктивно ╕снуючих речей, а натом╕сть в╕добража╓ певний суб'╓ктивний стан людини.

"Гнозис" - це властив╕сть-характеристика певного стану, а не п╕знання об'╓ктивно ╕снуючих речей.

"Священне" повною м╕рою в╕добража╓ властив╕сть-характеристику певного стану людини. Це ╓ стан св╕домост╕ як компенсаторне осяяння.

Проте основною властив╕стю-характеристикою Вищого стану св╕домост╕ як компенсаторного осяяння ╓ "припинення", припинення др╕б"язкових ╕ неважливих д╕й. Тому "священне" теж отриму╓ властив╕сть-характеристику "припинення". "Священне" як "припинення" у стан╕ св╕домост╕, як у компенсаторному осяянн╕, не в╕добража╓ ц╕нност╕ об"╓ктивно ╕снуючих речей, а в╕добража╓ певний суб'╓ктивний стан людини.

"Священне" - це властив╕сть-характеристика певного стану, а не ц╕нн╕сть об'╓ктивно ╕снуючих речей.

Роблячи висновок, зазначимо, що в стан╕ компенса-торного осяяння:

"Присутн╕сть" - це властив╕сть-характеристика певного стану, а не присутн╕сть об"╓ктивно ╕снуючих речей.

"Гнозис" - це властив╕сть-характеристика певного стану, а не п╕знання об"╓ктивно ╕снуючих речей.

"Священне" - це властив╕сть-характеристика певного стану, а не ц╕нн╕сть об"╓ктивно ╕снуючих речей.

Присутн╕сть, гнозис ╕ священне розкривають в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ важлив╕сть для людини процесу "припинення", коли в людин╕ припиняються др╕б"язков╕ ╕ неважлив╕ д╕╖.

Присутн╕сть - це припинення сприйняття всього др╕б"язкового ╕ неважливого. В людин╕ все непотр╕бне в╕дстороню╓ться ╕ розчиня╓ться. Залиша╓ться присутн╕сть, тобто те, що ╓ найважлив╕шим.

Важливо те, що присутн╕сть - це припинення сприйняття др╕б"язкового, др╕б"язкового споглядання.

Гнозис - це припинення п╕знання всього др╕б"язкового ╕ неважливого. В людин╕ все непотр╕бне в п╕знавальному план╕ в╕дстороню╓ться ╕ розчиня╓ться. Залиша╓ться п╕знання т╕льки того, що ╓ найважлив╕шим.

Важливо те, що гнозис - це припинення понят╕йних др╕б"язковостей, др╕б"язкового п╕знання.

Священне - це припинення бажання ц╕нностей др╕б"язкових ╕ неважливих. В людин╕ все непотр╕бне в ц╕нн╕сному план╕ в╕дстороню╓ться ╕ розчиня╓ться. Залиша╓ться ц╕нн╕сть т╕льки того, що ╓ найважлив╕шим.

Важливим ╓ те, що священне - це припинення д╕й др╕б"язкового характеру, др╕б"язкових ц╕нностей, ц╕нн╕сних д╕й др╕б"язкового характеру.

Присутн╕сть, гнозис ╕ священне - це характеристики стану св╕домост╕ як компенсаторного осяяння, при якому припиня╓ться др╕б"язковий ╕ неважливий прояв людського духу.

Присутн╕сть припиня╓ др╕б"язкове сприйняття. Йде припинення уявлень. Гнозис припиня╓ др╕б"язков╕ поняття ╕ судження. Священне - припинення д╕й, др╕б"язкових бажаних д╕й. В ц╕лому людина значною м╕рою зм╕ню╓ться, волод╕╓ собою.

СТАН ПРИПИНЕННЯ. В ц╕й робот╕ п╕д станом ПРИПИНЕННЯМ розум╕╓ться певний стан людини. Цей стан достеменно розкритий в апофатичному м╕стицизм╕. В╕н яскраво представлений у документал╕стиц╕. Прикладом може бути книга Джидду Кр╕шнамурт╕ "Записники" (Krishnamurti 2003: 1-387).


Розд╕л 1. Ф╤ЛОСОФ╤Я ПРИПИНЕННЯ


Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображен╕ в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинилися" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118).Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли ви як застар╕ла людина "зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293). Демонструються й ╕нш╕ властивост╕-характеристики, необх╕дн╕ для анал╕зу. Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Але залиша╓ться недоведеним те, складовим яких категор╕й ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

ПРИПИНЕННЯ. Перш за все розгляда╓ться припинення того, з приводу чого страху не повинно бути. Припинення тих образ╕в, тих уявлень, з приводу яких страх ма╓ бути в╕дсутн╕м. Таке положення розгорта╓ться в широке св╕тоглядне розум╕ння, що можна вважати Ф╤ЛОСОФ╤╢Ю ПРИПИНЕННЯ.

Ф╤ЛОСОФ╤Я ПРИПИНЕННЯ. Ф╕лософ╕я ПРИПИНЕННЯ - це узагальнююча картина певного конкретного стану людини, стану, який було заф╕ксовано ╕ задокументований багато раз╕в протягом ╕стор╕╖ людсько╖ культури, особливо в м╕стиц╕ ╕ мистецтв╕.

Теоретична ф╕лософ╕я ПРИПИНЕННЯ склада╓ться з таких дисципл╕н, як онтолог╕я стану ПРИПИНЕННЯ, еп╕стемолог╕я (гносеолог╕я) ╕ акс╕олог╕я стану ПРИПИНЕННЯ. З приводу стану ПРИПИНЕННЯ в онтолог╕╖ важливими ╓ так╕ категор╕╖, як буття, присутн╕сть. В (еп╕стемолог╕╖) гносеолог╕╖ важливими ╓ так╕ категор╕╖, як п╕знання, гнозис, ╕нту╖ц╕я. В акс╕олог╕╖, при розгляд╕ стану ПРИПИНЕННЯ, мають значення так╕ категор╕╖, як ц╕нн╕сть, священне.

Ф╕лософ╕я ПРИПИНЕННЯ розгляда╓ вс╕ ц╕ категор╕╖, утворюючи м╕ж ними зв'язок, структуруючи ╕ систематизуючи ╖х, узагальнюючи в ╓дину картину св╕ту, картину зовн╕шнього об'╓ктивного ╕ внутр╕шнього суб'╓ктивного.

Загострю╓ться увага на тому, що в контекст╕ досл╕дження стану ПРИПИНЕННЯ доц╕льно розглянути особливост╕ таких основних категор╕й ф╕лософ╕╖, як присутн╕сть, гнозис, священне.

Ф╕лософ у сво╖х теоретичних роздумах намага╓ться охопити ╕ об"╓ктивний стан речей, ╕ суб"╓ктивний св╕т людини. В суб"╓ктивному св╕т╕ залиша╓ться важливим для роздум╕в такий стан св╕домост╕, як компенсаторне осяяння, як припинення, що компенсу╓ бажане, але непотр╕бне.

У сво╖х нерозумних д╕ях, "якщо ми зруйну╓мо нашу планету (а ми з недавнього часу можемо це зробити за допомогою ядерно╖ збро╖, забруднення навколишнього середовища ╕ т.п.), н╕чого б╕льше не залишиться. П╕сля нас, можливо, "гру буде зак╕нчено", ╕ неможливо розпочати нову парт╕ю. Може бути, ми - це останн╕й шанс. Тод╕ наша помилка буде величезною... Ми одн╕ у Всесв╕т╕. Якщо зазна╓мо поразки, н╕чого н╕де б╕льше не буде" (Вербер 2009: 23-24). Можна ще додати слово "н╕коли". Тобто, н╕чого н╕де б╕льше не буде; н╕коли не буде. Ця зовн╕шня катастрофа може початися з внутр╕шньо╖ катастрофи, суб'╓ктивно╖, коли люди йдуть "по р╕зних др╕б"язкових шляхах" (Азимов 2002: 472), коли спонтанно не спрацьову╓ природний механ╕зм компенсаторного осяяння як стан ПРИПИНЕННЯ, регуляторний стан самосв╕домост╕, в результат╕ якого в╕дбува╓ться припинення др╕б"язкового д╕яння, коли "припиня╓ться це д╕яння як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474).

╢ проблема всесв╕тн╕х катастроф, проблема к╕нця св╕ту; ╕ треба щось робити, д╕яти. Це з одного боку. З ╕ншого боку, ╓ не-д╕яння, компенсаторне осяяння як стан ПРИПИНЕННЯ, Божественний стан м╕стика як припинення д╕й-д╕янь. Однак це припинення др╕бних, др╕б"язкових д╕й-д╕янь. Компенсаторне осяяння як стан ПРИПИНЕННЯ - це припинення др╕б"язковост╕. Стан ПРИПИНЕННЯ - це припинення ненадовго. А так - ╓ д╕яння, д╕яння на спас╕ння.

Стан ПРИПИНЕННЯ - це спонтанне переживання, при якому у людини вмира╓ ╖╖ застар╕ла особист╕сть. Людина ста╓ спок╕йною, умиротвореною, щасливою. Заспокою╓ться розумова активн╕сть, розв╕юються занепоко╓ння. Це стан внутр╕шньо╖ тиш╕. Це сила присутност╕. У м╕стицизм╕ - це безсмертний стан зв╕льнення, осяяння вищо╖ сили.

Стан ПРИПИНЕННЯ - це тяж╕ння до життя, до житт╓вого, сковуючий рух другорядного, непотр╕бного руху кожно╖ людини. Тод╕ зайве йде. ╤ залиша╓шся знерухомленим - наодинц╕ з головним як ╕з самим собою. Це живить душу до ╖╖ крайньо╖ повноти як зв╕льнення.

Онтолог╕чний аспект. Стан св╕домост╕ як стан ПРИПИНЕННЯ. У ф╕лософ╕╖ - це розд╕л суб'╓ктивно╖ онтолог╕╖, ф╕лософ╕╖ св╕домост╕, ф╕лософ╕╖ трансцендентного. В естетиц╕ - це п╕днесене. В рел╕г╕╖ й м╕стиц╕ - це Всевишн╕й. Психолог╕я говорить тут про компенсаторне осяяння.

Компенсаторне осяяння як стан ПРИПИНЕННЯ. В суб"╓ктивному св╕т╕ людини - це стан, який людина розум╕╓ так, що нема╓ н╕чого вищого за цей стан.

Це особливий стан. В╕н супроводжу╓ натхнення, осяяння, просв╕тлення, пробудження, перетворення, екстаз, транс; але ними не ╓, оск╕льки це стан ПРИПИНЕННЯ, стан ╤НШОГО. Його можна визначити як компенсаторне осяяння, при якому припиняються зайв╕ прояви. Проте стан ПРИПИНЕННЯ не вм╕ститься в це осяяння, бо ж припиня╓ться все, всяка д╕я. Отже краща назва для цього стану - це ПРИПИНЕННЯ. Хоча людина може в будь-який момент перервати це припинення. У будь-якому випадку цей стан для людини - вище. Отже, доречно зупинитися на ц╕й назв╕. Але стан ПРИПИНЕННЯ як вище - це для людини священне, сакральне. Людина ц╕ну╓ це священне б╕льше за все. Це священне - в╕дм╕нне в╕д усього, в╕д ус╕х повсякденних стан╕в. Воно - ╕нше. Вище, священне, ╕нше в даному випадку - синон╕ми. Проте найважлив╕шим ╓ те, що людина сама визнача╓ той факт, що нема╓ н╕чого вищого за цей стан.

Стан ПРИПИНЕННЯ. Цей стан виника╓ у людини раптово, н╕ з того н╕ з сього. Цей стан може виникнути в досить неслушний момент. ╤ в цьому нема╓ н╕чого штучного. Не застосовуються н╕як╕ психотехн╕ки. Н╕як╕ види медитац╕╖ попередньо не застосовувалися. Чисто спонтанно виника╓ стан, який умовно названий ПРИПИНЕННЯМ. Деяк╕ досл╕дники припускають, що попередньо це був все ж таки деякого роду спос╕б життя. Але який саме вид цього способу життя, встановити важко. У всякому раз╕, н╕яка спец╕альна психотехн╕ка не застосовувалася. Ось факти, наведен╕ Олександрою Дав╕д-Неель: "Так╕ стани бувають насл╕дком споглядання при виключен╕й розумов╕й д╕яльност╕, тим часом, як в ╕нших випадках вони досягаються в результат╕ ряду коп╕тких самоспостережень або ж досл╕джень та роздум╕в про явища зовн╕шнього св╕ту. Тибетц╕ стверджують, що ╓ люди, як╕ впадають у под╕бн╕ стани раптово, без будь-яко╖ п╕дготовки, незалежно в╕д м╕сця, де вони знаходяться, ╕ справи, якою вони зайнят╕" (Давид-Неэль 1991: 190). Однак у наведеному факт╕ бачимо характеристики, як╕ можуть бути складовими способу життя людини. В першу чергу - споглядання та самоспостереження. А це може сприяти виникненню того особливого стану духу, який ма╓ назву ПРИПИНЕННЯ.

Стан ПРИПИНЕННЯ може прийти до людини в╕дразу - неспод╕вано, у вс╕й сво╖й повнот╕, з ус╕╓ю сво╓ю м╕ццю, з ус╕╓ю шаленою силою. Силу под╕бних потряс╕нь ф╕ксу╓ В╕льям Джемс: "Я перебував у стан╕ повно╖ душевно╖ р╕вноваги. Раптом прийшов надзвичайний внутр╕шн╕й п╕дйом, ╕ я в╕дчув присутн╕сть Бога. Передаю все це зовс╕м так, як воно в╕дбилося тод╕ в мо╖й св╕домост╕. Зрозум╕в, що Його доброта ╕ могутн╕сть пронизали мою душу. Почуття це було таким приголомшливим, що я ледве знайшов сили сказати мо╖м супутникам, щоб вони йшли вперед, не чекаючи мене. Я опустився на кам╕ння, оск╕льки не в силах був довше стояти на ногах, ╕ оч╕ мо╖ наповнилися сльозами" (Джемс 1993: 66). Перед под╕бним станом була душевна р╕вновага. А ╖╖ можна утримувати, дивлячись зсередини себе в сво╖ прояви. Однак це вже певна практика.

╤нший приклад сили та моц╕ стану ПРИПИНЕННЯ можна навести, звертаючись до досв╕ду Джидду Кр╕шнамурт╕. Ре╓струючи св╕й стан, в╕н зазнача╓, що "╕нтенсивн╕сть зросла ╕ стала майже нестерпною, такою, що довелося лягти" (Кришнамурти 1999: 33). Але цей стан може наростати ╕ поступово, може торкатися людини з надзвичайною легк╕стю. Так в ╕ншому м╕сц╕ свого "Записника" Джидду Кр╕шнамурт╕ говорить про те, що "воно прийшло так само м"яко, як в╕терець проходить над водою" (Кришнамурти 1999: 345).

Коли приходить стан ПРИПИНЕННЯ, то маса др╕бних думок у людськ╕й св╕домост╕ зника╓. Зника╓ безл╕ч думок су╓тного характеру. Перед цим людина щось робить, щось плану╓. Метушня. Вона в ситуац╕╖ су╓ти. ╤ раптом все йде, зника╓. Псих╕чна сфера людини очища╓ться в╕д усього су╓тного, неголовного, неважливого, нав╕ть, можна сказати, непотр╕бного. А це вже симптом необх╕дност╕. Все су╓тне ╕ непотр╕бне зника╓. ╤ це необх╕дно, адже людина повинна зв╕льнити себе для головного. Тож зника╓ "маса др╕бних думок" (Мурашкин 2006: 122). Людина зв╕льня╓ться в╕д др╕бниць. Отже виника╓ можлив╕сть не йти в сво╓му житт╕ р╕зними др╕б"язковими шляхами, не займатися др╕бницями. В╕дкрива╓ться перспектива доторкнутися до головного для життя, з необх╕дн╕стю в╕рно керувати св╕том. Для виживання та процв╕тання всього житт╓вого необх╕дно керувати св╕том. ╤ це - не др╕бниц╕. Др╕бниц╕ - це зайв╕ розваги ╕ порожн╓ марнування часу, занурення в су╓тн╕сть.

Однак у раз╕ прояву стану ПРИПИНЕННЯ приходить спас╕ння. На такий стан речей, звичайно, теж ╓ причини. Людина попередньо м╕ркувала про те, що не тим в житт╕ займа╓ться, що потрапила в залежн╕сть в╕д захоплень довол╕ таки непотр╕бними речами. А це в╕дклада╓ться в псих╕ц╕ на позасв╕домому р╕вн╕. Людина потрапля╓ в залежн╕сть ╕ не може в╕д не╖ зв╕льнитися. Не вистача╓ вол╕. Але на допомогу приходять додатков╕ регуляторн╕ процеси у вигляд╕ спонтанного прояву стану ПРИПИНЕННЯ.

╢ чимало опис╕в в тантричн╕й м╕стичн╕й культур╕, як стан ПРИПИНЕННЯ п╕дн╕ма╓ться до голови. В тантризм╕ в╕н значиться як "кундал╕н╕". Кундал╕н╕ - це жар, який п╕дн╕ма╓ться по хребту вгору. Людина може реально в╕дчувати под╕бне в сво╓му т╕л╕. Вона може в╕дчувати, як жар п╕дн╕ма╓ться по хребту. ╤ коли цей жар досяга╓ головного мозку, людина в╕дчува╓, що вона - ╕нша, не така, як була ран╕ше. Тод╕ людина перебува╓ у стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Жар п╕днявся до голови - ╕ людина в стан╕ ПРИПИНЕННЯ. При цьому люди часто в╕дчувають, як у н╕здрях пульсують кров"ян╕ судини. Тобто присутн╕й високий р╕вень неспання: наднеспання. ╤ в той же час - розкут╕сть. Н╕яко╖ напруги. Людина розкута. Вона може поворухнутись. Проте для цього в не╖ н╕чого не народжу╓ться. Людина застига╓. Припиняються прояви. Припиня╓ться всяке роблення як непотр╕бне. Под╕бний стан можна назвати станом ПРИПИНЕННЯ. Суть под╕бного стану - це припинення непотр╕бно╖, не дуже важливо╖ д╕яльност╕, су╓тно╖ та др╕б"язково╖. Про те, що людина призупиня╓ться та завмира╓ в цьому стан╕, св╕дчить безл╕ч факт╕в з рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури. Ще у давньо╕нд╕йському м╕стицизм╕, у текстах Упан╕шад описано стан ПРИПИНЕННЯ. М╕рча Ел╕аде це поясню╓ так: "╤нд╕йська психолог╕я знала чотири стани св╕домост╕: неспання, сон без сновид╕нь, сон з╕ сновид╕ннями та "каталептичний стан", транс (тур╕я)" (Элиаде 2009: 75). Под╕бний стан в╕д╕гра╓ регуляторну роль. В╕н припиня╓ др╕б"язкову та су╓тну д╕яльн╕сть, поверта╓ людину до ╖╖ головно╖ та важливо╖ д╕яльност╕. Однак основна функц╕ональна направлен╕сть цього стану - ПРИПИНЕННЯ, припинення др╕б"язкових та непотр╕бних д╕янь. Стан ПРИПИНЕННЯ як певний вид трансу гра╓ регуляторну та контролюючу роль. Стан ПРИПИНЕННЯ виника╓ спонтанно як додатковий контроль та самоконтроль. На думку Алана Уотса "н╕яка енергетична система не здатна на досконалий самоконтроль, якщо не припинить рух. Контроль - це обмеження в рус╕, а оск╕льки повний контроль буде, треба думати, повною обмежен╕стю, то можлив╕сть контролю завжди ма╓ залишатися менш значущою, ан╕ж можлив╕сть руху, якщо рух повинен бути взагал╕. Що стосу╓ться людини, то повна обмежен╕сть у рус╕ р╕внозначна тотальному сумн╕ву, в╕дмов╕ в дов╕р╕ власним почуттям ╕ в╕дчуттям у вс╕х в╕дношеннях. Напевно, вт╕ленням ╖╖ ╓ екстремальна кататон╕я з в╕дмовою в╕д будь-якого руху та будь-яко╖ комун╕кац╕╖" (Уотс 2004: 64). Проте не сл╕д говорити про всякий рух ╕ всяку комун╕кац╕ю. Коли приходить стан ПРИПИНЕННЯ, то людина в╕дчува╓, що "вмерла для вс╕х стосунк╕в, су╓тних, безглуздих" (Мурашкин 2006: 123). Тобто людина вив╕льня╓ться не в╕д всяко╖ комун╕кативно╖ д╕яльност╕, а лише в╕д су╓тно╖ та безглуздо╖. Ця д╕яльн╕сть зупиня╓ться.

Коли приходить стан ПРИПИНЕННЯ, то людина просто спогляда╓ його. Стан ПРИПИНЕННЯ може вриватися, а може являти собою м"як╕сть, робити м"яке проникнення. ╤ людина почина╓ просто дивитися. Споглядальний стан. Тод╕ не виника╓ бажання рухатися, ворушитися. Людина пальцями руки поворухнути не хоче. Завмира╓.

Стан ПРИПИНЕННЯ зупиня╓ прояви людини. Це було пом╕чено ще у давнину. Однак це призупинення не означа╓ пасивн╕сть. ╤ вище-божественне мало т╕льки уявну пасивн╕сть. Воно н╕бито мало пасивн╕сть. Початкове ар╕йське божество, яке означа╓ природне Небо, перем╕стившись разом ╕з племенами в ╤нд╕ю, як було природним божеством, так ним ╕ залишилось, як мало уявну пасивн╕сть, так ╕ продовжувало ╖╖ мати. Так Ж. Дюмез╕ль зазнача╓, що "Dyeu (Div), етимолог╕чно "Ясне Небо". В ╤нд╕╖ Dyauh (Div) залишився в межах цього натурал╕стичного визначення ╕з широким батьк╕вством та кваз╕пасивн╕стю" (Дюмезиль 1986: 155).

Уявну пасивн╕сть божеств в╕дбито в культур╕, у вс╕ляких видах мистецтва. Тут "обличчя бога залиша╓ться спок╕йним, безтурботним ╕ нерухомим" (Кэмпбелл 2002: 457). Але нерухом╕сть зовс╕м не означа╓ пасивн╕сть. Вона скоп╕йована з людських житт╕в. В тому числ╕ - ╕з житт╕в видатних людей: рел╕г╕йних пророк╕в, мудрец╕в, ф╕лософ╕в. В╕домо чимало випадк╕в, коли людина призупиняла свою д╕яльн╕сть, завмирала на якийсь час у роздумах або в спогляданн╕ сво╖х власних прояв╕в душ╕. До того це завмирання могло тривати довол╕ довго. Так "Сократ наближа╓ться до засновника рел╕г╕╖ (як ╓диний серед ус╕х грек╕в); дуже можливо, що в╕н в╕в найзапекл╕шу боротьбу з╕ злим початком в той самий день, коли стояв при Пот╕д╕ ц╕лих двадцять чотири години, не рухаючись з м╕сця" (Вейнингер 1992: 363). Нерухом╕сть, зв╕сно, не ╓ основним показником прояву стану ПРИПИНЕННЯ. Нерухом╕сть можна виявити ╕ у тварин при стан╕ ╕нсайту. Хоча ця нерухом╕сть не може тривати ц╕лодобово. Вона виника╓ на мить при вир╕шенн╕ будь-яко╖ проблеми. Таку нерухом╕сть пом╕чено у мавп при знаходженн╕ ними виходу з╕ становища у раз╕ ситуац╕╖, що склалася, коли тварин╕ треба вир╕шити певне завдання. "Спонтанне р╕шення под╕бного роду завдань ╜рунту╓ться на "уловлюванн╕" зв'язку м╕ж речами, або ╕нсайту" (Kohler 1925: 1976). "╤нод╕ цей процес може включати ╕ мислене уявлення про щось в╕дсутн╓ (як, наприклад, у випадку ╕з шимпанзе Кьолера на ймення Султан, який, припинивши безусп╕шн╕ спроби д╕стати п╕дв╕шену приманку, раптово завмер на мить, а пот╕м галопом поскакав в ╕ншу к╕мнату, притягнув зв╕дти ящик, повз який проб╕гав того дня, ╕ з його допомогою д╕стався до ласощ╕в)" (Гудолл 1992: 31-32). Таким чином завмирання - це не показник наявност╕ стану ПРИПИНЕННЯ у людини. Проте така характеристика присутня. Вона ре╓стру╓ться з найдавн╕ших час╕в. У давн╕й ╤нд╕╖ це "каталептична св╕дом╕сть", транс (тур╕я)" (Элиаде 2009: 75). У Давн╕й Грец╕╖ - "розум, який не ╓ ╕нтелектуальною стороною душ╕, проте ╓ вищим в╕д само╖ душ╕ ╕ явля╓ собою вищу з╕бран╕сть множини псих╕чного життя, що розт╕ка╓ться в якесь нерухоме самодостатн╓ перебування в одн╕й точц╕" (Лосев 1993: 743). Тут мова йде про стан людини, який ╓ вищим в╕д його душ╕; тобто йдеться про стан вищий, стан ПРИПИНЕННЯ як вияв самодостатност╕. З цим станом в елл╕н╕зм╕ пов'язували самодостатн╕сть, самозадоволення. Тут "самодостатн╕сть (autarceia) - досконал╕сть у волод╕нн╕ благами; здатн╕сть, завдяки як╕й ╖╖ володар╕ керують самими собою" (Платон 1986: 429). Розвиваючи ╕де╖ Платона, Плот╕н зазнача╓, що "в такому стан╕ душа нехту╓ нав╕ть мисленням, яке так високо ц╕ну╓ у будь-який ╕нший час, оск╕льки мислення ╓ рух, а вона не хоче тепер бути в рус╕" (Плотин 1995: 310).

М╕стицизм опису╓ вс╕ляк╕ стани душ╕, як╕ п╕дн╕маються як стани вищого порядку. Як давньо╕нд╕йский, давньокитайский, так ╕ давньогрецький м╕стицизм опису╓ р╕зн╕ стани. Це ╕ "д╕он╕с╕йн╕ танц╕ д╕бровних сатир╕в, ╕ нерухома безмовн╕сть, що ма╓ вияв у внутр╕шньому спогляданн╕ та в╕дчутт╕ бога менади" (Иванов 1994: 29). Тобто ми зазвичай стика╓мося з крайнощами, коли говоримо про м╕стичн╕ стани. Цими крайнощами ╓ або надм╕рна ф╕зична активн╕сть або ж навпаки - повна нерухом╕сть. Який ╕з цих стан╕в людина пережива╓ як ПРИПИНЕННЯ? Стан ПРИПИНЕННЯ, той, в якому людина не втрача╓ самовладання, може бачити себе н╕би збоку. При цьому не так важливо - перебува╓ людина в рус╕ чи н╕. Однак, якщо людина в споко╖, то ╖й легше зд╕йснювати самоконтроль. При д╕ях в╕дбува╓ться ослаблення самоконтролю, "ослаблення споглядання" (Бергсон 1994: 238). При цьому необх╕дно зазначити, що "споглядання не ╓ досконалою пасивн╕стю духу" (Бердяев 1991: 219). Людина може мати "чисте споглядання без п╕знання" (Делёз, Гваттари 1998: 273). Однак важливою складовою стану ПРИПИНЕННЯ ╓ те, що ми ма╓мо справу з╕ св╕домим станом людини.

Стан ПРИПИНЕННЯ - це нормальний св╕домий стан. Т╕льки зника╓ др╕б"язков╕сть. А це вже зм╕стовно-ц╕нн╕сна характеристика анал╕зованого нами стану людини. Зникнення др╕б"язковост╕ - це важливий момент. Цей момент нада╓ стану ПРИПИНЕННЯ значущост╕.

Тобто ми ма╓мо справу з нормальним, позбавленим др╕б"язковост╕ св╕домим станом. Тут "св╕дом╕сть збер╕га╓ активн╕сть" (Забияко 2009: 999). Але це - транс. Транс бува╓ р╕зних вид╕в. П╕д словом "транс" маються на уваз╕ р╕зн╕ стани людини. Це може бути в╕дхилення в╕д норми, а може бути природний процес. Тобто транс може виступати ╕ як патолог╕чне явище ╕ як компонент творчого процесу. Слово "транс" вбира╓ в себе стан "повно╖ анестез╕╖" (Забияко 2009: 999) ╕ здатн╕сть "продукувати когн╕тивний акт, який в сучасн╕й науц╕ позначений терм╕ном "╕нсайт", а в рел╕г╕йних культурах з давн╕х-давен в╕домий як "осяяння" (Забияко 2009: 999). Стан ПРИПИНЕННЯ (стан св╕домост╕ як вище) припуска╓ транс компенсаторного характеру, ╕ншими словами - "компенсаторне осяяння", "компенсаторне просв╕тлення", при якому "св╕дом╕сть збер╕га╓ активн╕сть" (Забияко 2009: 999) на тл╕ "переживання внутр╕шнього спокою та р╕вноваги" (Забияко 2009: 999), коли спостер╕га╓ться "припинення рухових функц╕й" (Забияко 2009: 999), коли зника╓ "усв╕домлення власного "Я" (Забияко 2009: 999). До цього у людини було ╕нтенсивне усв╕домлення власного "Я" як медитативна практика. Результатом ц╕╓╖ практики ╓ включення компенсаторних процес╕в, здатних "продукувати когн╕тивний акт, який в сучасн╕й науц╕ позначений терм╕ном "╕нсайт", а в рел╕г╕йних культурах з давн╕х-давен в╕домий як "осяяння" (в буддизм╕ кит. - у, яп. - сатор╕) ╕ "просв╕тлення" (в буддизм╕ - бодх╕). Багато рел╕г╕йних, наукових, житт╓вих ╕стин в╕дкривались ╕ в╕дкриваються пророкам, вченим ген╕ям ╕ звичайним людям в стан╕ трансу, ╕нту╖тивно через акт ╕нсайту" (Забияко 2009: 999). Проте стан ПРИПИНЕННЯ пов'язують з тим видом трансу, коли мова йде про "невимовн╕сть зм╕сту" (Забияко 2009: 999). М╕стицизм протягом ус╕╓╖ сво╓╖ ╕стор╕╖ говорить про невимовн╕сть того вищого стану, який пережива╓ться м╕стиком. Однак ╕ в м╕стицизм╕ мова йде про той стан, коли св╕дом╕сть збер╕га╓ активн╕сть. Це сво╓р╕дна активн╕сть, сво╓р╕дне неспання. Це наднеспання, коли спостер╕га╓ться споглядальн╕сть та загострення св╕домост╕. Загострення св╕домост╕ супроводжу╓ться п╕двищеною пильн╕стю та ясн╕стю. В рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ та мистецтв╕ це значиться як м╕стичне споглядання, коли спостер╕га╓ться ясн╕сть сприйняття навколишнього св╕ту. Хоча "абсолютно ясне мислення" (Ясперс 1997: 184) спостер╕га╓ться також ╕ при псих╕чних захворюваннях.

Ч╕тк╕сть ╕ ясн╕сть сприйняття при наднеспанн╕ так╕, що "навколишн╕й св╕т виявля╓ тенденц╕ю до згасання" (Ясперс 1997: 184). Тому "Цутт конструю╓ б╕полярну модель св╕домост╕ - м╕ж сонлив╕стю ╕ "наднеспанням", - коли максимум ясност╕ виявля╓ться посередин╕" (Ясперс 1997: 184-185).

Стан ПРИПИНЕННЯ можна розум╕ти як наднеспання. На це вказу╓ не т╕льки псих╕чний стан людини, а й т╕лесний. При цьому в т╕л╕ ╓ сила. Сила перебува╓ в д╕лянц╕ голови. Людина в╕дчува╓, як пульсують вени в н╕здрях. Але все навколишн╓ вигляда╓ трохи в╕дстороненим.

В╕дсторонен╕сть. В╕дсторонен╕сть - це характеристика псих╕чно здорово╖, творчо╖ особистост╕. Так "А. Маслоу на основ╕ багатор╕чного вивчення групи псих╕чно найб╕льш здорових, творчих людей склав список рис, якими ц╕ люди в╕др╕зняються в╕д оточуючих. У них спостер╕га╓ться краще, чим у б╕льшост╕, сприйняття д╕йсност╕, вм╕ння в╕др╕зняти знання в╕д незнання, факти - в╕д думок ╕ сутт╓ве - в╕д другорядного; б╕льше прийняття себе, ╕нших людей та природи; п╕двищену здатн╕сть до безпосередн╕х емоц╕йних реакц╕й; схильн╕сть до проблемного, об'╓ктивного мислення; споглядальн╕сть, в╕дсторонення, потреба в усам╕тненн╕; особист╕сна автоном╕я й оп╕рн╕сть зовн╕шн╕м впливам; св╕ж╕сть сприйняття та багатство емоц╕йних реакц╕й; б╕льш часте переживання кульм╕нац╕йних, "п╕кових" стан╕в; альтру╖зм, схильн╕сть ╕дентиф╕куватися з людством як ц╕лим; сприятлив╕, дружн╕ м╕жособист╕сн╕ стосунки; демократичний толерантний (терпимий) характер; велик╕ творч╕ зд╕бност╕; великомасштабн╕сть житт╓вих ц╕лей, ор╕╓нтац╕я на висок╕ загальнозначущ╕ соц╕альн╕ ц╕нност╕ та в╕ддалену тимчасову перспективу" (Кон 1984: 327 - 328).

В╕дсторонен╕сть, вписана в риси псих╕чно здорово╖ ╕ творчо╖ особистост╕, св╕дчить про ╖╖ значущ╕сть.

Про в╕дсторонення рел╕г╕йно-м╕стична культура говорить з найдавн╕ших час╕в. Про в╕дсторонення мовиться, коли вона наста╓ спонтанно, раптово, суто випадково. Але ╖╖ викликають також ╕ штучним шляхом. Так у Бхагавадг╕т╕ д╕╖ адепта описуються так: "З просв╕тленим розумом, ст╕йк╕стю приборкавши себе, в╕дкинувши звук та ╕нш╕ предмети почутт╕в, в╕дсторонивши потяг та ненависть" (Бхагавадгита 1977: 223). Тут людиною навмисно усуваються потяги та ненависть. Навмисне усунення - це медитативна практика. Медитац╕я почина╓ться тод╕, коли людина ре╓стру╓ пот╕к думок, що приходять ╖й у голову. Тод╕ "спостер╕га╓ться в╕дсторонення в╕д ментальних та сенсорно-перцептивних прояв╕в, медитуючий ста╓ сторонн╕м спостер╕гачем потоку власно╖ св╕домост╕" (Каневский 2001: 130).

В╕дсторонен╕сть супроводжу╓ вс╕ вищ╕ стани м╕стик╕в ╕ художник╕в, стани, отриман╕ в процес╕ медитативно╖ практики або стани, як╕ виникають суто спонтанно, без попередн╕х зусиль. З в╕дстороненням пов"язуються основн╕ поняття тих чи ╕нших напрямк╕в м╕стицизму. Так "даоський спок╕й порожнеч╕ передбача╓ ступ╕нь в╕дстороненост╕, недосяжну для розумового мислення" (Ксендзюк 1995: 276).

Стан ПРИПИНЕННЯ припуска╓ характеристику в╕дстороненост╕, коли людина вибудову╓ стосунки ╕з собою. При цьому в╕дстороню╓ться д╕яльн╕сть, яка непотр╕бна, неважлива, незначна. Це в╕дбува╓ться з роками. В╕домо, що людина поступово в╕дстороню╓ться в╕д багатьох речей та справ, зосереджу╓ться на головному в сво╓му житт╕. До не╖ пер╕одично приходять стани ПРИПИНЕННЯ, вищ╕ стани духу, стани, як╕ в╕дсторонюють другорядне. "У старост╕ спостер╕гаються ╕ позитивн╕ зм╕ни. Досить часто можна спостер╕гати умиротворення, в╕дх╕д в╕д др╕б"язкових ╕нтерес╕в життя до осмислення основних ц╕нностей, адекватну переоц╕нку сво╖х бажань та можливостей, згладжування суперечливих рис характеру" (Тибилова 1991: 27).

Стани ПРИПИНЕННЯ, вищ╕ стани, що приходять ╕ роблять особист╕сть вищою, що ор╕╓нтуються на так зване позачасове, тобто узагальнено-головне у в╕дчуттях, ор╕╓нтуються на невизначене загадкове позачасове майбутн╓ у сво╖х справах. Це прогляда╓ться в документальних описах переживань м╕стик╕в та художник╕в. Наприклад, в китайському даосизм╕. Тут "народження вищо╖ особистост╕ ╕ ╓ тим, що ма╓ться на уваз╕ в китайському текст╕, коли в ньому говориться про "божественний пл╕д" або "алмазне т╕ло". Так╕ думки психолог╕чно символ╕зують стани, недоступн╕ ╕нтенсивним емоц╕йним переживанням; вони символ╕зують св╕дом╕сть, в╕докремлену в╕д св╕ту. У мене ╓ п╕дстави вважати, що такий стан зароджу╓ться у друг╕й половин╕ життя ╕ в д╕йсност╕ ╓ природною п╕дготовкою до смерт╕. Для псих╕ки смерть так само важлива, як народження, ╕ под╕бно до народження, вона ╓ складовою частиною життя. Психолог не може в╕дпов╕сти на питання про те, що зрештою в╕дбува╓ться з в╕дстороненою св╕дом╕стю. В╕н може т╕льки в╕дзначити, що викладена в китайському текст╕ думка в╕дносно позачасовост╕ в╕дсторонено╖ св╕домост╕ узгоджу╓ться з рел╕г╕йною думкою вс╕х час╕в ╕ з думкою переважно╖ б╕льшост╕ людства" (Юнг 1997: 299-300).

Онтолог╕чне узагальнення про "позачасов╕сть в╕дсторонено╖ св╕домост╕" (Юнг 1997: 299) як стану ПРИПИНЕННЯ ор╕╓нту╓ нас на розум╕ння того, що ця св╕дом╕сть перебува╓ в трансовому стан╕, при якому "втрача╓ться ч╕тка ор╕╓нтац╕я у час╕ та простор╕" (Забияко 2009: 999).

Онтолог╕чн╕ роздуми ф╕лософ╕в охоплюють буття в ц╕лому ╕ в╕дсторонення як характеристику конкретного псих╕чного життя, характеристику. ╥╖ прир╕внюють до трансценденц╕╖, за якою сто╖ть конкретний стан людини, конкретний стан ╖╖ св╕домост╕ - не повсякденного, а особливого, особливого виду трансу. Трансценденц╕я в сво╖й конкретиц╕ - транс, особливий вид трансу. Але все це виходить за меж╕ псих╕чного в об"╓ктивний св╕т ╕ говорить про неможливе. А "там, де виявля╓ться неможливе, виника╓ якесь поняття в╕дстороненост╕ (трансценденц╕╖), само собою невизначене, яке не варто над╕ляти п╕днесеними властивостями" (Бланшо 1998: 216-217). Проте тут ф╕гуру╓ вище, що торка╓ться п╕днесеного, торка╓ться всього взагал╕, оск╕льки воно закреслю╓ ╕ н╕велю╓ все др╕бне. Зника╓ др╕бне. Неможливе не надиха╓. Можливе надиха╓, окрилю╓. Коли зника╓ др╕б"язкове, то у людини в╕дкриваються шляхи до розвитку. ╤ це через прих╕д стану ПРИПИНЕННЯ, особливого стану св╕домост╕. Цей стан приходить раптово, випадково, н╕ з того н╕ з сього, спонтанно.

Стан ПРИПИНЕННЯ приходить. ╤ людина десь у глибин╕ свого ╓ства, в глибин╕ свого мислення ф╕ксу╓ це, ф╕ксу╓ значн╕ зм╕ни у соб╕.

Десь у глибин╕ людського ╓ства голос каже, що прийшло якесь особливе, незр╕внянне. Людина ста╓ ╕ншою. Вона дивиться, як ╕ дивилась. Але дивиться на св╕т, як розчинена.

Розчинен╕сть. Розчинен╕сть ╓ одн╕╓ю з характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Цю характеристику пом╕тив ще давн╕й м╕стицизм. Так Мандукья Упан╕шада зазнача╓, що "четвертий [стан] - невимовне розчинення проявленого св╕ту, щастя" (Упанишады 2003: 638).

Давн╕й людин╕, яка в╕дчува╓ стан ПРИПИНЕННЯ, в╕дкрива╓ться розчинення проявленого св╕ту. Тобто сприйма╓ться все так, що оточення розчиня╓ться. А той, хто це пережива╓, бачиться розчиненим. Такий стан сучасний м╕стицизм у сво╖х ф╕лософських, онтолог╕чних роздумах познача╓ як стан трансценденц╕╖. Зазначено, що тут "саморозчинення ╓ той стан трансценденц╕╖, в якому бар'╓ри его╖зму усунен╕" (Андерхилл 2000: 365).

Cаморозчинення передбача╓ розчинення "я" в людин╕. На це вказу╓ як зах╕дний, так ╕ сх╕дний м╕стицизм. На це вказу╓ документал╕стика художник╕в як Заходу, так ╕ Сходу. Багато под╕бних опис╕в стану ПРИПИНЕННЯ можна зустр╕ти, наприклад, у буддизм╕. Тут "трактують махаян╕стичн╕ канони так: щоб п╕знати сенс буття, треба "розчинити" сво╓ "я" в навколишньому св╕т╕. Але це можна зробити т╕льки шляхом досягнення сатор╕" (Пронников, Ладанов 1983: 159-160). Все може статися ╕ само собою, спонтанно, як у випадку настання стану ПРИПИНЕННЯ.

Онтолог╕чн╕ узагальнення щодо тако╖ характеристики як "розчинен╕сть", що зустр╕ча╓ться у ф╕лософських, рел╕г╕йних ╕ м╕стичних текстах, р╕зноман╕тн╕. В л╕тератур╕ з психолог╕╖ та ф╕лософ╕╖ це, в основному, - "розчинення особист╕сних обмежень" (Гроф К., Гроф С. 1996: 96). У рел╕г╕йн╕й ф╕лософ╕╖ "я" ╕ "ти" поринають углиб, у людське. Якщо стояло перед божественним, то розчиня╓ться в ньому, з"являються прославлення, обожнювання, все╓дн╕сть" (Бубер 1999: 86). М╕стицизм говорить про той стан, "коли ти розчиня╓шся в океан╕ В╕чност╕" (Ошо 2011: 55), коли людина "у пошуках "я" зника╓, розчиня╓ться" (Ошо 1991: 267).

Онтолог╕чн╕ узагальнення показують, що людина шука╓ сво╓ "я". Нарешт╕ у цьому пошуку свого "я" розчиня╓ться, розчиняються лог╕чн╕ складов╕ ╖╖ я-лог╕чного мислення. Це в╕дбува╓ться тому, що сам стан ПРИПИНЕННЯ приходить випадково, раптово ╕ спонтанно, без жодних попередн╕х посл╕довних та лог╕чних роздум╕в. Це пом╕ча╓ постмодерн╕стська культура. Жан Бодр╕йяр, посилаючись на Юл╕ю Кр╕стеву, зазнача╓, що "Кр╕стева пише: "У цьому, ╕ншому простор╕, де похитнуто лог╕чн╕ закони мови, суб'╓кт розчиня╓ться, ╕ м╕сце знака пос╕дають з╕ткнення, як╕ скасовують один одного. Це операц╕я загально╖ негативност╕, яка не ма╓ н╕чого сп╕льного н╕ з конститутивною негативн╕стю лог╕чного судження (Aufhebung), н╕ з внутр╕шньою негативн╕стю цього судження (лог╕ка 0 - 1). Це негативн╕сть, що нищить (як суньявада в буддизм╕). Таку думку, яка самоскасову╓ться, ма╓ нульовий суб'╓кт, не-суб'╓кт" (Бодрийяр 2000: 384). ╤ншими словами, якийсь ╕нший суб'╓кт, вищий, перебува╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Коли до людини приходить стан ПРИПИНЕННЯ, то всяке непотр╕бне д╕яння припиня╓ться. Однак "т╕ло робить щось рефлекторно, ╕нстинктивно. ╤ коли це бачиш сво╖м внутр╕шн╕м зором, то чомусь припиня╓ться це д╕яння як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Тобто вмика╓ться якийсь механ╕зм припинення всякого непотр╕бного д╕яння. А отже в╕дбува╓ться виключення старого, застар╕лого, др╕б"язкового "я". Воно розчиня╓ться. Але при цьому людина може поворухнутися, потертися, ф╕ксуючи з подивом, що вона - ╕нша, ╕нший. Часто в такому стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини з очей виступають сльози. Це ознака того, що йде процес очищення. Негативн╕ емоц╕╖ тут н╕ до чого. Людина здивована сво╓му новому стану. Вона сова╓ться, щоб в╕дчути себе. Адже присутня розчинн╕сть. Розчинен╕сть, розчинн╕сть - це характеристика стану ПРИПИНЕННЯ, яка присутня. Людина усв╕домлю╓, що це нормальний, св╕домий стан, т╕льки чистий. Або т╕льки ╕нше.

При стан╕ ПРИПИНЕННЯ св╕дом╕сть не зника╓. Б╕льш того, людина розум╕╓, що це нормальний св╕домий стан.

Усв╕домлення. Усв╕домлення - це ще одна онтолог╕чна (╕снуюча) характеристика стану ПРИПИНЕННЯ.

Стан ПРИПИНЕННЯ - це усв╕домлення в трансовому стан╕. Це транс, при якому "св╕дом╕сть збер╕га╓ активн╕сть" (Забияко 2009: 999). Людина в╕дчува╓ "переживання внутр╕шнього спокою ╕ р╕вноваги" (Забияко 2009: 999). Под╕бний вид трансу описаний у м╕стицизм╕ з найдавн╕ших час╕в. Усв╕домлення представлено як пильн╕сть. У Ведах, звертаючись до Агн╕, вказу╓ться властива йому як╕сть пильност╕, "о пильний!" (Ригведа 1989: 292). Зороастр╕йська Авеста шану╓ Бога М╕тру, який пильну╓, коли вказу╓, що "М╕тру багатопасовищного <...> який пильну╓, ми шану╓мо" (Авеста 1997: 312). У буддистському Священному Писанн╕ "Дхаммапада" пильност╕ в╕дводиться окремий розд╕л, який почина╓ться словами: "Пильн╕сть - шлях свободи" (Дхаммапада 2005: 33). В "Дао де цз╕н" даосизму пильн╕сть представлено як обачн╕сть. Тут благородна людина "залиша╓ться надзвичайно обачною" (Дао дэ цзин 2001: 465). Коли чита╓ш Тору юда╖зму ╕ зустр╕ча╓ш документальний факт: "╕ в╕дкрився йому Бог" (Тора 2005: 24), то з контексту зрозум╕ло, що людина при цьому була пильною, в здоровому глузд╕, не спала. Християнська Б╕бл╕я говорить: "Спостер╕гайте за собою" (Библия 2011: 1116), що також переклада╓ться, як "будьте пильн╕!", або "будьте уважн╕!" (Новый Завет 1992: 89). Коран мусульман вказу╓ на стан пильност╕, коли радить: "Будьте ст╕йкими у справедливост╕, св╕дками перед Аллахом, хоч би й проти самих себе" (Коран 1990: 97).

Пильн╕сть та обачн╕сть говорять про те, що людина ма╓ св╕домий стан. Стан ПРИПИНЕННЯ - це "нормальний св╕домий стан" (Мурашкин 2006: 122). Б╕льше того, м╕стицизм нер╕дко вказу╓ на те, що "не ╕сну╓ н╕яко╖ в╕дм╕нност╕ м╕ж просв╕тленою ╕ непросв╕тленою людиною. В╕дм╕нн╕сть лише в тому, що один усв╕домлю╓ це, а ╕нший - н╕" (Хемфрейс 1994: 7-167).

Твердження того, що "вищий стан св╕домост╕ н╕чим не в╕др╕зня╓ться в╕д вашого звичайного стану св╕домост╕" (Уилбер 1996: 273), потребу╓ пояснень. Для цього сл╕д поринути в рел╕г╕йно-м╕стичну культуру як давнини, так ╕ сучасност╕, поринути у ф╕лософ╕ю, психолог╕ю.

Рел╕г╕йно-м╕стична культура давнини вже вказувала на практику усв╕домлення не в якихось абстракц╕ях розуму, а враховуючи реальне бачення себе. Мова йде про "медитативну практику, що склада╓ться в "я ╓ ця д╕я", до того ж не абстрактно, а реально, у вигляд╕ невимовного в поняттях тотожност╕: суб'╓кт д╕╖, об'╓кт д╕╖ ╕ сама д╕я (акт) - те саме" (Семенцов 1981: 89). Тобто тут мова йде про ритуал╕зм, а отже про усв╕домлення в д╕╖. Але сучасна рел╕г╕йно-м╕стична культура ╕ ф╕лософ╕я екзистенц╕ал╕зму вже стверджу╓, що б╕льш глибоке усв╕домлення може в╕дбуватися, коли д╕я в╕дсутня, коли ╓ стан не-д╕яння ╕ нема╓ будь-якого збудження. Жан-Поль Сартр у сво╖й книз╕ "Слова" пом╕ча╓: "Я спостер╕гав за собою нав╕ть у хвилини крайнього збудження" (Сартр 1966: 158). Тобто збудження заважа╓ спостер╕гати за собою, щось глибоко усв╕домлювати. Однак рел╕г╕йно-м╕стична культура зберегла традиц╕ю медитативно╖ практики, при як╕й людина д╕╓. Зайнята якоюсь справою, збуджена, але при цьому усв╕домлю╓ себе. Це медитац╕я в нашому повсякденн╕. Необх╕дно в╕дзначити, що "медитац╕я в повсякденному житт╕ поляга╓ в уважному ставленн╕ до всього, чим ви займа╓тесь, будь то робота, в╕льний час чи сп╕лкування. Ви повинн╕ повн╕стю усв╕домлювати, що робите в кожний даний момент. Кажучи ╕ншими словами, ви повинн╕ жити зараз" (Каган 1991: 13). Все зводиться до того, що сл╕д ставитися з повною увагою до того, що робиш (Каган 1990: 7).

Самоспостереженням, при якому включалися регуляторн╕ механ╕зми самосв╕домост╕, займались ще у Давн╕й Грец╕╖. Людина сво╓ю самосв╕дом╕стю регулювала власн╕ пристраст╕, в╕дкидаючи ╖х. В╕домий факт: "за традиц╕╓ю вважа╓ться, що грекам властива чудова безтурботн╕сть (serenity). Це дозволя╓ ╖м з ол╕мп╕йським споко╓м споглядати пристрасть н╕би збоку" (Рассел 1994: 35).

Сучасний м╕стицизм говорить про той же "стан усв╕домлення" (Кастанеда 1993: 507). При усв╕домленн╕ пристраст╕ спостер╕гаються н╕би збоку. Людина усува╓ться в╕д пристрастей ╕ тим самим ╖х регулю╓, керу╓ ними. Про под╕бн╕ стани говорить як сх╕дний м╕стицизм, так ╕ зах╕дний, як давн╕й, так ╕ сучасний м╕стицизм. "Сп╕льн╕сть "шлях╕в" у брахман╕зм╕, буддизм╕, даосизм╕, християнському м╕стицизм╕ або суф╕зм╕ виявля╓ться у под╕бност╕ ╖х зм╕стовних ознак" (Степанянц 1987: 59). Тут головна зм╕стовна ознака - це регуляц╕я через самосв╕дом╕сть, через усв╕домлення. "Вже те, що ми сприйма╓мо самих себе, бачимо себе в дзеркал╕ сво╓╖ св╕домост╕, вид╕ля╓ нас серед вс╕х тварин" (Линдблад 1991: 233). Самоспостереження, що розвинулося у людини, не залиша╓ ╖╖ нав╕ть у найкритичн╕ш╕ непередбачуван╕ моменти життя. Самоспостереження присутн╓, коли включа╓ться надсв╕дома сфера, сфера ╕нту╖тивних прозр╕нь. ╤ "в якому б забутт╕ не знаходився художник п╕д час творчо╖ роботи, в╕н н╕коли не втрача╓ здатн╕сть до самоспостереження" (Арнаудов 1970: 403).

Незважаючи на ╕снування п╕дсв╕домого ╕ надсв╕домого, на шаруват╕сть св╕домо╖ сфери, при включенн╕ самосв╕домост╕ та самоспостереження можна говорити про "╓дн╕сть св╕домост╕" (Кассирер 1912: 425). Б╕льше того, регуляторн╕ механ╕зми самосв╕домост╕ можуть включати так званий розширений стан св╕домост╕. До розширеного стану св╕домост╕ зазвичай в╕дносять стани наднеспання, а також р╕зн╕ види осяяння, просв╕тлення, перетворення. В цих станах в╕дбува╓ться розширення дов╕льно╖ уваги. "На думку В.В. Козлова, "розширений" стан св╕домост╕ виника╓ при "зв'язному" (усв╕домленому) диханн╕ та характеризу╓ться максимальною моб╕л╕зац╕╓ю резервних можливостей людсько╖ псих╕ки та роботи орган╕зму в ц╕лому. В╕н вид╕ля╓ так╕ якост╕ цих стан╕в: усв╕домлен╕сть, контрольован╕сть, керован╕сть, присутн╕сть вол╕, можлив╕сть у будь-який момент повернутися у звичний стан св╕домост╕" (Прохоров, Валиуллина, Габдреева, Гарифуллина, Менделевич 2011: 290).

Онтолог╕я ф╕лософ╕╖ ф╕ксу╓ под╕бн╕ стани в сво╖х узагальнених картинах св╕ту ╕ ор╕╓нту╓ на те, що, "займаючись самоспостереженням, ми привносимо до себе життя" (Шульц 1998: 322). Б╕льше того, онтолог╕я ф╕лософ╕╖ в самосв╕домост╕ бачить спас╕ння. "П╕д метаф╕зикою тут розум╕ються самоп╕знання та самопорятунок" (Шелер 2011: 83).

Ф╕лософ╕я в сво╖й онтолог╕╖ як почина╓ться самосв╕дом╕стю, так ╕ зак╕нчу╓ться чутт╓вою практикою в таких сво╖х предметах, як етика та естетика. "Витв╕р мистецтва ╓, за Гегелем, чутт╓вою ман╕фестац╕╓ю ╕де╖, що створю╓ться мисленням, що усв╕домлю╓ самого себе" (Гадамер 1991: 111).

Ф╕лософ╕я абсолютизу╓ важлив╕сть самосв╕домост╕ та самоспостереження, де "самосв╕дом╕сть - основа всяких чеснот, любов╕, чест╕, дружби, хороброст╕, будь-яко╖ самов╕дданост╕, всяко╖ слави" (Гегель 1973: 90). ╤ така абсолютизац╕я самосв╕домост╕ та самоспостере-ження робиться неспроста. Св╕т зм╕ню╓ться, ╕ людина повинна теж значною м╕рою реорган╕зовуватися, щоб пристосуватися, щоб вижити. ╤ в цьому в╕дношенн╕ самоспостереження в╕д╕гра╓ важливу роль. Людина часто так "поглина╓" навколишн╕й св╕т, що вона вже не спроможна зор╕╓нтуватися. А "рефлекс╕я", "спостереження за самим собою", "бачення сво╓╖ ситуац╕╖" знаходить функц╕ю самореорган╕зац╕╖. Ц╕лком очевидно, що людям, котр╕ часто потрапляють в т╕ ситуац╕╖, коли не можна дати речам можлив╕сть ╕ти сво╖м ходом, а сл╕д весь час орган╕зовуватися, б╕льш властиво спостер╕гати в рефлексивних актах за собою та сво╓ю ситуац╕╓ю" (Манхейм 1994: 297). Такий стан речей може бути причиною того, що усв╕домлення поселя╓ться в практичн╕й сфер╕ рел╕г╕╖ та м╕стицизму п╕д назвою медитативна практики споглядання. Це в╕дбува╓ться з найдавн╕ших час╕в ╕ до тепер╕шнього часу в сучасному м╕стицизм╕. Однак ╓ зауваження ╕ негативного характеру, коли може бути "у прим╕тивних сусп╕льств ╕ у народ╕в, як╕ стоять набагато вище за них, хворобливий екстаз, викликаний спогляданням" (Тайлор 1989: 142). Тобто споглядання може в╕д╕гравати ╕ негативну роль. Воно просто ма╓ бути в м╕ру. Адже життя - воно практичне. ╤ практика - критер╕й ╕стини.

Б╕ограф╕чн╕ св╕дчення говорять про те, що стан ПРИПИНЕННЯ як особливий стан св╕домост╕, як компенсаторне осяяння - це "нормальний св╕домий стан" (Мурашкин 2006: 122), аж до того, що "не ╕сну╓ н╕яко╖ в╕дм╕нност╕ м╕ж просв╕тленою ╕ непросв╕тленою людиною" (Жирту╓ва 2009: 149).

Варто зазначити, що це "нормальний св╕домий стан═- т╕льки чистий" (Мурашкин 2006: 122). Тобто ре╓струються все ж таки в╕дм╕нност╕, особливост╕. Вказу╓ться на те, що це чистий стан св╕домост╕. Отже до цього вона була не зовс╕м чистою, замутненою чи якоюсь ╕ншою. Тобто стан ПРИПИНЕННЯ як компенсаторне осяяння виника╓ спонтанно, ╓ результатом очищення. Процедура очищення в даному випадку - це природне життя самосв╕домост╕ як регуляторного механ╕зму в людин╕, коли в╕дторга╓ться др╕б"язкове, неважливе. Регулю╓ться недопущення всього незначного в житт╓д╕яльност╕ людини. Це головний онтолог╕чний аспект компенсаторного осяяння як регулюючого прояву самосв╕домост╕ та ╖╖ регуляторного механ╕зму. Цей регуляторний механ╕зм спрацьову╓ через самоспостереження. Так людина ма╓ спостер╕гати свою пристрасть н╕би збоку, н╕би це ╕ не ╖╖ пристрасть. ╤ людина опанову╓ пристраст╕, уподобання, поверта╓ться до т╕╓╖ справи, яку необх╕дно виконати.

Таку техн╕ку ми зустр╕ча╓мо в джнана-йоз╕, в дзен-буддизм╕, в даосизм╕. Таку техн╕ку можна зустр╕ти у всякому м╕стицизм╕. Це техн╕ка оволод╕ння собою, щоб не заражатися др╕б"язковим, неважливим, непотр╕бним. Тобто "для вс╕╓╖ попередньо╖ м╕стики справедливо визнати, що ╖╖ етичний сенс надто м╕зерний. Вона, щоправда, наводить людину на шлях самозаглиблення" (Швейцер 1992: 27). Однак етичне н╕куди не под╕неться ╕ не зникне. Воно ╕сну╓, бува╓. Усуваючи другорядне та непотр╕бне, людина як св╕дома ╕стота певним чином дикту╓ себе в соц╕ум╕, живучи за певними правилами. Цим людина обира╓ певн╕ закони ╕ правила, затверджу╓ певн╕ ц╕нност╕. Тут можна говорити про онтолог╕зм акс╕олог╕╖, про ╖╖ ╕снування - через прояви св╕домост╕ та самосв╕домост╕, через регуляторн╕ механ╕зми самосв╕домост╕.

Онтолог╕чний аспект анал╕зованих процес╕в зводиться до того, що у людин╕ йде процес очищення. Цей процес ╕сну╓ як реальн╕сть ╕ вимага╓ обов'язково╖ участ╕ самосв╕домост╕, ╕нтроспекц╕╖.

У всьому м╕стицизм╕, у будь-як╕й медитативн╕й практиц╕ обов'язково присутн╕й "╕деал "зрячого" (Фёрштайн 2002: 10). "Зрячий", ╕накше "св╕док" (Фёрштайн 2002: 10), включа╓ в себе ╕ пост╕йну практику, коли необх╕дно "просто усв╕домлювати те, що ╓" (Голмен 1993: 123). Тут "св╕док - це наше власне "Я" (Йогани 2011: 105).

Практика св╕дчення проника╓ глибоко в медицину, психотерап╕ю при боротьб╕ з╕ стресом як "вироблення самосв╕домост╕" (Гельб, Зигель 1994: 189). Хоча ця самосв╕дом╕сть виробля╓ться, присутня в людин╕ при природному ╖╖ розвитку. Так "зр╕л╕ ╕ндив╕ди здатн╕ поглянути на себе збоку суворо об"╓ктивно, маючи ╕нту╖ц╕ю" (Клонингер 2003: 273). Погляд на себе збоку - це ╕ ╓ практика як природний процес прояву самосв╕домост╕ в ╖╖ регуляторн╕й функц╕╖.

Питання не сто╖ть, "чи можемо ми побачити наш дух збоку, подивитися на сво╖ враження, ╕де╖, бажання так, немов вони не наш╕" (Полан 2002: 329). Очевидно те, що "людина здатна побачити себе збоку" (Аристов 2006: 1121). Тут людина "може в╕докремити себе, в╕дсторонитися в╕д розумового процесу" (Орлов 1991: 233). В╕дсторонення в╕д розумового процесу червоною л╕н╕╓ю проходить через всю ╕стор╕ю рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури. Тут рел╕г╕йно-м╕стична культура м╕стить в соб╕ "розум╕ння певних м╕стичних стан╕в, в яких людина перевершу╓ власн╕ меж╕" (Эриксон 1996: 213).

Перевершувати сво╖ власн╕ меж╕ - це, насамперед, виходити за меж╕ природного кола прояв╕в. ╤ "вийти за меж╕ цього кола може т╕льки св╕доме его, щоб, споглядаючи його н╕би збоку, в╕дтворити його заново" (Адлер 1996: 146). Тобто мова йде про оновлення людсько╖ псих╕ки, оновлення через очищення шляхом усв╕домлення. Але усв╕домлювати - це означа╓ так чи ╕накше в╕дчувати б╕ль, больове. В╕дчуваючи певний час б╕ль, можна знайти компенсаторну реакц╕ю повно╖ в╕дсутност╕ болю. "Коли перебува╓мо в несв╕домому стан╕, ми не стражда╓мо в╕д болю чи душевних мук" (Мак-Фарленд 1988: 479). Усв╕домлення та в╕дпов╕дальна повед╕нка да╓ напругу вол╕, стрес та страждання. А психотехн╕ка м╕стицизму та психотерап╕я нам пропонують пост╕йно перебувати у св╕домому стан╕. Не пропонують розслабитися ╕ забути, проте пропонують напружене життя усв╕домлено╖ повед╕нки. Це для того, щоб спонтанно викликати компенсаторну реакц╕ю, через що людина отриму╓ компенсаторне осяяння, тобто стан ПРИПИНЕННЯ. Заради цього осяяння, коли вир╕шуються вс╕ внутр╕шн╕ проблеми, ╕снують рел╕г╕йно-м╕стична культура та психопроф╕лактика з╕ сво╖ми психотерапевтичними техн╕ками. У ф╕лософ╕╖, в ╖╖ онтолог╕╖, "на р╕вн╕ ╕ндив╕дуального духовного буття рел╕г╕я не ма╓ якихось ╕нших (нац╕ональних чи соц╕окультурних) вим╕р╕в, кр╕м трансцендентного" (Филипович 2016: 171). Тут трансценденц╕я - в глибинах людського духу, де "Бог засв╕дчу╓ сво╓ буття" (Колодний 2015: 17). За допомогою под╕бного св╕дчення, тобто стану людського духу, "рел╕г╕я виража╓ться через сво╓р╕дне внутр╕шн╓ одкровення чи осяяння" (Колодний 2020: 23). Це, насамперед, компенсаторне осяяння, яке, припиняючи, компенсу╓ все непотр╕бне ╕ др╕б"язкове в людському житт╕, яке зветься стан ПРИПИНЕННЯ. Це компенсаторне осяяння передбача╓ той стан, коли людина ма╓ в╕дчуття, н╕би "щось присутн╓" (Мурашкин 2006: 122). В╕дчуття людиною того, н╕би "щось присутн╓" (Мурашкин 2006: 122) у ф╕лософ╕╖ може розгортатися в ц╕л╕ онтолог╕чн╕ роздуми про ╕снування яко╖сь об'╓ктивно╖ присутност╕. Однак це "присутн╓" (Мурашкин 2006: 122) - в суб'╓ктивному св╕т╕ людини. Воно належить до суб'╓ктивно╖ онтолог╕╖, онтолог╕╖ св╕домост╕ та самосв╕домост╕, а не до об'╓ктивно╖ онтолог╕╖, онтолог╕╖ об'╓ктивно ╕снуючих речей.

Людина, яка в╕дчува╓ "присутн╕сть", пережива╓ щось б╕льше, н╕ж вона сама як особист╕сть. Тому часто в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ це переживання значиться як НАЙВИЩЕ, ВСЕВИШН╢, ВСЕВИШН╤Й. У документал╕стиц╕ вжива╓ться слово "БОГ" для вираження того, що не п╕дда╓ться описанню. Зам╕сть слова "близьк╕сть" я м╕г би вжити слово "присутн╕сть", але в цьому випадку можна було б подумати, що йдеться про якусь особист╕сть; насправд╕ це було щось б╕льше, н╕ж я" (Джемс 1993: 314). Тобто людина пережива╓ те, що вище за не╖ саму. Переживання можуть бути як позитивн╕, так ╕ негативн╕. У документал╕стиц╕ значиться: "мен╕ здалося, що хтось взяв мене за руку; я встав ╕ почав шукати, чи нема╓ когось стороннього в мо╖й к╕мнат╕. Але в╕дчуття справжньо╖ присутност╕ невидимого прийшло до мене п╕зн╕ше, через одну н╕ч... Щось ув╕йшло до мо╓╖ к╕мнати ╕ зупинилося б╕ля мого л╕жка... Я увесь був вражений особливим "в╕дчуттям" невимовно гн╕тючого характеру... щось було б╕ля мене, ╕ в його присутност╕ я сумн╕вався менше, ан╕ж в ╕снуванн╕ людей, як╕ складаються з плот╕ та кров╕" (Джемс 1993: 61). Присутн╕сть може супроводжуватися не т╕льки в╕дчуттям гн╕тючого характеру, але й "почуттям радост╕" (Джемс 1993: 61). У будь-якому випадку з"явля╓ться "у св╕домост╕ людини почуття реальност╕, в╕дчуття об'╓ктивного буття, сприйняття об'╓ктивного буття" (Джемс 1993: 60). В╕д цього сприйняття об'╓ктивност╕ у ф╕лософ╕в в╕дкриваються роздуми онтолог╕чного характеру, як╕ переносять суб'╓ктивний св╕т в╕дчутт╕в в об'╓ктивну реальн╕сть матер╕ального св╕ту. Однак вс╕ ц╕ "почуття реальност╕ приносять нам деяк╕ "галюцинац╕╖". Нер╕дко трапля╓ться, що "галюцинац╕я" не досяга╓ повного розвитку: людина раптово в╕дчува╓ поруч ╕з собою чиюсь "присутн╕сть", що займа╓ певне м╕сце у простор╕, що ╕сну╓ в особлив╕й невловимий форм╕, реальне най╕нтенсивн╕шо╖ реальност╕" (Джемс 1993: 60). Аж до того, що людина пережива╓ це так, н╕би все це ╕сну╓ об'╓ктивно. У документал╕стиц╕ "це щось, здавалося, стояло впритул б╕ля мене, ╕ було набагато реальн╕шим, н╕ж предмети звичайних сприйнятт╕в" (Джемс 1993: 61). Так у ф╕лософ╕в можуть об"╓ктивуватися ╖х онтолог╕чн╕ роздуми. У рел╕г╕йного адепта може виникати "впевнен╕сть у присутност╕ яко╖сь могутньо╖ особистост╕" (Джемс 1993: 61). У документальних описах значиться, "що в к╕мнат╕, зовс╕м близько в╕д мене, ╓ якась ╕стота" (Джемс 1993: 62). При цьому людина може над╕ляти сво╖ переживання "почуттям чи╓╖сь духовно╖ присутност╕" (Джемс 1993: 62). При цьому об"╓ктиву╓ться "невизначена св╕дом╕сть" абсолютно╖ реальност╕, що перебува╓ за межами св╕ту явищ" (Джемс 1993: 64). Так ф╕лософи породжують певну трансценденц╕ю, про яку надал╕ посл╕довно та лог╕чно розм╕рковують. В той же час рел╕г╕йн╕ люди говорять про те, що пережили "почуття присутност╕ Бога" (Джемс 1993: 65). Вони стверджують, що "прост╕р наповнився присутн╕стю Бога" (Джемс 1993: 65). У документал╕стиц╕ ф╕ксу╓ться: "в╕дбувся незвичайний внутр╕шн╕й п╕дйом, ╕ я в╕дчув присутн╕сть Бога" (Джемс 1993: 66). При цьому наголошувалося, що людина "народилася знову" (Джемс 1993: 66). Тобто под╕бн╕ стани дають певний результат. Людина оновлю╓ться. Але переживання саме по соб╕ ма╓ такий характер, що "в мо╓му екстаз╕ Бог не мав н╕ форми, н╕ кольору, н╕ запаху, н╕ смаку, ╕накше кажучи, в╕дчуття присутност╕ Його не було н╕як локал╕зовано" (Джемс 1993: 67). Однак документал╕стика оперу╓ "тимчасовим зникненням мо╓╖ особистост╕" (Джемс 1993: 68). Тобто результатом переживання "присутност╕" ╓ те, що людина в╕дчува╓ зникнення сво╓╖ застар╕ло╖ особи ╕ народжу╓ться наново. У ф╕лософ╕╖ йдеться про те, що ╕сну╓ "сила уяви, яку можна назвати онтолог╕чною" (Джемс 1993: 69). Тобто на ╜рунт╕ под╕бних псих╕чних переживань вироста╓ ф╕лософська онтолог╕я. Проте перед онтолог╕чними роздумами про буття у ф╕лософа були стани псих╕ки, коли в╕н в╕дчував, що в голову вв╕йшла якась сила, ╕ з голови н╕би щось виходить. Та коли щось робиш, под╕бна "присутн╕сть" ста╓ менш пом╕тною. Тому в даосизм╕ робиться акцент на не-д╕янн╕, адже стан "присутност╕" да╓ сильн╕ш╕ в╕дчуття, коли людина зупиня╓ться. В голову входить якась сила, ╕ мислення завмира╓. На под╕бн╕ описи багата рел╕г╕йно-м╕стична культура. Там ми знаходимо твердження, що якась сила н╕би входить в голову людини ╕ вона ста╓ ╕ншою. При цьому людина ма╓ можлив╕сть рухатися, але на це у не╖ не виника╓ бажання. В цьому стан╕ людина - самодостатня. Недол╕ки компенсувалися, ╕ вона в╕дчува╓ певну "присутн╕сть". "Присутн╕сть" супроводжу╓ться тим, що у людини виника╓ в голов╕ сила, м╕ць. Вс╕ недол╕ки компенсуються, ╕ людина в╕дчува╓ досконал╕сть. Вона зупиня╓ться ╕ н╕чого не робить спец╕ально. Та якщо нею щось зроблено спец╕ально, то ста╓ просто см╕шно. В╕дштовхуючись в╕д под╕бних стан╕в, ф╕лософ у сво╖х онтолог╕чних роздумах робить акцент на в╕дчутт╕ яко╖сь "присутност╕".

Людина, яка в╕дчува╓ "присутн╕сть", пережива╓ щось б╕льше, н╕ж ма╓ вона сама як особист╕сть. Тому часто у рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ це переживання значиться як ВИЩЕ, ВСЕВИШН╤Й. В документал╕стиц╕ "вжива╓ться слово Бог для вираження того, що не п╕дда╓ться описанню. Зам╕сть слова близьк╕сть я м╕г би вжити слово присутн╕сть, але в цьому випадку можна було б подумати, що мова йде про якусь особист╕сть. Насправд╕ це було щось б╕льше, н╕ж Я" (Джемс 1993: 314). Тобто людина пережива╓ те, що вище за не╖ саму.

В онтолог╕╖ - "буття означа╓ присутн╕сть" (Хайде╜╜ер 1991: 144). Тобто "буття" просто зам╕ню╓ться такими словами, як "присутн╕сть", "сяйво", "св╕т╕ння", "просв╕т", "роз'яснювальне", "да╓", "що дозволя╓", "зв╕льнення" та "неприховування" (Хант 2004: 353). Причому "присутн╕сть - це буття сьогодення, але також ╕ буття минулого та буття майбутнього" (Делёз 2002: 130). Тобто встановлю╓ться зв'язок з часом. Проходить розташування "конкретного ╕снування у вигляд╕ "присутност╕" (Dasein) в тимчасовост╕" (Вашестов 2000: 425). Проте час як форма об"╓ктивно╖ реальност╕ при розгляд╕ "присутност╕" не отриму╓ в онтолог╕╖ ствердного розвитку. Б╕льше нароста╓ той факт, що "присутн╕сть - це предмет суб'╓ктивно╖ онтолог╕╖, онтолог╕╖ св╕домост╕ та самосв╕домост╕. Тут в╕дбува╓ться розгляд "модульовано╖ пари в╕дсутност╕ та присутност╕" (Лакан 1995: 46), а також розгляд вар╕анту, коли "назавжди позбавлена повноти самоприсутност╕ людина" (Ман 1999: 34) опиня╓ться в центр╕ уваги онтолог╕╖ "присутност╕". Фактично розгляда╓ться людина та ╖╖ особливий стан з характеристикою "присутност╕". Цей стан ╓ компенсаторним осяянням, при якому компенсуються недол╕ки, ╕ людина сприйма╓ себе як досконалу.

Перейшовши до структур суб'╓ктивно╖ онтолог╕╖, "присутн╕сть" доповню╓ться певними важливими характеристиками. В╕дображаючи переживання людиною досконалост╕, "присутн╕сть" може абсолютизуватися. В такому випадку "присутн╕стю, яка, правду кажучи, не ╓ н╕ присутн╕стю реч╕, н╕ присутн╕стю будь-кого ╕ яка, можливо, виражена, принаймн╕, поб╕чно, фразою абсолютна присутн╕сть. Отже, у нас не буде п╕дстав стверджувати нав╕ть те, що Всесв╕т присутн╕й у мо╓му Я" (Марсель 2005: 557-558). Абсолютизац╕я "присутност╕" розкв╕та╓ у рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕. Тут до не╖ додаються нов╕ характеристики, що визначають процес компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ. Тут особливе м╕сце пос╕да╓ така характеристика, як чистота. За сво╓ю сутн╕стю компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ ╓ результуючим моментом процесу очищення псих╕ки в╕д усього незначного. Це фактично очисна процедура спонтанного характеру. К╕нцевий результат ц╕╓╖ процедури - чистота. Серед рел╕г╕й особливо значне м╕сце чистот╕ в╕дводить буддизм. К╕нцевий результат буддизму - це н╕рвана, особливий стан псих╕ки, стан чистий в╕д др╕б"язковост╕, що сп╕впада╓ з компенсаторним осяянням стану ПРИПИНЕННЯ. Тому тут ╕ "присутн╕сть" чиста. Так "Майстер Д. - це той, хто будь-яко╖ мит╕ стану св╕домост╕ може "перейти" в ригпу, в чисту присутн╕сть" (Андросов 2011: 213). До характеристики абсолютно╖ присутност╕ додано чисту присутн╕сть. В авраам╕чних рел╕г╕ях йдеться про Бога як Всемогутню присутн╕сть. Тут в╕руючий "простягався ниць у полум"яному поклон╕нн╕ Всемогутн╕й Присутност╕" (Скотт 2005: 237).

Щодо "присутност╕" - як╕ б характеристики не давалися, вони даються певному стану св╕домост╕. Але йдеться завжди про особливий стан св╕домост╕, не повсякденний. А це - внутр╕шн╕й св╕т людини. Св╕т не об"╓ктивний, не об"╓ктивно-д╕йсний. У традиц╕ях культури це може бути ╕нту╖тивне прозр╕ння, осяяння, перетворення, просв╕тлення, ╕нсайт, екстаз. Тут зовн╕шн╕й матер╕альний св╕т "присутн╕й" з цим поза-себе екстазом" (Хайде╜╜ер 1997: 365). Тобто "присутн╕сть" зд╕йсню╓ться та проявля╓ться при якомусь особливому стан╕ св╕домост╕. У нас йдеться про компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ. А тут к╕нцевий результат - це очищення та зц╕лення псих╕чно╖ сфери людини. Тут "зц╕лення означа╓ не т╕льки в╕дчуття присутност╕ в цьому св╕т╕, а й набуття ц╕л╕сност╕, гармон╕╖ та р╕вноваги" (Кэмпбелл 2009: 75). Хоча в╕дчуття присутност╕ - це ╕ ╓ сутн╕сть само╖ присутност╕, якщо залишити десь збоку присутн╕сть об"╓ктивного матер╕ального св╕ту, присутн╕сть об"╓ктивно╖ реальност╕. В такому випадку ми ма╓мо справу з суб'╓ктивною реальн╕стю. А вар╕антом "присутност╕" в суб"╓ктивн╕й реальност╕ ╓ наявн╕сть ц╕╓╖ само╖ "присутност╕" як характеристики компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ. В такому раз╕ можна стверджувати, що ╕сну╓ "╕деальний стан присутност╕" (Гумбрехт 2006: 137).

Компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ супроводжу╓ться внутр╕шн╕м спогляданням людини, коли вона ре╓стру╓ вс╕ сво╖ зайв╕ рухи - др╕б"язков╕, непотр╕бн╕. В╕д сво╖х власних др╕б"язкових ╕ непотр╕бних рух╕в людин╕ ста╓ см╕шно. Всякий зайвий рух людина у соб╕ бачить. ╤ ╖й в╕д цього бачення т╕льки см╕шно. Саме це бачення ╓ практикою без спец╕ально орган╕зовано╖ вправи на кшталт медитац╕╖.

Бачити в соб╕ непотр╕бний рух, вчинок, думку, почуття - це природний регуляторний процес самосв╕домост╕, процес компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ.

Однак, якщо людина не стежить за тим, що вона робить, то починають приходити думки, образи, ╕ ╕нтенсивн╕сть прояву компенсаторного осяяння знижу╓ться. Людина уника╓ реального, в╕дходить в╕д того, що ╓, що вона робить. В╕дходить. Проте через якийсь час може прокинутися, заф╕ксувати св╕й в╕дх╕д. ╤ це природний прояв псих╕чного життя людини.

Онтолог╕чний аспект розкрива╓ться у тому становищ╕, що компенсаторне осяяння не передбача╓ будь-якого руху, роблення. "Припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). А коли людина руха╓ться, то компенсаторне осяяння трохи змазу╓ться за су╓тою, су╓тн╕стю. Коли людина в нерухомост╕, то воно розкв╕та╓.

Онтолог╕я говорить про нерухом╕сть як сутн╕сне ╕снування компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ. Тобто ╓ компенсаторне осяяння в сво╓му максимальному прояв╕, коли воно ╕сну╓ через нерухом╕сть та в╕дсутн╕сть су╓тност╕.

Нерухом╕сть. Причини т╕лесно╖ нерухомост╕ можуть бути р╕зними. Це може бути ╕ патолог╕я. Наприклад, кататон╕я, каталепс╕я. ╤ так╕ пор╕вняння ╕снують. В╕домо, що Мандукья Упан╕шада опису╓ чотири стани св╕домост╕: стан неспання, стан сну з╕ сновид╕ннями, стан глибокого сну без сновид╕нь ╕ "четвертий [стан] - невимовний, розчинення виявленого св╕ту, що приносить щастя" (Упанишады 2003: 638). Про цей, четвертий стан, говориться, що в╕н - "каталептична св╕дом╕сть" (Элиаде 2009: 75). Але цей стан ма╓ ц╕нн╕сть. В╕н вважа╓ться ВИЩИМ. Дане досл╕дження стверджу╓, що це - компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ. Вказу╓ться, що це - "транс (тур╕я)" (Элиаде 2009: 75). Однак лише певний вид трансу. Трансов╕ стани бувають р╕зного роду. Серед них ╓ й патолог╕чн╕. ╢ так╕ транси, як╕ супроводжуються нерухом╕стю т╕ла. Але норма в цьому в╕дношенн╕ почина╓ться ще з тваринного св╕ту. Так при стан╕ ╕нсайту шимпанзе на окличку Султан "раптово завмер на якусь мить" (Гудолл 1992: 31). У людини це може продовжуватись не мить, а добу та б╕льше. Так Сократ "стояв при Пот╕д╕ ц╕лих двадцять чотири години, не рухаючись з м╕сця" (Вейнингер 1992: 363).

Звичайно, надсв╕дома сфера людини дуже р╕зноман╕тна. Тут ╕ натхнення, й ╕нту╖тивне прозр╕ння, й ╕нсайт, ╕ перетворення, ╕ просв╕тлення, ╕ осяяння. Тут р╕зноман╕тн╕сть трансових стан╕в та екстаз╕в. У цьому розма╖тт╕ ми шука╓мо м╕сце для компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ, шука╓мо його неповторн╕ особливост╕, щоб затвердити онтолог╕чний, еп╕стемолог╕чний та акс╕олог╕чний статус ╕ пом╕стити як певне явище в теоретичну ф╕лософ╕ю: в онтолог╕ю, ф╕лософ╕ю ╕снування; в еп╕стемолог╕ю, ф╕лософ╕ю п╕знання; в акс╕олог╕ю, ф╕лософ╕ю ц╕нностей. А стан нерухомост╕ може супроводжувати ╕ транс, ╕ екстаз, й ╕нсайт, ╕ ще багато ╕нших надсв╕домих стан╕в людини. Тому нерухом╕сть не ╓ основним показником компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ. При трансах можуть бути "т╕лесн╕ рухи або повна нерухом╕сть" (Доддс 2000: 435). Екстатичн╕ стани також можуть бути р╕зними. При цьому "зника╓ зовн╕шн╕й св╕т, ╕ людина знаходиться поза часом ╕ простором. У рухов╕й сфер╕ при цьому спостер╕га╓ться або нерухом╕сть (людина довго залиша╓ться у прийнят╕й поз╕) або, навпаки, в╕дчува╓ т╕лесну легк╕сть, виявля╓ рад╕сть, що доходить до несамовитост╕ й виража╓ться в бурхливих рухах" (Ильин 2001: 14). Однак при компенсаторному осяянн╕ т╕лесна нерухом╕сть пов"язана ╕з сутн╕стю самого явища в псих╕чному житт╕ людини, а не з ╖╖ генетичною схильн╕стю через темперамент або через особливост╕ характеру. Компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ - це не роблення, а ситуац╕я, коли "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Под╕бне найлегше супроводжу╓ться нерухом╕стю. При цьому компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ пов"язане, перш за все, з процесом оволод╕ння собою, з процесом контролю. А "контроль - це обмеження в рус╕" (Уотс 2004: 64). Але й "при м╕стичному екстаз╕ наста╓ такий стан, при якому вся св╕дом╕сть звернена всередину, лиша╓ться нерухомою" (Годфруа 1992: 158). При под╕бних станах люди "абсолютно спок╕йн╕ та нерухом╕" (Гроф 1994: 189). Тод╕ людина, як "нерухома безмовн╕сть, губиться у внутр╕шньому спогляданн╕" (Иванов 1994: 29), де "спогляда╓ться предмет чи думка, на яку посилено зверта╓ться увага, почина╓ охоплювати повн╕стю всю св╕дом╕сть ╕ вит╕сня╓ з не╖ все ╕нше. Досяга╓ться ст╕йк╕сть одн╕╓╖ картини, стан трансу, що завершу╓ться ╕нод╕ каталепс╕╓ю" (Такубоку 1989: 236).

Компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ - це "чисте споглядання без п╕знання" (Делёз, Гваттари 1998: 273). Однак "споглядання не ╓ досконала пасивн╕сть духу" (Бердяев 1991: 219). Значим╕сть людини - "не т╕льки в д╕янн╕, а й у спогляданн╕" (Рубинштейн 1973: 343). Це розум╕лося ще у давнину. Тому бог ма╓ "кваз╕пасивн╕сть" (Дюмезиль 1986: 155). А "обличчя бога залиша╓ться спок╕йним, безтурботним ╕ нерухомим" (Кэмпбелл 2002: 457). Коли виносять бога з суб"╓ктивного св╕ту людини назовн╕, бог ста╓ "нерухомим першодвигуном" (Фромм 1992: 86). В╕н поста╓ як "безд╕яльний небесний бог" (Элиаде, Кулиано 2011: 249). Однак, коли переносять бога назовн╕, то в╕н не переста╓ бути внутр╕шн╕м станом людини, не переста╓ бути компенсаторним осяянням стану ПРИПИНЕННЯ. Це ч╕тко прогляда╓ться, коли говориться про те, що "в такому стан╕ душа нехту╓ нав╕ть мисленням, яке так високо ц╕ну╓ у будь-який ╕нший час, оск╕льки мислення ╓ рух, а вона не хоче тепер бути в рус╕" (Плотин 1995: 310). Компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть бажань, це "нерухоме самодостатн╓ перебування в одн╕й точц╕" (Лосев 1993: 743). У китайському м╕стицизм╕ це "безд╕яльна д╕я" (Роузен 1997: 218). Ця д╕я позбавлена су╓тност╕, метушн╕. Через су╓тн╕сть ╕ су╓ту - св╕дом╕сть не чиста. А вищий стан або компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ - це "нормальний св╕домий стан, т╕льки чистий" (Мурашкин 2006: 122). Онтолог╕чна визначен╕сть даного стану - це чистота. Така онтолог╕чн╕сть доповню╓ться ╕ еп╕стемолог╕чним аспектом, а завершу╓ться акс╕олог╕чним аспектом, тобто ц╕нн╕стю. Чистота - це ц╕нн╕сть ╕ результат. Чистота - це спос╕б ╕снування компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ.


Розд╕л 2. ОНТОЛОГ╤ЧНИЙ АСПЕКТ


Онтолог╕я. Онтолог╕я - ф╕лософське вчення про буття як таке. Поняття "онтолог╕я" було введене Р. Гоклен╕усом у ХV╤╤ стол╕тт╕.

Антична ф╕лософ╕я. В античн╕й ф╕лософ╕╖ буття розгляда╓ онтолог╕я елеат╕в, елейська школа. Так Пармен╕д розр╕зняв буття чутт╓ве ╕ буття ╕стинне. Але коли мова заходить про буття як таке, то тут думки якоюсь м╕рою в╕дображають глибинн╕ стани самого ф╕лософа. Серед цих глибинних стан╕в можна знайти ╕ властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ.

Ар╕стотель. Ар╕стотель шукав сутн╕сть у матер╕альному бутт╕. Це об'╓ктивне буття. А стан ПРИПИНЕННЯ - суб'╓ктивне буття.

Середньов╕чна ф╕лософ╕я. У середньов╕чн╕й ф╕лософ╕╖ абсолютне буття ототожнюють ╕з Богом. Властивост╕-характеристики цього абсолютного буття нагадують властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ.

Ф╕лософ╕я Нового часу. Ф╕лософ╕я Нового часу ор╕╓нту╓ться на науку, ╕ тому вчення про буття вона в╕дстороню╓ в╕д теолог╕╖. Вт╕м теолог╕я переда╓ ╕ об'╓ктивн╕ властивост╕-характеристики такого суб'╓ктивного стану людини як стан ПРИПИНЕННЯ. Об'╓ктивн╕ властивост╕-характеристики можуть бути предметом наукового досл╕дження.

Сп╕ноза. Сп╕ноза у сво╖й онтолог╕╖ ототожню╓ Бога ╕ Природу. При такому ототожненн╕ Бог ста╓ особливим, вищим станом людсько╖ душ╕. Цей стан сво╖ми властивостями-характеристиками ╓ под╕бним до стану ПРИПИНЕННЯ.

Класична н╕мецька ф╕лософ╕я.

Кант. Кант не ставить онтолог╕ю поза принципами розуму. В такому раз╕ ця онтолог╕я може мати властивост╕-характеристики такого стану, як стан ПРИПИНЕННЯ, як особливий стан св╕домост╕.

Ф╕хте, Шелл╕нг, Гегель стверджують, що буття ╓ результатом розвитку мислення. Тут мислення виявля╓ свою тотожн╕сть ╕з буттям. Якщо мислення виявля╓ цю тотожн╕сть, то таке буття вже може мати властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ.

Сучасна ф╕лософ╕я. Позитив╕зм. Позитив╕зм в╕дкида╓ онтолог╕ю як ненаукове знання. Та якщо онтолог╕ю розум╕ти як вчення про буття як таке, а буття пов'язувати обов'язково ╕з суб'╓ктивним буттям людини, то така онтолог╕я торка╓ться людських стан╕в, серед яких ╓ стан ПРИПИНЕННЯ. Стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ об'╓ктивн╕ властивост╕-характеристики. ╥хню об'╓ктив-н╕сть можуть п╕дтвердити науков╕ досл╕дження.

Екзистенц╕ал╕зм. Гайде╜╜ер показу╓, що буття варто осмислювати через ун╕кальн╕сть ситуац╕╖ людсько╖ присутност╕. Сартр ╕ Ясперс розум╕ють буття як непод╕льну ╓дн╕сть суб"╓кта й об"╓кта. Ця ╓дн╕сть лежить в основ╕ свободи ╕ в╕дпов╕дальност╕ людини. Така ╓дн╕сть обов'язково врахову╓ свободи, як╕ да╓ стан ПРИПИНЕННЯ - як свобода в╕д ╕люз╕й ╕ забобон╕в застар╕ло╖ людсько╖ св╕домост╕ в нових умовах, умовах що потребують оновлення.

Марксизм. Онтолог╕я марксизму розгляда╓ форми руху матер╕╖, розкрива╓ розум╕ння сусп╕льного буття. Марксизм говорить про онтолог╕ю д╕яльност╕ як про спос╕б буття людини. Однак людина ма╓ в сво╓му житт╕ не т╕льки д╕яльн╕сть, а й споглядальн╕сть, яка в╕дстороню╓ ╕ нищить в людин╕ застар╕лу, непотр╕бну д╕яльн╕сть в нових умовах. Така споглядальн╕сть притаманна стану ПРИПИНЕННЯ. Споглядання припиня╓ др╕б"язкову ╕ неважливу д╕яльн╕сть, яка фактично непотр╕бна.

Посткласична ф╕лософ╕я. У посткласичн╕й ф╕лософ╕╖ в онтолог╕чне, тобто бутт╓ве, входить ╕ суб"╓ктивне, входить людська ╕ндив╕дуальн╕сть. В таке онтолог╕чне входить ╕ бутт╓ве стану ПРИПИНЕННЯ.

Буття. Буття - це ╕снування, яке виража╓ться зв"язкою "╢".

Коли буття розум╕╓ться як ╕снування, як те, що ╓, то це буття стосу╓ться будь-чого, будь-яких речей. Таке буття - беззм╕стовне, абстрактне. Воно виявля╓ байдуж╕сть до того, до чого застосову╓ться. Це "чисте буття". Властивост╕-характеристики такого "чистого буття" нагадують стан ПРИПИНЕННЯ, що яскраво передають ф╕лософськ╕ роздуми, як╕ торкаються чистоти. Але стан ПРИПИНЕННЯ - це не абстракц╕я, а конкретика, конкретний стан псих╕чного життя людини.

Коли ╓ визначене буття - "ось це", ця скеля, цей кам╕нь, то це назива╓ться "наявним буттям". Наявне буття показове, коли кажуть про конкретн╕ предмети, про конкретн╕ реч╕. Але наявне буття ма╓ в╕дношення ╕ до суб'╓ктивного св╕ту людини, коли кажуть про певний псих╕чний стан. Стан ПРИПИНЕННЯ - це певний конкретний стан людини. Про цей стан можна казати як про наявне буття.

Буття розум╕ють як безпосередню д╕йсн╕сть, яку ще не розд╕лено на явище ╕ сутн╕сть. З ц╕╓╖ безпосередньо╖ д╕йсност╕ почина╓ться п╕знання. Тут сутн╕сть спочатку прихована. Вона на ц╕й стад╕╖ не да╓ться для п╕знання.

За Гегелем, буття ╕ сутн╕сть розр╕зняються. Таке положення правом╕рне, якщо буття розум╕ти як стан ПРИПИНЕННЯ, адже цей стан не продуку╓ сутност╕. В╕н очищу╓ людину в╕д застар╕лих ╕ непотр╕бних сутностей, тих сутностей, як╕ в╕джили сво╓.

Структура буття. Структура буття пода╓ться такими категор╕ями: як╕сть-к╕льк╕сть-м╕ра.

Буття розум╕╓ться як протилежн╕сть св╕домост╕, тобто буття - як матер╕я. Тут ми бачимо опозиц╕йну пару: буття ╕ св╕дом╕сть. Буття як матер╕я - незалежне в╕д св╕домост╕. Людина охоплю╓ буття сво╓ю д╕яльн╕стю. Проте ╓ буття не т╕льки об'╓ктивне, тобто матер╕альне, а й суб'╓ктивне, не матер╕альне, буття душ╕, духу. До цього буття належить ╕ стан ПРИПИНЕННЯ.

Небуття. Небуття - заперечення буття. Небуття - це не-╕снування. За Гегелем - це н╕що. Н╕що беззм╕стовне, як ╕ чисте буття, коли в╕д певно╖ реч╕ в╕докремлюються вс╕ властивост╕, а залиша╓ться важливим те, що ця р╕ч - лише ╓. Н╕що ╕ чисте буття тотожн╕. Водночас вони й протилежн╕, адже ф╕ксують в╕дм╕нн╕сть м╕ж ╕снуючими чи не╕снуючими речами.

Та чи ╕нша р╕ч виника╓ з╕ зникнення попередн╕х утворень. Наприклад, брунька зника╓, коли розпуска╓ться кв╕тка. В свою чергу кв╕тка зника╓ з появою плоду.

Кожне наступне утворення ╓ запереченням, небуттям попереднього утворення. Буття ╕ небуття - це моменти становлення.

Буття - це ф╕лософська категор╕я, що означа╓ все, що реально ╕сну╓. Реальн╕сть, яка ╕сну╓ об"╓ктивно, поза ╕ незалежно в╕д св╕домост╕ людини - це об"╓ктивне буття. Реальн╕сть як прояв св╕домост╕ людини, прояв людського духу - це суб"╓ктивне буття. Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ суб'╓ктивне буття.

Форми буття: 1. буття речей ╕ процес╕в; 2. буття духовного, ╕деального; 3. буття людини; 4. буття соц╕альне. Стан ПРИПИНЕННЯ - це буття людини, буття певного ╖╖ стану.

Субстанц╕я. Субстанц╕я - це загальна первинна основа вс╕х речей. Субстанц╕я ╓ сутн╕стю вс╕х речей. Субстанц╕я нестворювана ╕ незнищенна. Субстанц╕я ╓ причина само╖ себе й основа вс╕х зм╕н. Матер╕я субстанц╕ональна, а св╕дом╕сть - не субстанц╕ональна. Стан ПРИПИНЕННЯ - не субстанц╕ональний.

Матер╕я. Матер╕я - це ф╕лософська категор╕я для означення об"╓ктивно╖ реальност╕, яка дана людин╕ у в╕дчуттях, котру людина намага╓ться п╕знати, але при цьому матер╕я ╕сну╓ незалежно в╕д само╖ людини.

╤снувати - отже бути об"╓ктивною реальн╕стю. Стан ПРИПИНЕННЯ теж ╕сну╓. Однак це суб'╓ктивна реальн╕сть. Ця суб'╓ктивна реальн╕сть ╓ властив╕стю об'╓ктивно╖ реальност╕, властив╕стю матер╕╖, певно╖ матер╕╖, високоорган╕зовано╖ матер╕╖.

Матер╕я розум╕╓ться як сутн╕сть, як субстанц╕я, яка лежить в основ╕ ╓дност╕ всього. Структурн╕сть ╓ властив╕стю матер╕╖. Структурн╕сть матер╕╖ характеризу╓ ╖╖ стан з точки зору перервност╕ й неперервност╕.

Види матер╕╖: речовина ╕ поле. Речовина - все те, що ма╓ в основному механ╕чну масу спокою. Поле - це вид матер╕╖, який не ма╓ маси спокою.

Рух ╓ спос╕б ╕снування матер╕╖. Прост╕р ╕ час ╓ форми ╕снування матер╕╖, тобто буття матер╕альних систем.

Прост╕р ╕ час ╕снують об"╓ктивно ╕ незалежно в╕д св╕домост╕. Прост╕р ╕ час не ╕снують незалежно в╕д матер╕╖.

Прост╕р - це форма буття матер╕╖. Прост╕р характеризу╓ться протяжн╕стю, структурн╕стю. Прост╕р характеризу╓ться сп╕в╕снуванням ╕ вза╓мод╕╓ю елемент╕в в тих чи ╕нших матер╕альних системах.

Час - це форма буття матер╕╖. Час виявля╓ тривал╕сть ╕снування матер╕╖, матер╕альних об"╓кт╕в. Час виявля╓ посл╕довн╕сть зм╕ни стан╕в у розвитку тих чи ╕нших матер╕альних систем.

Динам╕чна концепц╕я часу. Динам╕чна концепц╕я часу св╕дчить, що ╓ минуле, тепер╕шн╓ ╕ майбутн╓. ╤снують под╕╖ лише тепер╕шнього часу. Минулого буття нема╓. Воно п╕шло в небуття, залишивши лише сл╕д в тепер╕шньому. Майбутн╕х под╕й не ╕сну╓. ╢ лише ╖хн╕ передумови.

Статична концепц╕я часу. Статична концепц╕я часу доводить, що минуле, тепер╕шн╓ ╕ майбутн╓ реально ╕снують одночасно. Не ╕сну╓ под╕лу на минуле, тепер╕шн╓ ╕ майбутн╓.

Властивост╕ простору ╕ часу. До загальних властивостей простору ╕ часу належать: об"╓ктивн╕сть ╕ незалежн╕сть в╕д св╕домост╕ людини; ╖х абсолютн╕сть як атрибут╕в матер╕╖; нерозривний зв"язок простору ╕ часу м╕ж собою, а також з рухом матер╕╖.

Прост╕р - це протяжн╕сть, тобто рядоположення ╕ сп╕в╕снування, зв"язн╕сть, неперервн╕сть.

Час - це тривал╕сть, одном╕рн╕сть, асиметричн╕сть, незворотн╕сть.

Сл╕д зазначити, що онтолог╕чн╕ погляди бувають р╕зн╕, сво╓р╕дн╕. Прикладом може бути такий: "маючи в соб╕ сам╕й внутр╕шню основу Буття, п╕знання як Закон Буття, як Абсолют, людина ста╓ самим богом" (Жадько 2019: 192). Стати богом - це отримати стан ПРИПИНЕННЯ. А це певний стан св╕домост╕, стан, який вивча╓ суб'╓ктивна онтолог╕я св╕домост╕. З цього приводу торкнемося ф╕лософ╕╖ св╕домост╕, знайдемо в н╕й м╕сце для стану ПРИПИНЕННЯ.

Св╕дом╕сть. Св╕дом╕сть - це властив╕сть високоорган╕зовано╖ матер╕╖, вища форма в╕дображення, ╕деальний образ матер╕ального св╕ту. Св╕дом╕сть ╓ продуктом сусп╕льно-╕сторичного розвитку. Св╕дом╕сть ╓ регулятором ц╕леспрямовано╖ д╕яльност╕ людини з вт╕лення свого ╕деалу безпечного майбутнього стану для себе ╕ для ╕нших.

Св╕дом╕сть - це прояв людського духу, який пов"язаний ╕з п╕знанням. Тут п╕знання робить реальн╕сть в╕домою. При цьому реальн╕сть прийма╓ предметно-мовну форму знання. Св╕дом╕сть опредметню╓ться опосередковано у знанн╕. А от "несв╕домий" прояв духу опредметню╓ться безпосередньо у знанн╕. Стан ПРИПИНЕННЯ - це ╕ св╕доме, ╕ несв╕доме. Тут присутн╕ властивост╕-характеристики св╕домого, несв╕домого ╕ надсв╕домого.

Св╕дом╕сть - це феномен д╕яльност╕, а не субстанц╕йност╕, феномен не субстанц╕йний. Тобто св╕дом╕сть зд╕йсню╓ться у сво╖х ╕нтенц╕ях. Б╕льше того, св╕дом╕сть ма╓ трансцендентальну спрямован╕сть на зовн╕шн╕й св╕т, у вс╕х сво╖х ╕нтенц╕ях на цей зовн╕шн╕й св╕т. Але стан ПРИПИНЕННЯ - це св╕дом╕сть поза ╕нтенц╕ями, св╕дом╕сть самодостатня. Трансценденц╕я торка╓ться насамперед стану ПРИПИНЕННЯ.

Опредметнено-мовн╕ значення ╓ результатом проведення св╕дом╕стю сво╖х ╕нтенц╕й на зовн╕шн╕й св╕т. Тут опредметнено-мовн╕ значення набувають онтолог╕чного статусу об"╓кта, об"╓кта матер╕ального або ╕деального. Наприклад, скульптура. Але стан ПРИПИНЕННЯ - це не мовне, а невимовне.

Св╕дом╕сть спрямову╓ себе на реальний св╕т в п╕знавальному напрямку, тобто п╕знавально. Св╕дом╕сть трансформу╓ цей реальний св╕т в ╕деальний св╕т. Стан ПРИПИНЕННЯ н╕велю╓ все, що в цьому ╕деальному св╕т╕ застар╕ло ╕ не спрацьову╓.

Св╕дом╕сть зводить натурал╕стичн╕сть реального св╕ту, трансформуючи ╖╖ в ╕деальний св╕т. Св╕дом╕сть також зводить психолог╕чн╕ прояви "несв╕домого", також трансформуючи ╖х в ╕деальний св╕т. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ под╕бн╕ трансформац╕╖, якщо йде використання др╕б"язкового, непотр╕бного, застар╕лого.

Св╕дом╕сть - це прояв людсько╖ сусп╕льно╖ житт╓д╕яльност╕. Тому св╕дом╕сть ма╓ сусп╕льний характер. Сусп╕льний характер св╕домост╕ проявля╓ться у таких формах, як ф╕лософ╕я, рел╕г╕я, наука, мистецтво, мораль.

Св╕дом╕сть опосередкована, теоретична. Тобто св╕дом╕сть - це ╕ мислення. Мислення не спрямоване безпосередньо на себе. Отже мислення - це опосередкована теоретична св╕дом╕сть, яка спрямована не на саму себе, а на предметний зовн╕шн╕й св╕т. Розум - це також теоретична св╕дом╕сть, яка тотожна тим чи ╕ншим законом╕рностям, притаманним об"╓ктивному св╕ту. Проте в людин╕ знаходиться м╕сце ╕ спогляданню. Людина спогляда╓ саму себе, ╕ в так╕й самосв╕домост╕ може зупинятися непотр╕бна д╕яльн╕сть. ╤ тут може мати прояв стан ПРИПИНЕННЯ.

Розум ╕ здоровий глузд. Розум треба розум╕ти як певне лог╕чне м╕ркування, а здоровий глузд - як певне житт╓во-практичне м╕ркування. ╤ мислення, ╕ розум, ╕ здоровий глузд - все це прояви св╕домост╕. Але стан ПРИПИНЕННЯ - це також прояв св╕домост╕, яка припиня╓ др╕б'язков╕ прояви мислення, розуму, здорового глузду.

Самосв╕дом╕сть. Самосв╕дом╕сть - це св╕дом╕сть, у яко╖ п╕знавальна активн╕сть спрямована на саму себе. Насл╕дком самосв╕домост╕ ╓ те, що людина виокремлю╓ться з╕ св╕тового загалу. Також насл╕дком самосв╕домост╕ ╓ те, що людина може поглянути на себе "ззовн╕". Такий погляд може приводити до стимулювання ╕ прояву стану ПРИПИНЕННЯ.

Завдяки самосв╕домост╕ внутр╕шн╕й св╕т людини актуал╕зу╓ екзистенц╕ю, характеристиками яко╖ ╓ трансцендентально-ун╕кальн╕ стани ╕ндив╕да. Стан ПРИПИНЕННЯ ╕ ╓ за сво╖ми властивостями-характеристиками трансцендентально-ун╕кальним станом ╕ндив╕да. Цей стан ╕ндив╕да ╓ станом регуляторного характеру.

Позасв╕доме. Позасв╕дом╕сть - реальн╕сть псих╕чного життя людини, що протисто╖ть св╕домост╕. Ця реальн╕сть ╕сну╓ за межами св╕домост╕. Позасв╕дом╕сть спонтанно проявля╓ться у св╕домост╕. Однак позасв╕доме може взагал╕ не проявлятися. За Кантом, позасв╕доме пов"язане з ╕нту╖ц╕╓ю. Позасв╕доме як ╕нту╖тивне також пов"язане з╕ станом ПРИПИНЕННЯ, перш за все, сво╓ю спонтанн╕стю.

Св╕дом╕сть форму╓ться п╕д впливом соц╕ального середовища, а позасв╕дом╕сть да╓ться людин╕ в╕д народження. Стан ПРИПИНЕННЯ теж да╓ться в╕д народження. Однак цей стан може не мати прояву взагал╕, якщо людина не веде певний спос╕б життя, не застосову╓ повною м╕рою регуляторн╕ механ╕зми самосв╕домост╕.

╤мпульси позасв╕домост╕ пост╕йно "атакують" св╕дом╕сть, але розум╕ння реал╕й сусп╕льного життя не дають людин╕ можливост╕ вт╕лити ц╕ ╕мпульси в життя.

За Фрейдом, виника╓ процес вит╕снення. ╤мпульси позасв╕домого повертаються назад до свого джерела. Проте ц╕ ╕мпульси можуть субл╕мувати. Субл╕мац╕я - це коли ╕мпульси позасв╕домого виражаються символами у формах культури, в ╖╖ артефактах.

П╕дсв╕доме ╕ надсв╕доме. У позасв╕домому розр╕зняють п╕дсв╕доме ╕ надсв╕доме. П╕дсв╕доме - це сновид╕ння, псих╕чн╕ травми, комплекси. Надсв╕доме - це ╕нту╖ц╕я зр╕ло╖ особистост╕, ╖╖ творчий процес. Тут людина у сво╖й творчост╕ розкрива╓ власн╕ глибинн╕ можливост╕ в ╕нту╖ц╕╖. ╤ тут ма╓ прояв стан ПРИПИНЕННЯ як механ╕зм н╕велювання всього застар╕лого, що заважа╓ проявлятися творчим процесам, ╕нту╖ц╕╖.

Позасв╕доме - морально амб╕валентне, коли вчинок людини проходить поза ╖╖ св╕дом╕стю. Несв╕доме - ╕нфантильна св╕дом╕сть, стан непроявленого в людин╕, коли людина, оц╕нюючи себе з морального, ц╕нн╕сного боку, зд╕йсню╓ несв╕домий вчинок. Стан ПРИПИНЕННЯ, як ╕ позасв╕доме, взагал╕ морально амб╕валентний. Але тут процес припинення всього др╕б"язкового в людин╕ так чи ╕накше стика╓ться з вибором того, що ╓ др╕б"язковим. Оц╕нка др╕б"язковост╕ може виходити на р╕вень моральних принцип╕в.

Самосв╕дом╕сть особистост╕. Самосв╕дом╕сть особистост╕ - це усв╕домлення людиною сво╓╖ специф╕чност╕, сво╓╖ особист╕сно╖ специф╕ки. Через прояв стану ПРИПИНЕННЯ людина теж усв╕домлю╓ власн╕ неповторн╕ риси.

Самосв╕дом╕сть виража╓ сутн╕сть внутр╕шньо-глибинного св╕ту особистост╕. Тут "дух поста╓ як витв╕р, тобто результат творчо╖ д╕╖, ╕ як самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265).

Особист╕сть у сво╖й самосв╕домост╕ сприйма╓ себе як сусп╕льно значущу ц╕л╕сн╕сть. При цьому людина бачить в соб╕ свою неповторну ╕ндив╕дуальн╕сть. Вона сприйма╓ сво╖ прояви як прояви творця самих сусп╕льних в╕дносин. Адже самосв╕дом╕сть особистост╕ взагал╕ ма╓ вияв лише в процес╕ сусп╕льних вза╓мов╕дносин.

Самосв╕дом╕сть особистост╕ форму╓ться в╕дпов╕дно до ╕ндив╕дуально-сусп╕льних ╕деал╕в. При цьому форму╓ться самоп╕знання людини, включаючи в себе як самооц╕нку, так ╕ ╖╖ саморегулювання. Йде також формування емоц╕йно-ц╕нн╕сного ставлення людини до само╖ себе. Це в╕д╕гра╓ важливу роль у саморегулюванн╕ ╕ прояв╕ стану ПРИПИНЕННЯ, адже стан ПРИПИНЕННЯ актуал╕зу╓ться ╕ спрацьову╓ при припиненн╕ др╕б"язкового в повед╕нц╕ людини. Наск╕льки та чи ╕нша повед╕нка др╕б"язкова, оц╕ню╓ться самою людиною, оц╕ню╓ться раптово, спонтанно, несв╕домо.

Буття. Буття властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображено в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинилися" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118). Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли "ви дивились на нього ╕ зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293). Т╕ ж сам╕ теми розглядаються категор╕╓ю "буття", коли мова йде про "виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474).

Через документал╕стику можна яскраво демонструвати властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "буття", де дух виступа╓ як "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис, 2017, с. 265).

Буття. Буття - це те, що ╓, те що безпосередньо ╕сну╓. Однак все зм╕ню╓ться. Наука ф╕ксу╓ опосередковано бутт╓в╕ явища ╕ процеси. Наука оперу╓ опосередкованим знанням. Опосередковане знання в╕добража╓ стосунки, оперу╓ ними, але не оперу╓ самим буттям. Опосередковане знання не схоплю╓ безпосередньо саме буття. ╤сну╓ ╕ безпосередн╓ знання. Його пов'язують з буттям. Безпосередн╓ знання зв'язують з таким способом його виникнення як ╕нту╖ц╕я. Тобто в к╕нцевому рахунку буття - це такий прояв людини, як ╕нту╖ц╕я, знання, отримане ╕нту╖тивно, отримане ╕ррац╕ональною ╕нту╖тивн╕стю, знання художн╓. Але ╓ ╕нту╖ц╕я ╕нтелектуальна, яка продуку╓ опосередковане знання. Такою ╕нту╖ц╕╓ю оперу╓ рац╕онал╕зм, оперу╓ сво╖ми функц╕ональними принципами розуму, науковим розсудом. Буття ж виходить у сферу ╕ррац╕онального. Буття ототожнюють з "м╕нливим ╕ плинним становленням" (Гайденко 2009: 125). Така достатня багатозначн╕сть розум╕ння буття наближа╓ його до ╕ррац╕онально╖ сфери само╖ людини. Стан ПРИПИНЕННЯ - це та сама ╕ррац╕ональн╕сть. Однак в н╕й можна бачити ╕ м╕нлив╕сть плинного становлення, а можна бачити й ╕нше. Тобто буття розум╕╓ться по-р╕зному. Це ╕ пот╕к зм╕н у творчому порив╕, як в ╕нту╖тив╕зм╕. Це також душа ╕сторичного часу. ╤ також непод╕лена безперервн╕сть ц╕╓╖ душ╕. Все зводиться до людсько╖ душ╕, до певного ╖╖ стану. ╤ тут вже можна казати про буття як стан ПРИПИНЕННЯ. Буття розум╕╓ться як присутн╕сть. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ людина так само в╕дчува╓ якусь присутн╕сть.

Буттю приписують поняття "очевидност╕". Але Людина, переживаючи стан ПРИПИНЕННЯ, пережива╓ очевидн╕сть цього стану. Тобто очевидн╕сть як ╕стинн╕сть, як розсуд сутност╕ не усува╓ стан ПРИПИНЕННЯ при розгляд╕ бутт╓вост╕. Стан ПРИПИНЕННЯ очевидний ╕ ╕стинний для людини, яка пережива╓ цей стан. Людина вбача╓ суть у цьому стан╕. Стан ПРИПИНЕННЯ - це стан безпосередност╕. Це стан душевного св╕ту людини.

В ц╕лому можна сказати, що у ф╕лософ╕╖ з часом буття стало в╕дображати "не св╕т "╕стин самих по соб╕", а ╕манентне життя трансцендентально╖ св╕домост╕" (Гайденко 2009: 125).

Стан ПРИПИНЕННЯ - це трансцендентальна св╕дом╕сть. А буття - це "не св╕т "╕стин самих по соб╕", а ╕манентне життя трансцендентально╖ св╕домост╕" (Гайденко 2009: 125). Ця "трансцендентальна св╕дом╕сть ╓ абсолютним буттям" (Гайденко 2009: 125). Цю абсолютн╕сть в╕дчува╓ Людина, яка пережива╓ стан ПРИПИНЕННЯ. Перебуваючи в цьому стан╕, людина ста╓ самодостатньою ╕ н╕ в чому не ма╓ потреби. Але й абсолютне буття це "╕манентне буття, яке не ма╓ потреб у жодн╕й "речовин╕" для свого ╕снування" (Гайденко 2009: 125). Тобто з приводу в╕дсутност╕ потреби ми бачимо сп╕впад╕ння абсолютного буття ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Однак у ф╕лософ╕╖ ╓ розгортання абсолютизму. Абсолютне буття (як ╕ стан ПРИПИНЕННЯ) ╓ чиста св╕дом╕сть. Але це початкова категор╕я "в як╕й вкор╕нено вс╕ ╕нш╕ рег╕они буття" (Гайденко 2009: 125).

У ф╕лософ╕╖ склада╓ться уявлення про те, що людина "протисто╖ть не т╕льки природ╕, але й буттю, вс╕ляк╕й безпосередн╕й даност╕ взагал╕" (Гайденко 2009: 125). Ми бачимо, що протягом ус╕╓╖ ╕стор╕╖ ф╕лософ╕╖ за буттям збер╕га╓ться така особлив╕сть як безпосередн╕сть. Стан ПРИПИНЕННЯ - це та сама безпосередн╕сть, безпосередня дан╕сть. Ця безпосередня дан╕сть ц╕ну╓ться людиною. У ф╕лософ╕╖ нав╕ть практичну ф╕лософ╕ю (етику) ор╕╓нтують на теоретичну ф╕лософ╕ю, на онтолог╕зм. ╤ тут моральн╕ ц╕нност╕ приписують ╕деальному св╕ту буття. Цей ╕деальний св╕т виходить за меж╕ людини ╕ ста╓ "законом серця" (Гайденко 2009: 125), н╕би й не ма╓ в╕дношення до суб"╓кта, не залежить в╕д нього. Але це буття розкрива╓ться у спогляданн╕, у "феноменолог╕чному спогляданн╕" (Гайденко 2009: 125). В╕д╕рвати вс╕ ц╕ процеси в╕д людського суб"╓ктивного св╕ту неможливо. Споглядання проходить в людин╕.

Онтолог╕я ХХ стол╕ття розум╕╓ буття по-р╕зному. Це ╕ абсолютна, чиста св╕дом╕сть, ╕ особист╕сть як субстанц╕я, що ма╓ в╕дношення до "верховно╖ особистост╕ - Бога" (Гайденко 2009: 125). Тут можна бачити, що буття не варто в╕дривати в╕д живо╖ людини, в╕д ╖╖ неповторного внутр╕шнього св╕ту. Але стан ПРИПИНЕННЯ можна вважати особливим внутр╕шн╕м св╕том.

Розум╕ння буття ╓ р╕зне. Розум╕ють буття як духовне, розум╕ють як сл╕пу житт╓ву силу. Реальна д╕йсн╕сть - це сл╕па житт╓ва сила, один з вид╕в буття. Такий вид буття - це бездуховна сила.

╢ розум╕ння, за яким онтолог╕ю ╕ ╖╖ предмет буття вважають основою п╕знання ╕ етики, основою теоретичних погляд╕в на п╕знання ╕ практичну ф╕лософ╕ю, ф╕лософ╕ю морал╕. Тут буття як основа "виходить за меж╕ вс╕лякого сущого ╕ тому не п╕дда╓ться прямому визначенню" (Гайденко 2009: 125). Стан ПРИПИНЕННЯ теж не п╕дда╓ться визначенню. Документально це п╕дтверджу╓ вся ╕стор╕я м╕стицизму.

У ф╕лософ╕╖ - буття розум╕╓ться як суще. Але ╓ твердження, що буття в╕др╕зня╓ться в╕д сущого. Суще - "нейтральне по в╕дношенню до будь-яких категор╕альних визначень" (Гайденко 2009: 126). Стан ПРИПИНЕННЯ теж нейтральний по в╕дношенню до будь-яких категор╕альних визначень. Стан ПРИПИНЕННЯ документально заф╕ксований в апофатичному м╕стицизм╕. Але м╕стицизм, як ╕ ф╕лософ╕я буття, вказу╓ на неможлив╕сть конкретно визначити суще. Суще ╓ особлив╕стю як буття, так ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. ╢ твердження того, що "бутт╓в╕ моменти сущого - ╕снування (Dasein)" (Гайденко 2009: 126). Те саме можна сказати ╕ про стан ПРИПИНЕННЯ. Моменти сущого стану ПРИПИНЕННЯ - ╕снування. До цього також можна додати купу категор╕й, як╕ пояснюють це ╕снування. Так "бутт╓в╕ моменти сущого - ╕снування (Dasein) ╕ як╕сна визначен╕сть, яка пов'язана ╕з сутн╕стю (Sosеin); модуси буття сущого - можлив╕сть ╕ д╕йсн╕сть, способи буття - реальне та ╕деальне" (Гайденко 2009: 126). Та якщо мова йде про стан ПРИПИНЕННЯ, то тут ф╕гуру╓ вже не ╕деальне, а абсолютне буття, не об'╓ктивне, а глибоко суб'╓ктивне буття. В рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ под╕бн╕ стани абсолютизують, говорять про стан Бога, про стан Божественного. Наука теж торка╓ться цих питань. Але вона, перш за все, говорить про об'╓ктивну ╕╓рарх╕чн╕сть буття, про буття неживого, буття живого. Пот╕м мова йде про душевне ╕ духовне буття людини. В науц╕ об'╓ктивний реальний св╕т структуру╓ться в╕д простого ф╕зичного ╕ х╕м╕чного до складного живого св╕ту, до найскладн╕шого душевного ╕ духовного св╕ту людини.

Н. Гартман, наприклад, буду╓ ╕╓рарх╕чну структуру буття реального св╕ту. В╕н вид╕ля╓ ╕ в╕докремлю╓ неживе ╕ живе; каже про душевне ╕ духовне, встановлю╓ певн╕ р╕вн╕ буття: вищ╕ р╕вн╕, нижч╕ р╕вн╕. Проте не проводиться ╕дея про еволюц╕ю, про зм╕ни ╕ перетворення буття неживого в живе. Наукова думка якраз торка╓ться цього аспекту, як з неживого утворилося живе, а пот╕м вже душевне ╕ духовне людини. В онтолог╕╖ Н. Гартмана ╓ просто структура сущого, куди входить ╕ неживе, ╕ живе, ╕ душевне ╕ духовне. Науков╕сть припуска╓ еволюц╕он╕зм: перетворення неживого в живе в процес╕ об'╓ктивних зм╕н. З цього приводу ф╕лософськ╕ роздуми Н. Гартмана б╕льш под╕бн╕ до традиц╕й рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, де мова йде про структуроване абсолютне буття, в якому теж спостер╕гаються р╕вн╕ буття. В рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ спостер╕гаються нижчий неорган╕чний природний р╕вень буття ╕ вищий дух. Рел╕г╕йно-м╕стична культура все зводить до абсолютного духу, який оперу╓ ц╕нностями поза буттям, надбуттям. Тобто абсолютний дух в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ виходить за меж╕ буття взагал╕.

Наукова культура припуска╓ прояв абсолютного духу в людин╕ як особливий стан ╖╖ св╕домост╕. Ор╕╓нтир на таке положення можна бачити в екзистенц╕ал╕зм╕. Ф╕лософ╕я екзистенц╕ал╕зму встановлюючи сенс буття сущого торка╓ться обов'язково стану людського духу, який виробля╓ сенс буття сущого. Тобто розгляд переходить до буття людини. З цього приводу розгляда╓ться людська св╕дом╕сть. Так Едмунд Гуссерль "розгляда╓ людину як св╕дом╕сть" (Гайденко 2009: 126). Але в ц╕й св╕домост╕ загострю╓ться увага на "тут-буття" (Dasein), якому властив╕ "в╕дкрит╕сть" (буття-в-св╕т╕), ╕ "розум╕ння буття" (Гайденко 2009: 126). Тут-буття ╕ в╕дкрит╕сть ч╕тко нагадують властивост╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Тобто онтолог╕чн╕ пошуки екзистенц╕а-л╕зму виходять на розгляд стану ПРИПИНЕННЯ. Саме стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ так╕ властивост╕, як в╕дчуття ╕снування тут (тут-буття), в╕дчуття в╕дкритост╕.

Властивост╕ стану ПРИПИНЕННЯ можна бачити в екзистенц╕ал╕зм╕. А "екзистенц╕я - емоц╕йно-практично-розум╕юче суще, в╕дкрите сенсу буття" (Гайденко 2009: 126). Саме тому стан ПРИПИНЕННЯ впису╓ться в роздуми екзистенц╕ал╕ст╕в взагал╕. Та коли, "говорячи про "тут-буття", М. Гайде╜╜ер зверта╓ увагу на його к╕нцев╕сть, смертн╕сть, тимчасов╕сть" (Гайденко 2009: 126), то по в╕дношенню до стану ПРИПИНЕННЯ вс╕ ц╕ характеристики ╓ характеристиками певного стану людини, в як╕й припиняються др╕б"язков╕ д╕╖. Припинення др╕б"язкового ╕ неважливого в людин╕ ╓ ╖╖ сущим буттям. У ф╕лософ╕╖, в ╖╖ онтолог╕╖ - буття ╕ суще ототожнен╕.

У ф╕лософ╕╖ екзистенц╕ал╕зму ╓ тенденц╕я бачити те, що про буття забувають, прихиляючись до платон╕вських ╕дей. Про буття забувають, коли його розум╕ють як Бога, як "вище суще" (Гайденко 2009: 126). Та коли буття розум╕ти як ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ то припиня╓ться забуття, оск╕льки очевидн╕сть притаманна цьому стану ПРИПИНЕННЯ. Буття пов'язане з намаганням людини зв╕льнитися в╕д "тиран╕╖ суб'╓ктивност╕" (Гайденко 2009: 126). З цього приводу можна сказати, що стан ПРИПИНЕННЯ спонтанно зв╕льня╓ людину в╕д суб'╓ктивно╖ тиран╕╖.

Робимо висновок. З вищесказаного про буття можна зробити певний висновок. Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ до характеристик категор╕╖ "буття". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "буття".

Розглянуто пор╕вняння категор╕╖ "буття" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. На прикладах документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Вс╕ ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "буття", яку розкрито як в прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Компаративним методом встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний до категор╕╖ "буття" в тому, що людина ма╓ стани, при яких в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли мета людиною досягнута. Мети досягнуто ╕ зникають ус╕ляк╕ бажання. Але це ненадовго, оск╕льки людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ═- це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

Розглянуто документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено: стан буття ╕ стан ПРИПИНЕННЯ мають ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ над цими бажаннями. У цьому категор╕я буття ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ додатковим регуляторним механ╕змом вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в категор╕╖ "буття" ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Через це ╕ виника╓ розум╕ння буття як очищення.

Компаративним методом встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. У св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ПРИПИНЕННЯ незрозум╕ло чому призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан тако╖ призупинки розум╕╓ться як стан ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Припиня╓ться в людин╕ все не головне, др╕б"язкове.

Онтолог╕я у сво╖х роздумах для пояснення феномену стану ПРИПИНЕННЯ пост╕йно оновлю╓ категор╕альний апарат. Але категор╕я "присутн╕сть" пост╕йно набира╓ значим╕сть, в╕дображаючи онтолог╕чний аспект проблем.

Присутн╕сть. ╢ розум╕ння, що "присутн╕сть - це терм╕н, який застосову╓ться у метаф╕зиц╕, аби визначити проблематику буття, ╕ в просторовому (присутн╕сть об"╓кт╕в), ╕ в часовому (присутн╕й момент) сенс╕" (Гансен 2003: 337). Хоча документал╕стика п╕дтверджу╓, що ╓ "в╕дчуття присутност╕" (Джемс 1993: 61-69). Тобто мова йде про певний стан людини.

Категор╕я "присутн╕сть" часто вжива╓ться в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму. В ф╕лософ╕╖ модерн╕зму категор╕я "присутн╕сть" ╕сну╓ в онтолог╕╖ Март╕на Гайде╜╜ера. У постмодерн╕зм╕ категор╕ю "присутн╕сть" вжива╓ Жак Дерр╕да. ╤ модерн╕стська, ╕ постмодерн╕стська ф╕лософ╕╖ "досл╕джували мета-ф╕зичне кор╕ння присутност╕ - з метою перебудувати увесь фундамент зах╕дно╖ думки" (Гансен 2003: 337). Але присутн╕сть - не т╕льки в метаф╕зичних роздумах ф╕лософ╕в, а й у псих╕чних станах конкретних людей. Тут може бути "в╕дчуття чи╓╖сь присутност╕" (Джемс 1993: 63). А так╕ "в╕дчуття справжньо╖ присутност╕ невидимого" (Джемс 1993: 61) нагадують стани з апофатичного м╕стицизму, под╕бн╕ до стану ПРИПИНЕННЯ. Проте ╓ й таке слово - "присутн╕сть". "Пол╕валентн╕сть цього слова як означника присутност╕ та темпорально-присутнього, тобто р╕зновиду св╕домост╕ у простор╕ - з одного боку та одиниц╕ часу - з ╕ншого" (Гансен 2003: 337) ╕сну╓.

Присутн╕сть ╕сну╓ як компонент ╕ характеристика певного стану св╕домост╕. Цим станом ╓ стан ПРИПИНЕННЯ. Така властив╕сть-характеристика як присутн╕сть поширю╓ться ╕ вважа╓ться ╕снуванням взагал╕. Через це нав╕ть ф╕лософську дисципл╕ну онтолог╕ю можна звести до певних стан╕в св╕домост╕, бо ж ╕сну╓ "така сила уяви, яку можна назвати онтолог╕чною" (Джемс 1993: 69). Вт╕м ф╕лософ╕я сама по соб╕ ╕нтегру╓ знання, як╕ в╕дображають реально ╕ об"╓ктивно реч╕, що ╕снують. Суб"╓ктивний св╕т людини ╓ одн╕╓ю з тем ф╕лософських знань. Цей суб"╓ктивний св╕т ма╓ тему про св╕дом╕сть, самосв╕дом╕сть, про регуляторн╕ компоненти самосв╕домост╕. Таким регуляторним компонентом ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Стан ПРИПИНЕННЯ св╕домост╕ розум╕╓ться ф╕лософами по-р╕зному. Але такий компонент, як присутн╕сть, ор╕╓нту╓ на картину, що опису╓ психолог╕чн╕ прояви людини. Март╕н Гайде╜╜ер з приводу темпоральн╕ст╕ буття-тут (Dasein) показу╓, що "цей терм╕н може означати "бути присутн╕м поруч" (Vorhandenheit)" (Гансен 2003: 337). Таке розум╕ння присутност╕ переда╓ властив╕сть-характеристику певного стану псих╕ки. Цей стан пережива╓ться так, коли "щось було б╕ля мене ╕ в його присутност╕ я найменше сумн╕вався, ан╕ж в ╕снуванн╕ людей, що складаються з плот╕ ╕ кров╕" (Джемс 1993: 61), "це "щось", здавалося, стояло впритул б╕ля мене ╕ було набагато б╕льш реальним, ан╕ж предмети звичайного сприйняття" (Джемс 1993: 61), "в к╕мнат╕, зовс╕м близько в╕д мене, знаходиться якась ╕стота" (Джемс 1993: 62), "в╕дчув присутн╕сть Бога" (Джемс 1993: 66).

Март╕н Гайде╜╜ер у сво╖й онтолог╕╖ при розкритт╕ присутност╕ показу╓, як воно "йдеться про теоретичне споглядання об"╓кта, "присутн╕й" (Gegenwart) час ╕ "присутн╕сть" (Anwesenheit) буття" (Гансен 2003: 337). Такий розгляд показу╓ псих╕чний св╕т людини з його особливостями. Тому постмодерн╕стськ╕ роздуми "ставлять п╕д сумн╕в основи метаф╕зики" (Гансен 2003: 337).

З приводу метаф╕зики модерн╕стський ╕ постмодерн╕стський напрями ф╕лософ╕╖ поставили п╕д сумн╕в об"╓ктивн╕сть само╖ метаф╕зики. Справа в тому, що "присутн╕сть" Март╕н Гайде╜╜ер назива╓ пип (тобто тепер╕шн╕й момент), а це - такий присутн╕й, який завжди в╕дстороню╓ться, ╕сну╓, як "б╕льше не" минулого або "ще не" майбутнього. Тобто Март╕н Гайде╜╜ер доводить, що в терм╕нах метаф╕зики н╕якого темпорального присутнього не ╕сну╓" (Гансен 2003: 337).

Сучасна ф╕лософ╕я постмодерн╕зму, розглядаючи тепер╕шн╓ на тл╕ в╕дкидання минулого ╕ майбутнього, почина╓ нагадувати практику апофатичного м╕стицизму. В╕дсторонюючись в╕д минулого ╕ майбутнього ╕ наполягаючи на необх╕дност╕ тепер╕шнього, роздуми сучасних ф╕лософ╕в не в╕дкривають н╕чого нового, а пропагують психотерапевтичну практику, яка може привести людину до особливого стану св╕домост╕, до прозр╕ння, до стану ПРИПИНЕННЯ.

Сучасна ф╕лософ╕я модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму показують особливост╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Коли його пережива╓ людина, то не ╕сну╓ минулого ╕ майбутнього, а ╓ тепер╕шн╓. Тут розкрива╓ться те положення, що "минуле символ╕зу╓ застар╕л╕сть, а майбутн╓ передбача╓ "незабаром", яке ма╓ реал╕зуватися" (Гансен 2003: 337). Розглядаючи модерн╕стськ╕ тенденц╕╖ у ф╕лософ╕╖, можна д╕йти висновку, що "для Гайде╜╜ера такий п╕дх╕д до часу не ╓ автентичним, оск╕льки в╕н не визна╓ власно╖ ╕сторичност╕, а також визвольних та в╕з╕онерських можливостей присутнього також ╕ в значенн╕ "тепер╕шнього" (Гансен 2003: 337).

Тепер╕шн╓ ╓ властив╕стю-характеристикою стану ПРИПИНЕННЯ як особливого стану св╕домост╕. У цьому стан╕ "тепер╕шн╕сть" ╕ "присутн╕сть" ╕снують як властивост╕-характеристики псих╕чного стану людини, стану особливого, який познача╓ться як надсв╕доме.

Жак Дерр╕да з╕ сво╓ю постмодерн╕стською спрямован╕стю, розкриваючи ф╕лософ╕ю Март╕на Гайде╜╜ера, доводить, що "сама ф╕лософ╕я завжди санкц╕онувалася "надзвичайним правом" присутнього" (Гансен 2003: 337). Такий присутн╕й ╕сну╓ як властив╕сть-характеристика стану ПРИПИНЕННЯ, псих╕чного стану, який розум╕╓ться як компенсаторне осяяння.

Постмодерн╕зм Жака Дерр╕да розкрива╓ те положення, що "зах╕дна думка розум╕╓ присутн╕сть як "значення буття взагал╕" ╕ що присутн╕сть означа╓ присутн╕сть речей, темпоральну присутн╕сть як точку в час╕, присутн╕сть як ╕стинну сутн╕сть ╕ присутн╕сть як св╕дом╕сть у картез╕анському розум╕нн╕" (Гансен 2003: 337).

Присутн╕сть можна розглядати не т╕льки в картез╕анському трактуванн╕. Присутн╕сть може бути властив╕стю-характеристикою стану ПРИПИНЕННЯ, стану т╕╓╖ св╕домост╕, при як╕й проходить компенсаторне осяяння.

Жак Дерр╕да, розкриваючи суть присутнього Март╕на Гайде╜╜ера, "окреслю╓ меж╕ онто-теолог╕╖, яку в╕н спод╕ва╓ться зруйнувати" (Гансен 2003: 337). Але зробити таку руйнац╕ю можна, спираючись на конкретн╕ властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ. Наприклад, нема╓ тако╖ властивост╕-характеристики як "розс╕яння" (Гансен 2003: 338). У стану ПРИПИНЕННЯ ╓ така властив╕сть-характеристика. Вона присутня в документал╕стиц╕ апофатичного м╕стицизму. Вона ╓ в Упан╕шадах, в яких присутн╕й "невимовний, а розчинення проявленого св╕ту, який приносить щастя, недво╖сте" (Упанишады 2003: 638).

Метаф╕зика присутност╕. Жак Дерр╕да зазнача╓, що "метаф╕зика присутност╕" вказу╓ на будь-яку еп╕стему, що прагне визначити буття як присутн╕сть" (Маргарон╕ 2003: 260). Тут "йдеться про буття як об"╓ктивн╕сть, присутню для зору або розуму суб"╓кта; про буття як про присутн╕сть ╕ близьк╕сть до себе cogito, св╕домост╕, суб"╓ктивност╕; буття як повернення того самого (назви до притаманного голосу до сприймально╖ перетинки вуха, нам╕ру до суб"╓кта, значення до його джерела)" (Маргарон╕ 2003: 260). Тут ма╓мо справу з "в╕рою у здатн╕сть значення представляти себе" (Маргарон╕ 2003: 260).

Здатн╕сть представляти себе оберта╓ться включенням компенсаторних процес╕в, результатом яких ╓ втрата уявлень про себе. Уявлення себе зм╕ню╓ться на в╕дсутн╕сть таких уявлень, виникненням ВИЩОГО стану св╕домост╕ як компенсаторного осяяння, виникненням стану ПРИПИНЕННЯ.

Жак Дерр╕да вважа╓, що "╕нтерпретац╕я буття як повноти (ousia) та розкриття повторного засво╓ння ц╕╓╖ повноти (parousia) об╜рунтовують сприйняття знака в терм╕нах повноти, яку треба прикликати. В контекст╕ цього сприйняття знака мовлення оц╕ню╓ться як безпосередн╕й ╕ прозорий нос╕й присутност╕, тод╕ як письмо марг╕нал╕зу╓ться через свою в╕ддален╕сть в╕д голосу, що служить гарантом авторитетност╕ мовлення, яке передбача╓ впровадження пер╕одичност╕ в безпосередню присутн╕сть "тепер╕шнього" (stigme)" (Маргарон╕ 2003: 260-261). Така "присутн╕сть тепер╕шнього (stigme)" (Маргарон╕ 2003: 261) розгляда╓ться у вигляд╕ сл╕ду, оск╕льки тут ма╓ м╕сце мовлення. При глибоких станах ПРИПИНЕННЯ як компенсаторного осяяння, де ╓ присутн╕сть тепер╕шнього, нема╓ м╕сця мовленню, а присутня тиша. В даному випадку присутн╕сть тепер╕шнього можна розглядати як в╕дбиток, як сл╕д. При такому стан╕ речей, коли ╓ сл╕д, не можна говорити про повну присутн╕сть, адже ма╓мо справу з в╕дбитком.

Розглядаючи поняття присутност╕, яке ╕снувало в традиц╕ях зах╕дно╖ ф╕лософ╕╖, Жак Дерр╕да показу╓ процес включення в метаф╕зику присутност╕ знака, розкриваючи, наск╕льки "властива кожному знаку можлив╕сть функц╕онувати за в╕дсутност╕ його творця" (Маргарон╕ 2003: 261). Але такий розгляд не торка╓ться безпосередньо присутнього у ВИЩОМУ стан╕ св╕домост╕ як компенсаторному осяянн╕, у стан╕ ПРИПИНЕННЯ, де знаки зовс╕м зникають. Однак можна говорити про те, якою ╓ "безперервна затримка будь-яко╖ повно╖ присутност╕ або апокал╕птичного (само) вираження, спричинена неск╕нченною грою в╕дм╕нностей" (Маргарон╕ 2003: 261).

В╕дм╕нност╕ породжують все. Але ╓ ╕ момент злиття, однаковост╕, р╕вноваги, спокою, зупинки нав╕ть присутност╕. Хоча присутн╕сть ╓ властив╕стю-характеристикою ВИЩОГО стану св╕домост╕ як компенсаторного осяяння, тобто стану ПРИПИНЕННЯ, нав╕ть ╕ вона, ця присутн╕сть, може зникати, може наставати в╕дсутн╕сть. Тобто присутн╕сть може компенсуватися в╕дсутн╕стю. Жак Дерр╕да, хоча ╕ торка╓ться того, що "розколю╓ та зупиня╓ присутн╕сть, далекий в╕д того, щоб в╕ддати перевагу в╕дсутност╕ та в╕дм╕нност╕" (Маргарон╕ 2003: 261). Розглядаючи ВИЩИЙ стан св╕домост╕ як компенсаторне осяяння, тобто розглядаючи стан ПРИПИНЕННЯ, ми не можемо не враховувати в╕дсутн╕сть всього др╕б"язкового, а також зайвого, неголовного, упередженого. Побудови з усього др╕б"язкового, зайвого, упередженого порушуються. За Жаком Дерр╕да також важливим ╓ те, щоб "зробити проблематичною будь-яку побудовану на протиставленн╕ систему думки, що осмислю╓ один б╕к протиставлення як звичайну екстер╕орн╕сть ╕ншого (наприклад, смерть до життя, в╕дсутн╕сть до присутност╕)" (Маргарон╕ 2003: 261). У цьому випадку можна розум╕ти присутн╕сть як "насл╕док т╕╓╖ ╕ншост╕" (Маргарон╕ 2003: 261), що фактично ╓ ВИЩИМ станом св╕домост╕, як компенсаторне осяяння ╓ станом ПРИПИНЕННЯ, або ПРИСУТНОСТ╤. Тут зб╕г понять присутност╕ та ╕ншост╕ можна розц╕нювати так: мова йде про включення в роздуми предмету ВИЩОГО стану св╕домост╕ як компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ. За багатьма постмодерн╕стськими твердженнями ╤нший, або ПРИПИНЕННЯ - це ╕ ╓ ВИЩИЙ стан св╕домост╕ як компенсаторне осяяння, як стан ПРИПИНЕННЯ. Проте мова тут ╕де не про сам ВИЩИЙ стан св╕домост╕ як компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ, а про сл╕д, який цей стан залиша╓ у повсякденн╕й св╕домост╕ людини. Однак сл╕д, про який каже Дерр╕да, не в╕дходить далеко в╕д самого ВИЩОГО стану св╕домост╕ як компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ, адже "сл╕д, як вважа╓ Дерр╕да, ╓ "силою" (радше н╕ж концептом або поняттям)" (Маргарон╕ 2003: 261).

У сво╖х роздумах Жак Дерр╕да "не спира╓ться на визначення буття як присутност╕" (Маргарон╕ 2003: 261). Тому не можна вважати, що в сво╖й ф╕лософ╕╖ Жак Дерр╕да безпосередньо торка╓ться проблем ВИЩОГО стану св╕домост╕ як компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ, де присутн╕сть ╓ властив╕стю-характеристикою. Коли Жак Дерр╕да торка╓ться "до критики Март╕ном Гайде╜╜ером того, що в╕н називав "онтотеолог╕╓ю" (тобто системою сутн╕сно-теолог╕чних концепт╕в, витворених притаманним зах╕дн╕й думц╕ в╕дданням переваги присутност╕)" (Маргарон╕ 2003: 261), то вгаду╓ться тема ВИЩОГО стану св╕домост╕ як компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ.

Модерн╕зм Гайде╜╜ера ╕ постмодерн╕зм Дерр╕да - це епоха критичного ставлення до метаф╕зики. В цей пер╕од вважа╓ться, що метаф╕зика вичерпала сво╖ можливост╕ ╕ просто заважа╓ подальшому розвитков╕ ф╕лософ╕╖. У модерн╕зм╕ Гайде╜╜ера ще ф╕гуру╓ категор╕я "Буття", однак постмодерн╕зм Дерр╕да говорить вже не про "буття", а про "сл╕д". Однак "сл╕д" - це те, про що може сказати людина, яка пережила безпосередньо ВИЩИЙ стан св╕домост╕ як компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ ╕ перебува╓ у повсякденному стан╕, де присутн╕й сл╕д в╕д пережитого.

Жак Дерр╕да критику╓ ф╕лософськ╕ концепти метаф╕зики, яка говорить про присутн╕сть. Та яка може бути критика, якщо торкнутись того факту, що присутн╕сть ╓ властив╕стю-характеристикою ВИЩОГО стану св╕домост╕ як компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ, проявом псих╕чного стану людини?

Постмодерн╕зм так чи ╕накше торка╓ться "проблематизац╕╖ ╕дентичност╕ (як повернення того самого), св╕домост╕ (як присутност╕ та близькост╕ до себе) ╕ досв╕ду (як неопосередковано╖ присутност╕)" (Маргарон╕ 2003: 261-262). Постмодерн╕зм сво╓ю неопосередкованою присутн╕стю безпосередньо п╕дходить до розгляду конкретних стан╕в людсько╖ псих╕ки, чим ╕ наближа╓ться до розгляду ВИЩОГО стану св╕домост╕ як компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ псих╕чного життя особистост╕. Цим постмодерн╕зм проводить "досл╕дження зсередини явища" (Маргарон╕ 2003: 262). Досл╕дження так чи ╕накше концентруються на категор╕╖ "присутност╕". Тому слушно б╕льш ретельно розглянути цю категор╕ю.

Жак Дерр╕да вважа╓, що мова повторю╓ ╕ циту╓ те, що було в минулому. Але вона циту╓, повторюючи ╕ зм╕нюючи це минуле. При цьому мова сп╕вв╕дносить т╕ чи ╕нш╕ значення з т╕╓ю ситуац╕╓ю, яка ╓ на даний момент часу. Тобто Жак Дерр╕да говорить про мову як про цитування та повторення. При цьому породжуються нов╕ вар╕анти того, що виголошу╓ться. Такого нема╓ при компенсаторному осяянн╕ стану ПРИПИНЕННЯ, де припиня╓ться все непотр╕бне, зайве, упереджене. Це певний стан. В╕н спонтанно виника╓ у людини, ╕сну╓ поза мовою. А от у повсякденному стан╕ св╕домост╕ "ми не можемо перебувати поза мовою як власне присутн╕ картез╕анськ╕ суб"╓кти, оск╕льки ми завжди вже створен╕ мовою ╕ знову створю╓мо мову, завжди циту╓мо, повторю╓мо ╕ доповню╓мо ╖╖. Тобто в м╕ру того, як мова конструю╓ суб"╓кт╕в, суб"╓кти пост╕йно зм╕нюють ╕ фрагментують мову" (Гансен 2003: 338). Однак таке не спостер╕га╓ться в моменти виникнення компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ. В ц╕ моменти ма╓ прояв процес припинення. Таке припинення проходить, виправляючи прояви людини в св╕т╕. Таке припинення залиша╓ сл╕д. ВИЩИЙ стан св╕домост╕ як компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ зм╕ню╓ться на повсякденний стан св╕домост╕, в якому ма╓ прояв "диференц╕альна структура сл╕ду, ╕ цю структуру, що усува╓ авторську присутн╕сть мовця, можна виявити також у мовленн╕" (Гансен 2003: 338).

У повсякденному житт╕ св╕домост╕ як у надсв╕домих ╕нту╖тивних прозр╕ннях ма╓ прояв - "як доповнення ╕ структура сл╕ду - мова неконтрольована, позбавлена автора" (Гансен 2003: 338). Отже "структура мови виключа╓ можлив╕сть повертатися думкою назад, до поняття перв╕сно╖, або метаф╕зично╖, присутност╕, яка могла б гарантувати ╕ вериф╕кувати значення. Присутн╕сть стала концептом, який часто ╓ предметом пост╕йних суперечок вчених ╕ критик╕в" (Гансен 2003: 338). Проте присутн╕сть ╓ ╕ безпосередньо властив╕стю-характеристикою ВИЩОГО стану св╕домост╕ як компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ.

Постмодерн╕зм так чи ╕накше торка╓ться алтерност╕ та процесу ПРИПИНЕННЯ як властивостей-характеристик певного стану людсько╖ псих╕ки. Це "торкання" ма╓ в╕дношення ╕ до онтолог╕╖, де об"╓ктивн╕сть зводиться до суб"╓ктивност╕. Розглянемо цей аспект.

Коли людина перебува╓ у присутност╕, то дискурс - обмежений. Людина каже два-три слова, як воно ╓. Тут людина самодостатня, ╕ зазвичай нема╓ н╕яких роздум╕в. Це апофатичний дискурс. В╕н виника╓, коли людина перебува╓ у стан╕ ПРИПИНЕННЯ.

"Якщо не говорити н╕ про що ╕ не вимовляти н╕чого у рамках апофатичного дискурсу" (Деррида 2001: 277), то ми особливо н╕чого ╕ не д╕зна╓мося про той стан, в якому перебува╓ людина. Та коли у людини знижу╓ться р╕вень стану ПРИПИНЕННЯ, то вона розпов╕да╓ ╕ пише про цей стан б╕льше. Тод╕ вже поширю╓ться "дискурс як такий - у форм╕ сп╕лкування, молитви, хвали або святкування. Нав╕ть найб╕льш заперечливий дискурс, той, що перебува╓ за межами ус╕лякого н╕г╕л╕зму ╕ негативно╖ д╕алектики, завжди збер╕га╓ в соб╕ сл╕д ╕ншого" (Деррида 2001: 278). ╤ цей ╕нший - не обов"язково ╕нша людина. Цей ╕нший може бути в сам╕й людин╕ як стан ПРИПИНЕННЯ, предметом чого ╕ ╓ ця робота.

Стан ПРИПИНЕННЯ присутн╕й у вс╕лякому м╕стицизм╕, у вс╕лякому апофатизм╕: християнському, брахман╕стському, буддистському, даоському. Стан ПРИПИНЕННЯ може бути присутн╕м в людин╕ чисто спонтанно ╕ поза м╕стицизмом, коли людина не торка╓ться н╕якого м╕стицизму. ╤ тому постмодерн╕стський постулат Жака Дерр╕да про "апофатичний дискурс ╕ повинен починатися молитвою, яка визна╓, опису╓ ╕ п╕дтверджу╓ сво╓ призначення: досягти ╤ншого" (Деррида 2001: 279) ╓ постулат необов"язковий. Тут ╤нший - з велико╖ л╕тери, тобто певний стан, ВИЩИЙ стан, стан ПРИПИНЕННЯ.

Стан ПРИПИНЕННЯ може виникнути поза всяких молитов. ╤ може бути заф╕ксованим ус╕лякою культурою: ╓вропейською, арабською, ╕нд╕йською, китайською. Але також може бути заф╕ксованим без будь-яких традиц╕й. "Нав╕ть якщо християнська негативна теолог╕я ╕ зобов"язана багато чим платон╕вськ╕й ╕ неоплатон╕вськ╕й д╕алектиц╕" (Деррида 2001: 280), ця зобов"язан╕сть - необов"язкова. Так ╕сну╓ брахманська негативна теолог╕я, буддистська. ╤сну╓ даоська негативна теолог╕я, виникнення яко╖ не пов"язане з платон╕вською ╕ неоплатон╕вською д╕алектикою. Стан ПРИПИНЕННЯ, в╕дбитий ╕ в╕дображений у вс╕х цих культурах, може виникнути у людини, яка не ма╓ зв"язку з ус╕ма цими культурами. ╤ ця людина на основ╕ свого досв╕ду може започаткувати власний напрямок культури, не пов'язаний н╕ з християнством, н╕ з брахман╕змом, н╕ з буддизмом, н╕ з даосизмом, адже стан ПРИПИНЕННЯ ╓ в природ╕ людини. ╤ людина, переживши цей стан, може розвивати власний напрямок культури, зовс╕м не пов'язаний з рел╕г╕╓ю ╕ апофатичним м╕стицизмом. Хоча культура, за традиц╕╓ю, багато чого переда╓ з приводу стану ПРИПИНЕННЯ.

Жак Дерр╕да зазнача╓, що "важко читати Гегеля, не беручи до уваги апофатичну традиц╕ю, яка була аж н╕як не чужою йому, принаймн╕, через переосмислення праць Бруно ╕, отже, Миколи Кузанського, Майстера Екгарта" (Деррида 2001: 280). Постмодерн╕стською традиц╕╓ю пом╕чено, що традиц╕╖, нав╕ть т╕, що не пов"язан╕ одна з одною, все одно св╕дчать про присутн╕сть певно╖ порожнеч╕, про внутр╕шню порожнечу. ╤ це враження в╕д стану ПРИПИНЕННЯ, при якому зникають думки ╕ царюють порожн╕сть ╕ тиша. Цю порожн╕сть ╕ тишу можемо побачити як в апофатизм╕ Китаю, так ╕ в апофатизм╕ Грец╕╖. Тут Лао Цзи ╕ даосизм - такий самий, як Платон ╕ неоплатон╕зм. Тут у сво╖й основ╕ медитативн╕ техн╕ки под╕бн╕ одна до одно╖. Тут д╕алектика приходить "як до мислення про ╕ншого" (Деррида 2001: 284), ╕ншого як про стан ПРИПИНЕННЯ. Ма╓ться на уваз╕ стан ╤ншого як стан ПРИПИНЕННЯ. Д╕алектика приходить не як абсолютна небутт╓в╕сть, не як протилежн╕сть Буттю, а як мислення про ╕ншого, про стан ПРИПИНЕННЯ. Тут нема╓ негативно╖ дискурсивност╕ як абсолютного, бо ╓ конкретний стан ПРИПИНЕННЯ, про який мовиться, який в╕добража╓ться в т╕й чи ╕нш╕й форм╕. Тому в дискурс╕ "не те ╕ не це" також розум╕╓ться як "╕ те, ╕ це". Тобто д╕алектика говорить про те, що не ╓ Буттям, але в той же час не ╓ ╕ н╕що. В д╕алектиц╕ ми пост╕йно зустр╕ча╓мо роздуми: "не те ╕ не це", яке одночасно ╓ "╕ те, ╕ це".

Заслугою сучасно╖ ф╕лософ╕╖ постмодерн╕зму ╓ те, що в╕дкрито два шляхи вир╕шення проблем. Ц╕ шляхи радикальн╕: "неоантропоморфне ╕ неотеолог╕чне" (Деррида 2001: 287). Тобто в розум╕нн╕ стану ПРИПИНЕННЯ ми можемо в╕днести вир╕шення проблеми до сфери антрополог╕╖, де мовиться про стан ПРИПИНЕННЯ як про певний стан, який ╓ в природ╕ людини ╕ який компенсу╓ недол╕ки ц╕╓╖ людини. ╤нший шлях - це теолог╕я як роздуми про щось надприродне. ╤ це все - мова про стан ПРИПИНЕННЯ, оск╕льки ╕снують так╕ натяки, як "н╕чого не трапля╓ться через не╖, завдяки ╖й дор╕вню╓ - як н╕чого не трапля╓ться ╕ по в╕дношенню до не╖ само╖" (Деррида 2001: 287). Тобто мова йде про стан людини поза вс╕ляких форм, поза вс╕ляко╖ визначеност╕. Тут все ж таки присутня байдуж╕сть ╕ безтурботн╕сть. Це Хора. "Хора не ╓ щось позитивне, р╕вно, як ╕ негативне. Вона - безтурботн╕сть" (Деррида 2001: 288). Тобто вона ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Теолог╕я бува╓ р╕зна. ╤ символ╕чна, ╕ м╕стична. Бог розум╕╓ться теж по-р╕зному. ╤ у форм╕, ╕ поза формою. Йде в╕дкидання певних уявлень. "В╕дкидання всяких норм ╕ звичних уявлень ╕ перех╕д у "без╜рунтовне" ╕снування, ╕снування з "н╕що" - це, можливо, ╓дина можлив╕сть "трансцендуючо╖" св╕домост╕ опинитися за межами досв╕дного знання в ╖╖ прагненн╕ з"╓днатися з Богом або Абсолютом" (Висоцька 2012: 66).

Бога розум╕ють по-р╕зному. Але, щоб доторкнутися до нього, щоб до нього зд╕йнятися, треба мати не засм╕чений ╕ незатьмарений розум. Про таке ╓днання з Божественним каже постмодерн╕зм, досл╕джуючи твори Д╕он╕с╕я Ареопаг╕та, твори Майстера Екгарта, Августина Блаженного. Постмодерн╕зм пом╕ча╓, що в цих творах Бог - мудрий поза мудр╕стю, добрий поза добротою, могутн╕й поза могутн╕стю. Однак розп╕знати це можна "божественним ╕ншим" (Деррида 2001: 295), тобто переживши стан ПРИПИНЕННЯ. Божественний ╕нший - це стан ПРИПИНЕННЯ. Мова врешт╕-решт йде про стан людини. Жак Дерр╕да говорить про "досягнення того стану оголеност╕, при якому ма╓мо в╕дсутн╕сть вс╕х ╕ вс╕ляких покров╕в" (Деррида 2001: 295).

Досл╕джуючи м╕стичн╕ твори з приводу Божественного, ф╕лософи-постмодерн╕сти концентрують увагу на порадах Майстера Екгарта про те, що людина зрештою ма╓ заспоко╖тись ╕ замовкнути, дотримуватися мовчання. Майстер Екгарт каже: "Збер╕гай мовчання" (Деррида 2001: 303). ╤ це - задля того, щоб в╕дчути це Вище, Божественне, стан ПРИПИНЕННЯ. Хоча вираз "св╕домо мовчати" можна розум╕ти як вправу, як певне тренування для отримання певного стану св╕домост╕, що не ╓ спонтанним процесом виникнення стану ПРИПИНЕННЯ.

З приводу м╕стичност╕ метаф╕зики ф╕лософи-постмодерн╕сти розглядають твори сво╖х попередник╕в, ф╕лософ╕в модерн╕стського пер╕оду ф╕лософ╕╖. Так, наприклад, Жак Дерр╕да досл╕джу╓ твори Март╕на Гайде╜╜ера, його метаф╕зику буття. ╤ тут про буття можна казати як про "абсолютно ╕ншого" (Деррида 2001: 305). Цей абсолютно ╕нший ╓ стан ПРИПИНЕННЯ. Цей стан ╕сну╓ як конкретний стан людини, при якому компенсуються його слабкост╕. Але у ф╕лософ╕╖ цей стан п╕дн╕ма╓ться до р╕вня метаф╕зичного розгляду. Тут "для Dasein в╕дкрива╓ться можлив╕сть запитування Буття, структура якого характеризу╓ться Гайде╜╜ером як трансценденц╕я" (Деррида 2001: 305). А це - "рух до зовс╕м ╕ншого" (Деррида 2001: 305). Такий рух - це рух до зовс╕м ╕ншого стану, стану ПРИПИНЕННЯ. Це рух до стану ПРИПИНЕННЯ як ╕ншого стану, стану ╤ншого "Я".

Постмодерн через твори Дерр╕да в╕дзнача╓, що Март╕н Гайде╜╜ер усува╓ нав╕ть слово Буття. "Слово Буття ним перекреслю╓ться" (Деррида 2001: 311). Тобто к╕нцевий результат постмодерн╕ст╕в-досл╕дник╕в зводиться до того, що у ф╕лософ╕╖ "метаф╕зика ╓ онто-теолог╕я" (Деррида 2001: 311). А в╕дчуття присутност╕ у людини - це ╖╖ стан ПРИПИНЕННЯ. "Галюцинац╕я не досяга╓ повного розвитку: людина раптом в╕дчува╓ поряд ╕з собою чиюсь "присутн╕сть", що пос╕да╓ певне м╕сце у простор╕, ╕снуючи в особлив╕й форм╕" (Джемс 1993: 60). ╤ "яка р╕зниця м╕ж писаннями теолог╕╖ ╕ писаннями про Буття" (Деррида 2001: 313). А н╕яко╖. Йдеться про певний стан св╕домост╕, при якому галюцинац╕╖ зникають, зника╓ все др╕б"язкове у псих╕чному прояв╕ людини. Людина в╕дчува╓ свободу в╕д всього цього. Це ВИЩИЙ стан св╕домост╕ як компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ.

Св╕т зм╕ню╓ться, ╕ те, що людина поставила соб╕ за головну мету, може стати непотр╕бним. Тобто ВИЩИЙ стан св╕домост╕ як компенсаторне осяяння стану ПРИПИНЕННЯ - це регуляторний процес, в якому "присутн╕сть" ╕ "тепер╕шн╕сть" ╓ властивостями-характеристиками.

Отже "Тепер╕шн╕сть" можна розглядати в контекст╕ категор╕╖ "метаф╕зика присутност╕", оск╕льки тепер╕шн╕сть ╓ властив╕стю ВИЩОГО стану св╕домост╕ як компенсаторного осяяння стану ПРИПИНЕННЯ, а цей стан належить до категор╕╖ "метаф╕зики присутност╕". Метаф╕зика присутност╕ фактично каже про стан ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Стан ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE) поста╓ основою метаф╕зичних роздум╕в. Стан ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE) ╓ основою метаф╕зики.


Розд╕л 3. ЕП╤СТЕМОЛОГ╤ЧНИЙ

(ГНОСЕОЛОГ╤ЧНИЙ) АСПЕКТ


Ф╕лософ╕я п╕знання, або теор╕я п╕знання, або еп╕стемолог╕я (гносеолог╕я), визнача╓ законом╕рност╕ ╕ закони, за якими людина виробля╓ об"╓ктивно ╕стинн╕ знання про об"╓ктивно ╕ реально ╕снуючий св╕т. ╤стинн╕ знання виробляються ╕ про реально ╕снуючий суб'╓ктивний св╕т стан╕в людсько╖ псих╕ки. До цих стан╕в належить ╕ стан ПРИПИНЕННЯ як особливий стан псих╕чного життя людини.

Теор╕я п╕знання розгляда╓ як донаукове, так ╕ наукове п╕знання св╕ту, займа╓ться вивченням досв╕ду того, як вести науков╕ досл╕дження. Теор╕я п╕знання вивча╓ досв╕д того, як проводяться науков╕ досл╕дження. Теор╕я п╕знання досл╕джу╓ в╕дношення знання людей до об"╓ктивно╖ реальност╕, до того, як той чи ╕нший закон ╕сну╓ в д╕йсност╕ об"╓ктивного св╕ту. Але теор╕я п╕знання розгляда╓ ╕ глибоко суб'╓ктивний св╕т людини, доводячи ╕ роблячи його об'╓ктивним. Про стан ПРИПИНЕННЯ отримуються об'╓ктивн╕ знання.

Метод теор╕╖ п╕знання. Тут метод розум╕╓ться як ╕деальне в╕дтворення людським розумом тих чи ╕нших явищ у певних категор╕альних системах, у структурних комплексах категор╕й.

Теор╕я п╕знання розгляда╓ процес п╕знання, виявляючи оптимальн╕ шляхи щодо отримання об"╓ктивно╖ ╕стини.

Теор╕я п╕знання систематизу╓ знання, об╜рунтову╓ ╖х розташування в категор╕альних структурах.

Теор╕я п╕знання формулю╓ критер╕╖ ╕стини. Теор╕я п╕знання визнача╓, як, яким чином використовувати ╕стини на практиц╕. Тут з приводу стану ПРИПИНЕННЯ можуть виникати складнощ╕. Адже цей стан раптовий, спонтанний. Тому складно ч╕тко намалювати практичн╕ д╕╖.

Категор╕╖ теор╕╖ п╕знання. Категор╕╖ теор╕╖ п╕знання - це суб"╓кт п╕знання, п╕знавальн╕ здатност╕ суб"╓кта, тобто в╕дчуття, сприймання, уявлення, мислення, розум. Це також об"╓кт п╕знання, п╕знавальна д╕яльн╕сть як застосування п╕знавально╖ здатност╕ для осягнення ╕стини, знання, теоретичн╕ ╕ практичн╕ знання, ╕стина як мета п╕знавально╖ д╕яльност╕, досв╕д як практика, яка навантажена ╕ндив╕дуальними ╕ сусп╕льно-╕сторичними особливостями. Вс╕ ц╕ категор╕╖ застосовуються ╕ при розгляд╕ стану ПРИПИНЕННЯ.

Сенсуал╕зм. Сенсуал╕зм в теор╕╖ п╕знання - це коли перевага нада╓ться чутт╓в╕й п╕знавальн╕й здатност╕, коли в╕дчуття вважаються ╓диним джерелом знань. В чутт╓в╕й сфер╕ ╓ ╕ глибинн╕ особист╕сн╕ ╕ндив╕дуально неповторн╕ стани. До них належить ╕ стан ПРИПИНЕННЯ. Людина здатна п╕знавати безпосередньо под╕бн╕ стани.

Емп╕ризм. Емп╕ризм в теор╕╖ п╕знання - це коли вважа╓ться, що чутт╓вий досв╕д в╕д╕гра╓ головну роль у творенн╕ нових знань, а мислення та його форми ╓ лише засобами впорядкування чутт╓вого досв╕ду. Якщо торкатися досл╕дження стану ПРИПИНЕННЯ, то чутт╓вий досв╕д в╕д╕гра╓ важливе значення, адже стан ПРИПИНЕННЯ ╓ особливим глибинно-чутт╓вим станом людини. ╤ без всеб╕чно чутт╓вого досл╕дження неможливо об╕йтись.

Рац╕онал╕зм. Рац╕онал╕зм у теор╕╖ п╕знання - це коли мисленню в╕дводиться пров╕дна роль, коли розум розум╕╓ться як джерело ╕ критер╕й ╕стинност╕ знань. З приводу стану ПРИПИНЕННЯ можна сказати, що цей стан - хоч ╕ глибинно-чутт╓ва сфера, але отримання об'╓ктивно╖ ╕стини потребу╓ творчо╖ наснаги розуму.

Апр╕оризм. Апр╕оризм, апр╕ор╕ в теор╕╖ п╕знання - це коли з процесу творення знання вилучають досв╕д. Для отримання об'╓ктивних ╕стин про стан ПРИПИНЕННЯ досв╕д вилучити неможливо. Сам стан ПРИПИНЕННЯ ╓ досв╕д. У м╕стицизм╕ розглядаються стани поза досв╕дом. Однак це умоглядний розгляд, за яким можуть ╕ не стояти досягнення по отриманню об'╓ктивних ╕стин.

Агностицизм. За Д. Г"юмом, агностицизм заперечу╓ можлив╕сть п╕знання св╕ту. Та якби ми не п╕знавали об'╓ктивн╕ реал╕╖ св╕ту, то не змогли б ╕ пристосуватися до цього св╕ту. Через властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ можна п╕знати об'╓ктивн╕ ╕стини про цей стан.

Близькими до теор╕╖ п╕знання вважаються реал╕стичн╕, феноменолог╕чн╕, прагматичн╕, анал╕тичн╕, психолог╕чн╕ теор╕╖.

Реал╕стичн╕ теор╕╖. Реал╕стичн╕ теор╕╖ виходять з розум╕ння незалежност╕ об"╓кта п╕знання, з розум╕ння можливост╕ в╕дображення об"╓кта п╕знання в мисленн╕ людини. До реал╕стичних теор╕й належать так╕ теор╕╖, як д╕алектико-матер╕ал╕стична теор╕я п╕знання К. Маркса, причинний реал╕зм, представлений Б. Расселом, критичний реал╕зм ф╕лософ╕╖ Сантаяни, неореал╕зм ф╕лософ╕╖ Д. Мура. Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ суб ╓ктивний феномен, який може бути об'╓ктивно в╕дображеним у мисленн╕ людини. У ньому можна вид╕ляти об'╓ктивн╕ ╕стини.

Феноменолог╕чн╕ теор╕╖. Феноменолог╕чн╕ теор╕╖ вважають реальн╕стю т╕льки явища, а п╕знання цих явищ - це концептуальне упорядкування даних безпосеред-нього досв╕ду. Представники феноменолог╕чно╖ теор╕╖: Гуссерль, Кассирер, Шелер. Безпосередн╕й досв╕д в╕д╕гра╓ важливу роль ╕ при п╕знанн╕ стану ПРИПИНЕННЯ.

Прагматичн╕ теор╕╖. Прагматичн╕ теор╕╖ зосереджуються на формулюванн╕ знань, використанн╕ концепц╕й утил╕таризму, ╕нструментал╕зму. Представ-ники прагматично╖ теор╕╖: Джеймс, Дью╖. При розгляд╕ стану ПРИПИНЕННЯ можна вважати, що сам процес припинення ╓ прагматичним за сво╓ю суттю. Адже припиня╓ться в сво╖х проявах др╕б'язков╕сть, все неважливе, непотр╕бне.

Анал╕тичн╕ теор╕╖. Особлив╕сть анал╕тичних теор╕й поляга╓ в тому, що тут широко використовують мовно-л╕нгв╕стичн╕ й лог╕чн╕ засоби та ╕де╖. Представники анал╕тично╖ теор╕╖: Карнап, Поппер. У стан╕ ПРИПИНЕННЯ нема╓ н╕чого мовно-л╕нгв╕стичного ╕ лог╕чного, оск╕льки йде процес очищення в╕д усього цього. Однак в╕дображення цього стану, стану ПРИПИНЕННЯ, потребу╓ ╕ мовно-л╕нгв╕стичних ╕ лог╕чних засоб╕в.

Психолог╕чн╕ теор╕╖. Особлив╕сть психолог╕чних теор╕й поляга╓ в тому, що тут використовують категор╕╖ псих╕чного, через що розум╕ються п╕знавальн╕ процеси, п╕знавальн╕ здатност╕ людини. Представником психолог╕чно╖ теор╕╖ вважа╓ться П╕аже. З приводу стану ПРИПИНЕННЯ можна стверджувати, що тут вживання категор╕й псих╕чного проводиться найширше. Через ц╕ категор╕╖ розкриваються сутн╕сн╕ процеси стану ПРИПИНЕННЯ

П╕знання. П╕знання - це процес здобування знання, сусп╕льно-╕сторичний процес вза╓мод╕╖ суб"╓кта ╕ об"╓кта, де суб"╓кт активно вибира╓ об"╓кт ╕ визнача╓ щодо нього свою мету.

Людина в процес╕ п╕знання як в╕добража╓, так ╕ в╕дтворю╓ об"╓кт у сво╖й св╕домост╕. Об"╓кт п╕знання в╕дтворю╓ться людиною у вигляд╕ чутт╓вих образ╕в або рац╕ональних понять. Людина в процес╕ п╕знання застосову╓ т╕ засоби в╕дображення об"╓кта, як╕ в╕дпов╕дають певн╕й природ╕ об"╓кта. Музикант застосову╓ символи, ф╕лософ - поняття. При п╕знанн╕ стану ПРИПИНЕННЯ застосовуються ╕ символи, ╕ поняття. Адже це складний феномен псих╕чного життя людини.

Зм╕ст ╕деальних образ╕в ╕ понять, як╕ в╕дтворю╓ людина, м╕стить в соб╕ ╕стинн╕сть знання.

П╕знавальна д╕яльн╕сть людини реал╕зу╓ п╕знавальн╕ ц╕л╕. Тут знання ╓ результатом п╕знавального процесу.

К╕нцева ╕ завершальна мета процесу п╕знання - це отримання об"╓ктивно╖ ╕стини. Об'╓ктивна ╕стина повинна в╕дображати також ╕ глибоко суб'╓ктивний стан ПРИПИНЕННЯ.

При спостереженн╕ людина, напружуючи сво╖ органи в╕дчуття ╕ сприймання, безпосередньо контакту╓ з об"╓ктом п╕знання. Надал╕ людина сво╖м мисленням та розумом опосередкову╓ об"╓кт. Мислення ╕ розум надають осмислення в╕дчуттям та сприйманням. Але при п╕знанн╕ стану ПРИПИНЕННЯ мислення ╕ розум повинн╕ спиратися на сам стан ПРИПИНЕННЯ, який пережили багато людей ╕ заф╕ксували в документал╕стиц╕. Тобто ма╓ вестися статистика, адже в╕дчуття ╕ сприймання людини в стан╕ ПРИПИНЕННЯ довол╕ сво╓р╕дн╕. Тому повинен бути широкий матер╕ал для п╕знання.

Вза╓мод╕я в╕дчутт╕в ╕ розуму (або чутт╓вого ╕ рац╕онального) виробля╓ об"╓ктивне знання.

Залежно в╕д характеру вза╓мод╕╖ чутт╓вого ╕ рац╕онального вид╕ляють два р╕вн╕ п╕знання: емп╕ричний ╕ теоретичний.

Емп╕ричний р╕вень п╕знання - це коли дом╕ну╓ чутт╓ве при творенн╕ знання. Тут знання набира╓ форми р╕зноман╕тних факт╕в, як╕ в подальшому систематизуються. Це емп╕ричне знання.

Теоретичний р╕вень п╕знання - це коли дом╕ну╓ рац╕ональне при творенн╕ знання. Тут знання форму╓ться у вигляд╕ абстракц╕й, як╕ в подальшому структуруються ╕ систематизуються в певних узагальненнях. Це теоретичне знання.

При досл╕дженн╕ стану ПРИПИНЕННЯ треба застосовувати емп╕ричний ╕ теоретичний р╕вн╕ п╕знання, бо цей прояв псих╕чного життя людини надто складний.

Руш╕йною силою п╕знання ╓ сусп╕льно-╕сторична практика. Сусп╕льно-╕сторична практика форму╓ сам╕ запити на знання. Ця практика ╕ спожива╓ здобут╕ знання. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ практика раптова ╕ спонтанна. Вона ╓ компенсаторним результатом в╕дхилення людини в б╕к др╕б"язкових ╕ непотр╕бних д╕й при спостереженн╕ за вс╕м цим самосв╕дом╕стю.

Процес п╕знання по╓дну╓ чутт╓ве ╕ рац╕ональне, емп╕ричне ╕ теоретичне, по╓дну╓ практику ╕ теор╕ю, тобто практичне ╕ теоретичне.

П╕знання ╓ складовою будь-яко╖ д╕яльност╕ людини. Нехай це буде д╕яльн╕сть виробнича чи споживча, перетворювальна чи виконавча. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ д╕я припиня╓ться. Припиняються д╕╖ др╕б"язков╕ ╕ непотр╕бн╕.

╢ донаукове п╕знання, яке отриму╓ знання в щоденн╕й житт╓д╕яльност╕ й закр╕плю╓ це знання в буденному досв╕д╕. Однак ╓ й наукове п╕знання, яке перев╕рене на ╕стинн╕сть в структурах ╕ системах знань. Також ╓ позанаукове п╕знання, яке зд╕йсню╓ться в ненауков╕й сфер╕ д╕яльност╕, тобто в художн╕й, пол╕тичн╕й, правов╕й. Позанаукове п╕знання, як ╕ наукове, закр╕плю╓ться у формах сусп╕льно╖ св╕домост╕. Про стан ПРИПИНЕННЯ можна говорити як про ненаукове п╕знання. Це коли мова йде про безпосередн╓ переживання стану ПРИПИНЕННЯ. Але про цей стан може бути ╕ наукове п╕знання. Можуть бути об'╓ктивн╕ науков╕ знання при досл╕дженн╕ под╕бних явищ.

╤стина. ╤стина - це вираження сутн╕сного зм╕сту, мета п╕знавального процесу. ╤стина ╓ результатом п╕знавального процесу - як ╕стинне знання. ╤стинне знання адекватно в╕добража╓ реальн╕сть у св╕домост╕ людини, реальн╕сть як об"╓ктивну, так ╕ суб"╓ктивну, притаманну певн╕й ╕ндив╕дуальн╕й св╕домост╕. Стан ПРИПИНЕННЯ - це якраз суб'╓ктивна реальн╕сть, притаманна певн╕й ╕ндив╕дуальн╕й св╕домост╕. Але ╓ властивост╕-характеристики, як╕ повторюються в ╕ндив╕дуальн╕й св╕домост╕ р╕зних людей.

Коли п╕знавальний образ в╕дпов╕да╓ знанням реального стану речей в д╕йсност╕, як вони ╓, то можна казати про ╕стину. Ця ╕стина за сво╖м зм╕стом не залежить в╕д суб"╓ктивного св╕ту людини. Ця ╕стина - об"╓ктивна. Однак вона як п╕знавальний образ повн╕стю не зб╕га╓ться з об"╓ктом. Об"╓кт п╕знання ма╓ п╕знавальну невичерпн╕сть. Св╕т зм╕ню╓ться. Тому ╕стина не ╓ чимось незм╕нним. ╤стину не можна розглядати як дещо повн╕стю статичне. П╕знання ╕стини═- це процес наближення до повноти в╕дтворення реального стану речей. Про статичн╕сть не можна говорити ╕ при п╕знанн╕ ╕стини у в╕дношенн╕ до стану ПРИПИНЕННЯ. ╤стини з приводу стану ПРИПИНЕННЯ можуть зм╕нюватись. Але результуюча - залиша╓ться. Це припинення др╕б"язкового, неважливого ╕ непотр╕бного в д╕ях при зм╕нах у навколишньому св╕т╕.

Те чи ╕нше знання ╓ ╕стинним:

по-перше, коли об"╓кт п╕знання розгляда╓ться таким, який в╕н ╓ сам по соб╕ ╕ як в╕н ╕сну╓ в об"╓ктивн╕й реальност╕;

по-друге, коли об"╓кт розгляда╓ться в ус╕й сво╖й як╕сн╕й р╕зноман╕тност╕, в ус╕х сво╖х вза╓мозв"язках ╕ опосередкуваннях ╕ взагал╕, коли об"╓кт розгляда╓ться в ус╕й сво╖й багатостатност╕;

по-трет╓, коли за достов╕рне прийма╓ться знання, об╜рунтоване лог╕кою ╕ практикою, об╜рунтоване теоретично ╕ емп╕рично.

╤стина як продукт п╕знання ма╓ ц╕нн╕сне значення у сфер╕ культурних в╕дносин. Служ╕ння ╕стин╕ у сфер╕ культурних в╕дносин набува╓ морального звучання. Моральне може проглядатися ╕ при стан╕ ПРИПИНЕННЯ, коли в людин╕ припиняються д╕╖, непотр╕бн╕ не т╕льки сам╕й людин╕, а й тим людям, як╕ живуть поруч ╕ встановлюють певн╕ закони ╕ правила.

Конкретн╕сть ╕стини. ╤стина завжди конкретна. ╤стина ╓ ╕деальним утворенням. Тому вона ма╓ загальний, отже абстрактний характер. Але д╕йсн╕сть, в як╕й ╕сну╓ ╕стина, завжди конкретна. Тобто тут ми бачимо нев╕дпов╕дн╕сть м╕ж абстрактн╕стю ╕стини ╕ конкретн╕стю д╕йсност╕. Це торка╓ться ╕ конкретно╖ д╕йсност╕ безпосереднього переживання стану ПРИПИНЕННЯ. Про нього можна складати абстрактн╕ теор╕╖. Але цей стан конкретний, д╕йсний.

Те чи ╕нше знання - ╕стинне, ма╓ ╕стинний характер у теоретичному план╕, якщо це знання виника╓ на певн╕й об"╓ктивн╕й основ╕. ╤стинне знання не може поривати з об"╓ктивною основою буття. ╤стинн╕ знання про стан ПРИПИНЕННЯ не можуть поривати з об"╓ктивними основами прояву ╕ ╕снування самого стану ПРИПИНЕННЯ, стану довол╕ суб'╓ктивного, такого, що ма╓ певн╕ об'╓ктивн╕ властивост╕-характеристики.

Т╕ чи ╕нш╕ знання збер╕гають конкретн╕сть ╕стини в практичному план╕, коли вони адекватн╕ у сво╖х ╕деальних засобах, спрямованих на потреби людини, адекватн╕ зм╕нам тих чи ╕нших речей, зм╕нам, потр╕бним людям.

Конкретн╕сть ╕стини досяга╓ться сходженням в╕д абстрактного до конкретного. При цьому думка людини наближа╓ться до конкретно╖ д╕йсност╕. Вс╕ теоретичн╕ думки з приводу стану ПРИПИНЕННЯ повинн╕ наближатися до д╕йсност╕ конкретного прояву цього стану в безпосередньому житт╕ людини.

Абсолютна ╕стина. Абсолютна ╕стина - це ╕стина безумовна, безумовно-правильна. ╤ тут ми ма╓мо певну статичн╕сть. Але ╕стина не статична, а перебува╓ у розвитку. Тобто ╕стина - це процес.

Абсолютна ╕стина вигляда╓ як завершальна стад╕я п╕знання, коли граничн╕ протилежност╕ тотожн╕, тотожною ╓ також св╕дома ╕ несв╕дома д╕яльн╕сть людини, тотожн╕ - мислення ╕ буття. У стан╕ ПРИПИНЕННЯ людина пережива╓ тотожн╕сть свого мислення сво╓му ╕снуванню, сво╓му ╕ндив╕дуальному ╕ неповторному ╕снуванню-буттю. Для людини переживання стану ПРИПИНЕННЯ ╓ абсолютною ╕стиною. Це довол╕ суб'╓ктивне враження. Воно може ╕ не в╕дбиватися в якихось об'╓ктивностях. Але результуюча - об'╓ктивна. Це припинення др╕б"язкових, неважливих ╕ непотр╕бних д╕й. Це очищення, яке да╓ враження абсолютност╕.

П╕знання пост╕йно поглиблюються. Попередня система знань входить у нову, б╕льш розвинену систему знань. Наприклад, класична механ╕ка входить в теор╕ю в╕дносност╕.

П╕знання поглиблюються. До вже набутих ╕стин пост╕йно додаються нов╕. Тут абсолютна ╕стина вигляда╓ як сума в╕дносних ╕стин. Сума в╕дносних ╕стин - це досягнення повноти. Але попередн╕ стад╕╖ п╕знання - в╕дносн╕. Наприклад, закони класично╖ механ╕ки абсолютно ╕стинн╕ для малих швидкостей. Тут абсолютна ╕стина вигляда╓ як поглиблення п╕знання. Абсолютна ╕стина при переживанн╕ стану ПРИПИНЕННЯ може ╕ не виглядати як поглиблення п╕знання. Тут саме п╕знання може бути припиненим як др╕б"язкове, неважливе ╕ непотр╕бне. Але процес очищення при стан╕ ПРИПИНЕННЯ пережива╓ться як абсолютна ╕стина.

Як вже було сказано ран╕ше, п╕знання, в яких започатковано розв"язання проблем щодо властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ вже яскраво в╕дображен╕ в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинились" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118). ╤сну╓ така властив╕сть-характеристика як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли "ви дивились на нього ╕ зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293). Тобто вже демонструються р╕зн╕ властивост╕-характеристики, необх╕дн╕ для анал╕зу стану ПРИПИНЕННЯ. Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ розкриваються особливост╕ ф╕лософських категор╕й, де дух виступа╓ як "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис, 2017, с. 265).

П╕знання. Еп╕стемолог╕я - це теоретична ф╕лософ╕я, яка досл╕джу╓ знання ╕ п╕знання як таке. Еп╕стемолог╕я досл╕джу╓ знання - його форми ╕ меж╕. Тут форми ╕ меж╕ знань про стан ПРИПИНЕННЯ окреслити складно, оск╕льки цей стан приходить до людини раптово, спонтанно.

Знання - це "об╜рунтоване справжн╓ переконання" (Айзеле 2009: 82). Щоб сформувалося справжн╓ переконання, щоб у людини виросло об╜рунтування, потр╕бно, аби стан ПРИПИНЕННЯ людина мала в соб╕ хоча б дек╕лька раз╕в. Але людина може ╕ не мати яскраво вираженого стану ПРИПИНЕННЯ. В такому раз╕ у сво╖х досл╕дженнях можна спиратися на документальн╕ св╕дчення, як╕ ма╓ культура. Особливо ч╕тко виписано стан ПРИПИНЕННЯ в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕.

Еп╕стемолог╕я у сво╖й ╕стор╕╖ пост╕йно вир╕шувала питання про ╕стинн╕сть знання, про ╖╖ сутн╕сть. А сутн╕сть знань про стан ПРИПИНЕННЯ пост╕йно перегляда╓ться. Через нього розглядався як науковий матер╕ал╕зм, так ╕ ╕деал╕стична ф╕лософ╕я. ╤деал╕стична ф╕лософ╕я спиралась на величезний документальний матер╕ал рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури.

Стан ПРИПИНЕННЯ людина може розум╕ти в соб╕ як явище, як комплекс елемент╕в в╕дчутт╕в. З приводу цих елемент╕в в╕дчутт╕в людина робить опис цих елемент╕в, розум╕ючи ╖х функц╕онально. Так можна п╕знавати стан ПРИПИНЕННЯ, спираючись на те, як╕ властивост╕ ма╓ цей стан. ╤ тут важлива властив╕сть поляга╓ в тому, що у людини припиняються др╕б"язков╕ ╕ непотр╕бн╕ д╕╖. Але це вже практичн╕ насл╕дки. Вони под╕бн╕ прагматичним роздумам ф╕лософ╕в. При розгляд╕ стану ПРИПИНЕННЯ в контекст╕ еп╕стемолог╕╖ потр╕бно виявляти п╕знавальн╕ процеси. Коли ми кажемо, що стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ таку результуючу сторону як припинення у людини ╖╖ др╕б"язкових ╕ непотр╕бних д╕й, то це св╕дчить про те, що спрацювали п╕знавальн╕ процеси. Ц╕ п╕знавальн╕ процеси встановили ╕стину, яка веде до бажаних практичних насл╕дк╕в. А такий х╕д думок - в дус╕ прагматизму, в дус╕ прагма-тично╖ еп╕стемолог╕╖.

╢ твердження, що "суть ╕ сенс речей може схоплюватись т╕льки ╕нту╖ц╕╓ю, яка зн╕ма╓ протир╕ччя суб'╓кта ╕ об'╓кта, викликане ╕нтелектом" (Айзеле 2009: 82). З приводу стану ПРИПИНЕННЯ так╕ думки ф╕лософського ╕нту╖тив╕зму ще спрацьовують. Адже в стан╕ ПРИПИНЕННЯ зад╕яна ╕ працю╓ лише ╕нту╖ц╕я. Однак задля того, щоб отримати об'╓ктивну ╕стину, ╕нту╖ц╕я не обов'язкова. Об'╓ктивну ╕стину можна отримати ╕ поза ╕нту╖ц╕╓ю, чистими лог╕чними розкладами. Пот╕м цю ╕стину перев╕рити практикою.

У процес╕ п╕знання в людин╕ йде пот╕к розумових образ╕в. Однак ╓ думки про те, що це в╕дбува╓ться "за допомогою ╕нтроспективного "досл╕дження можливостей ╕деальних переживань", як╕ a priori передують будь-якому п╕знанню" (Айзеле 2009: 82). A priori - це стан ПРИПИНЕННЯ. Перед тим, як виника╓ осяяння, зника╓ все застар╕ле. Зникнення застар╕лого - це стан ПРИПИНЕННЯ. На м╕сц╕ застар╕лого через осяяння виника╓ нове: нов╕ думки, нов╕ почуття, нов╕ д╕╖.

Мислення в╕дпов╕да╓ навколишньому св╕тов╕. Мислення в╕добража╓ цей навколишн╕й св╕т. В╕добража╓ через лог╕чну мову. "Залишок же д╕йсност╕ виноситься за дужки як "невимовне"" (Айзеле 2009: 83). В це невимовне потрапля╓, наприклад, м╕стицизм. Сюди потрапля╓ також ╕ стан ПРИПИНЕННЯ. Таке розум╕ння - в традиц╕╖ самого м╕стицизму. М╕стицизм протягом вс╕╓╖ сво╓╖ ╕стор╕╖ говорив про невимовн╕сть вищих, особливих стан╕в людини як Божественних. Наука не може погодитися з таким станом речей, адже все та╓мне вона проясню╓, доводить - хоч ╕ в абстрактн╕й форм╕ лог╕чних доведень. Та все ж таки в╕дкрива╓ об'╓ктивн╕ ╕стини. Вищ╕, особлив╕ стани св╕домост╕ людини тут не ╓ винятком. Зрозум╕ло, що на р╕вн╕ чутт╓во-споглядальних реал╕й достеменно передати досв╕д ╕нш╕й людин╕ неможливо, якщо цього досв╕ду у не╖ не було. ╤ це стосу╓ться не т╕льки м╕стичних, особливих стан╕в, а й усього чутт╓вого. Наприклад, якщо людина не мала досв╕ду вживання кислого, то ск╕льки ╖й не пояснюй, що таке кисле, все одно не зрозум╕╓. ╥й треба скуштувати кисле. Така сама ╕стор╕я ╕ з вищими, особливими станами св╕домост╕ м╕стик╕в. Под╕бна ж ╕стор╕я й з╕ станом ПРИПИНЕННЯ. Але сама назва цього стану вже св╕дчить про сутн╕сний аспект. Той, хто переживав под╕бний стан, погодиться з певними положеннями властивостей-характеристик цього стану. Торкаючись сутн╕сних властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ, наука встановлю╓ об'╓ктивн╕ ╕стини. Та коли "значними називають анал╕тичн╕-апр╕орн╕ (математика) або синтетично-емп╕ричн╕ (природознавч╕ науки) речення; метаф╕зичн╕ висловлювання в╕дкидаються як безглузд╕" (Айзеле 2009: 83). Тод╕ в╕дкидаються й об'╓ктивн╕ ╕стини про особлив╕ стани людини. Особливо це стосу╓ться стану ПРИПИНЕННЯ, що вмонтовано в метаф╕зичн╕ судження.

Ф╕лософи-вчен╕ ХХ стол╕ття намагаються створити ╕деальну наукову мову. Ця мова ма╓ адекватно в╕дображати реальн╕сть як таку. Для цього рац╕онально реконструюються поняття. Однак вони пост╕йно реконструюються, оск╕льки реальн╕сть зм╕ню╓ться. Наукова мова стаб╕л╕зу╓. Виника╓ мова, в╕льна "в╕д ╕нтерпретац╕й" (Айзеле 2009: 83), хоч ╕ вона нагаду╓ "метаф╕зичну г╕потезу" (Айзеле 2009: 83). Проте приймаються "положення, як╕ витримують критичну перев╕рку досв╕дом, вважаються "достов╕рними" ╕ на якийсь час приймаються" (Айзеле 2009: 83), бо реальн╕сть зм╕ню╓ться, ╕ ╕стини в голов╕ людей зм╕нюються. Таке положення працю╓ по в╕дношенню до такого суб'╓ктивного стану як стан ПРИПИНЕННЯ. Це в╕дбува╓ться, коли еп╕стемологи звертаються "не до ╕деально╖ лог╕чно╖ мови, а до природно╖" (Айзеле 2009: 83).

Теоретизуючи з приводу п╕знання стану ПРИПИНЕННЯ варто враховувати, що "емп╕рична теор╕я повинна оц╕нюватись не по ╖╖ значенню, а по ╖╖ ефективност╕" (Айзеле 2009: 83). Тут ефективн╕сть стану ПРИПИНЕННЯ м╕ститься в сам╕й назв╕ цього стану. У людини припиняються вс╕ др╕б"язков╕ й непотр╕бн╕ д╕╖. Ефект поляга╓ в тому, що людина перемика╓ться на б╕льш значущ╕ д╕╖. Тобто наявна ефективн╕сть психолог╕чна. Сл╕д зазначити, що "п╕знавальн╕ процеси, по сут╕ - ╕нтернал╕зован╕ д╕╖, як╕ обслуговують безперервн╕ процеси асим╕ляц╕╖ та акомодац╕╖ орган╕зму до зовн╕шнього середовища" (Айзеле 2009: 84). В стан╕ ПРИПИНЕННЯ нема╓ д╕й, ╕ припиня╓ться процес п╕знання у зв'язку з тим, що п╕знання було др╕б"язковим ╕ непотр╕бним.

Знання, яке да╓ процес п╕знання, треба розум╕ти як те, що да╓ "адекватн╕сть нашого п╕знання" (Айзеле 2009: 84). Але в стан╕ ПРИПИНЕННЯ припиня╓ться процес п╕знання. ╤ це теж може бути адекватним, оск╕льки людина зупиня╓ться ╕ перемика╓ться на б╕льш важлив╕ реч╕.

Через п╕знання людина освою╓ об'╓ктивну реальн╕сть, отримуючи ╕стини. Тим самим вона прилаштову╓ться до навколишнього середовища. Це в╕дбува╓ться, коли у людини зупиняються непотр╕бн╕ д╕╖, коли вона ма╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Отже властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ в╕дпов╕дають лише деяким характеристикам категор╕╖ "п╕знання". Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "п╕знання" т╕льки в деяких моментах процесу творчост╕.

Вище вже розглянуто пор╕вняння категор╕╖ "п╕знання" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. На прикладах документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕, в процес╕ п╕знання.

Виявлено ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "п╕знання", яку розкрито як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Компаративним методом встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний категор╕╖ "п╕знання" т╕льки в деяких характеристиках - в тому, що людина ма╓ стани, при яких в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли мета людиною досягнута. Мети досягнуто, ╕ зникають ус╕ляк╕ бажання. Але це ненадовго, тому що людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

Розглянуто документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено, що стан п╕знання ╕ стан ПРИПИНЕННЯ мають ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ над цими бажаннями. У цьому категор╕я п╕знання ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Стан ПРИПИНЕННЯ розгляда╓ться як додатковий регулятивний механ╕зм вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в категор╕╖ "п╕знання" ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Через це й виника╓ п╕знання як очищення.

Компаративним методом встановлено, що ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б'язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Однак у св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, незрозум╕ло чому, призупиняються ╕ припиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан ПРИПИНЕННЯ розум╕╓ться як той стан (TERMINATION STATE), який припиня╓ непотр╕бне в п╕знанн╕. Припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове.

П╕знання. П╕знання - це отримання знання. В свою чергу знання - це об╜рунтоване, ╕стинне переконання. Тобто знання ма╓ бути об╜рунтованим. Знання про стан ПРИПИНЕННЯ, що ма╓ вмонтовуватися у вже п╕знан╕ структури, також ма╓ бути об╜рунтованим. Об╜рунтувати знання про стан ПРИПИНЕННЯ без документальних факт╕в дуже складно, оск╕льки це стан глибоко суб'╓ктивного характеру ╕ зустр╕ча╓ться в╕н у чистому сво╓му прояв╕ дуже р╕дко. Зазвичай на цей стан нашаровуються ╕нш╕ стани людини. В документальних описах апофатичного м╕стицизму можемо зустр╕ти прояви цього стану в б╕льш-менш чистому вигляд╕. П╕дключення документал╕стики до п╕знання стану ПРИПИНЕННЯ потребу╓ також статистичних метод╕в, щоб достеменно встановити властивост╕-характеристики, як╕ част╕ше зустр╕чаються, а отже складають ╕стинну основу цього стану.

Для встановлення ╕стин про стан ПРИПИНЕННЯ (а до цього долуча╓мо документал╕стику) з╕штовху╓мося з описами в╕дчутт╕в. Комплекси "елемент╕в в╕дчутт╕в" (Айзеле 2009: 82) - як базовий субстрат для п╕знання вже було введено, ╕ в╕н мав застосування як п╕знавальна процедура. Для цього потр╕бен опис явища. Це да╓ можлив╕сть розум╕ти ╕стини "в ефективному опис╕ функц╕ональних в╕дносин" (Айзеле 2009: 82), що веде зрештою до встановлення ц╕нн╕сних властивостей-характеристик. В нашому випадку - це ц╕нн╕сн╕ властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ.

Отримання ц╕нн╕сних властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ вказу╓ на "результативн╕ п╕знавальн╕ процеси" (Айзеле 2009: 82). Тут "висловлювання ╓ "╕стинним", якщо його прийняття веде до бажаних практичних насл╕дк╕в" (Айзеле 2009: 82). Але по в╕дношенню до стану ПРИПИНЕННЯ практичн╕ насл╕дки не програмован╕, бо цей стан виника╓ раптово ╕ спонтанно. Його неможливо отримати, плануючи соб╕ як╕сь ц╕нн╕сн╕ результати. Стан ПРИПИНЕННЯ - це раптов╕сть ╕ спонтанн╕сть.

Досл╕джуючи документал╕стику апофатичного м╕стицизму ╕ використовуючи статистику, можемо встановити головн╕ властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ, в╕д того встановити ц╕нн╕сно-важливе. Тут ми не можемо в╕дкинути ╕нту╖тив╕зм, який схоплю╓ сутн╕сне, в╕дкрива╓ нове як з приводу досл╕дження, так ╕ поза досл╕джувальними процедурами, в самих проявах стану, який розгляда╓мо.

В╕доме таке положення: "сутн╕сть ╕ сенс речей може схоплюватися т╕льки ╕нту╖ц╕╓ю, яка зн╕ма╓ протир╕ччя суб'╓кта ╕ об'╓кта, що спричинене ╕нтелектом" (Айзеле 2009: 82). У випадку стану ПРИПИНЕННЯ можна сказати, що ефективн╕сть п╕знання зб╕льшу╓ться, коли ╕нту╖ц╕я актуал╕зована ╕ у суб'╓кта, ╕ у об'╓кта, де об'╓кт ╓ предметом досл╕дження.

╤нту╖ц╕я завжди актуал╕зована у людини в стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Та коли вона актуал╕зована ╕ у досл╕дника, який вивча╓ стан ПРИПИНЕННЯ, то зб╕льшу╓ться можлив╕сть вгадування ╕стинного стану речей. Проте це стосу╓ться лише досл╕дження стану ПРИПИНЕННЯ. При досл╕дженн╕ ╕нших об'╓кт╕в ╕ стан╕в людини ╕нту╖тивне схоплення ╕стини програ╓ перед лог╕чно посл╕довними процедурами п╕знання.

В стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини актуал╕зована ╕нту╖ц╕я. Людиною продуку╓ться ряд "можливостей ╕деальних переживань", як╕ a priori передують будь-якому п╕знанню" (Айзеле 2009: 82). Тобто стан ПРИПИНЕННЯ за таким розум╕нням, як ╕нту╖тивне прозр╕ння, ╓ ╕деальним переживанням, п╕сля якого йде вже момент п╕знання. Цей момент можна висловити, виразити. До цього стан ПРИПИНЕННЯ невимовний ╕ невиразний. Тобто ╓ "доступний лог╕чн╕й мов╕ св╕т, залишок же виноситься за дужки як "невимовне"" (Айзеле 2009: 83). Стан ПРИПИНЕННЯ потрапля╓ в розряд невимовного, хоча про цей стан написано чимало трактат╕в, створено ц╕лий напрямок так званого апофатичного м╕стицизму. ╢ спроби записати у невимовне ╕ нав╕ть безглузде ц╕лий напрямок ф╕лософ╕╖, який ма╓ назву метаф╕зика. Так "метаф╕зичн╕ висловлювання в╕дкидаються як "безглузд╕"" (Айзеле 2009: 83). Але так у безглузде можна записати висловлювання з приводу будь-якого в╕дчуття. Якщо людина н╕коли в житт╕ не пробувала чогось кислого, то будь-яке висловлювання з приводу, наприклад, кислого лимона для ц╕╓╖ людини буде суц╕льною н╕сен╕тницею. Якщо ця людина спробу╓ кислий лимон, то висловлювання ╕нших людей з приводу цього кислого лимона не будуть вже такими безглуздими. Тут людей об'╓дну╓ досв╕д в╕дчуття кислого. Та сама ╕стор╕я й з╕ станом ПРИПИНЕННЯ. Якщо людина не мала досв╕ду цього стану, то висловлювання документального характеру, як╕ значаться в апофатичному м╕стицизм╕, для не╖ будуть безглуздими. Якщо людина мала под╕бний досв╕д, досв╕д стану ПРИПИНЕННЯ, то висловлювання з цього приводу вже не будуть такими безглуздими. Тобто, р╕зн╕ люди мають св╕й досв╕д в╕дчутт╕в ╕ оц╕нюють те чи ╕нше явище реального св╕ту по-р╕зному, в залежност╕ в╕д власного досв╕ду. На цьому досв╕д╕ в╕дчутт╕в будуються нав╕ть ц╕л╕ теор╕╖. ╢ таке положення, що "теор╕я повинна оц╕нюватися не по ╖╖ значенню, а по ╖╖ ефективност╕" (Айзеле 2009: 83). Однак таке положення не може торкнутися стану ПРИПИНЕННЯ, стану який виника╓ раптово, чисто спонтанно. Цей стан фактично не залежить в╕д людини. Ефективн╕сть можна побачити, коли щось робити в певному напрямку - задля оволод╕ння ╕ отримання оч╕куваного. Але спонтанн╕сть ╕ раптов╕сть не дають можливост╕ оволод╕ти ситуац╕╓ю; в нашому випадку - оволод╕ти станом ПРИПИНЕННЯ. Хоча пом╕чено, що певний спос╕б життя людини може все ж таки стимулювати виникнення стан╕в, под╕бних стану ПРИПИНЕННЯ.

Ор╕╓нтуючись на сенс з приводу розум╕ння того чи ╕ншого людського стану, треба враховувати те, з ким проводиться дискус╕я. Адже "сенс створюють разом обидва партнери" (Айзеле 2009: 83). Цей сенс повинен так чи ╕накше в╕дображати реальний стан речей. П╕знання ма╓ бути адекватним реальн╕й д╕йсност╕. Хоча ця д╕йсн╕сть може бути глибоко суб'╓ктивною. Суб'╓ктивн╕сть розташована ближче до т╕лесност╕, де ╓ "знання як результат б╕олог╕чного в╕дбору, який гаранту╓ також адекватн╕сть нашого п╕знання" (Айзеле 2009: 84).

Т╕лесн╕сть присутня ╕ в документал╕стиц╕. Щодо п╕знання стану ПРИПИНЕННЯ, то документал╕стика в╕д╕гра╓ так чи ╕накше важлив╕шу роль. В╕д не╖ ми в╕дштовху╓мося в сво╖х п╕знавальних процедурах. Документал╕стика - запорука того, що ми можемо вести статистику тих властивостей-характеристик, що част╕ше за все зустр╕чаються у стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Сукупн╕сть таких властивостей-характеристик, як╕ зустр╕чаються найчаст╕ше, ╕ ╓ реально ╕снуючий стан ПРИПИНЕННЯ. Суть цього стану поляга╓ в тому, яка з цих властивостей-характеристик головна, основна.

Розглянемо основн╕ положення-висновки, спираючись на попередн╕ думки.

Отже властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ до характеристик категор╕╖ "п╕знання", якщо актуал╕зовано ╕нту╖ц╕ю. Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "п╕знання".

Розглянуто пор╕вняння категор╕╖ "п╕знання" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. На прикладах документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. ╥х можна з╕ставити з характеристиками категор╕╖ "п╕знання", що розкрива╓ться як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Компаративним методом установлено: стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний до категор╕╖ "п╕знання" в тому, що людина ма╓ стани, при яких в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли вона досяга╓ мети, але включено ╕нту╖тивну безпосередн╕сть. Мети досягнуто, ╕ зникають ус╕ляк╕ бажання. Але це ненадовго, оск╕льки людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань, але присутн╕сть ╕нту╖ц╕╖. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

Розглянуто документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено таке: стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ над цими бажаннями. Отож категор╕я п╕знання як ╕нту╖тивне прозр╕ння ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - ╓ под╕бними.

Стан ПРИПИНЕННЯ - це додатковий регуляторний механ╕зм вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Тому й виника╓ очищення.

Компаративним методом встановлено, що ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Припиня╓ться п╕знавальна процедура лог╕чного мислення. Однак у св╕домост╕ таке припинення може ╕ не в╕дображатися. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ незрозум╕ло чому призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан ПРИПИНЕННЯ в ц╕лому розум╕╓ться, перш за все, як стан зупинки непотр╕бного, тобто як СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Тут припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове.

Людина ма╓ в середин╕ себе регуляторний механ╕зм ПРИПИНЕННЯ, який припиня╓ непотр╕бн╕ д╕╖. Отже, несв╕домо може йти процес припинення, в╕дбиваючись у св╕домост╕. Стан ПРИПИНЕННЯ - це припинення неадекватних д╕й. Цей стан ма╓ певн╕ властивост╕. Документал╕стика демонстру╓ ц╕ властивост╕. Як вже було сказано, властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображен╕ в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли, ╕ вс╕ в╕дчуття припинились" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118).

Використовуючи ╕ндуктивний метод досл╕дження, продемонстру╓мо властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ.

╤ндуктивний метод досл╕дження.

1. Небажання ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Безкомпром╕сн╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Безпосередн╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Безстрашн╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Бутт╓в╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Вище ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Вищ╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

В╕дсторонен╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

╤нш╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

М╕цн╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Невиб╕рков╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Нев╕дворотн╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Нев╕дхильн╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Нед╕яльн╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Недр╕б"язков╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Незахоплен╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Необумовлен╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Нерухом╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Несу╓тн╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Присутн╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Розкр╕пачен╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Розчинен╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Серйозн╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Теперешн╕сть ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Сила ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

Чистота ╕сну╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

2. Небажання, безкомпром╕сн╕сть, безпосередн╕сть, безстрашн╕сть, бутт╓в╕сть, вище, вищ╕сть, в╕дсторонен╕сть, ╕нш╕сть, м╕цн╕сть, невиб╕рков╕сть, нев╕дворотн╕сть, нев╕дхилен╕сть, нед╕яльн╕сть, недр╕б"язков╕сть, незахоплен╕сть, необумовлен╕сть, нерухом╕сть, несу╓тн╕сть, присутн╕сть, розкр╕пачен╕сть, розчинен╕сть, серйозн╕сть, тепер╕шн╕сть, сила, чистота - це властивост╕ регуляторно╖ системи стану ПРИПИНЕННЯ.

3. Ус╕ властивост╕ регуляторно╖ системи стану ПРИПИНЕННЯ ╕снують у цьому стан╕ (стан╕ ПРИПИНЕННЯ) як припинення ╕ очищення в╕д др╕б"язкового.

╢ м╕стико-рел╕г╕йне розум╕ння гнозису (Давыдов 2006: 240). Але поза рел╕г╕йно-м╕стичною культурою ╕сну╓ розум╕ння того, що компенсац╕я ╕ надкомпенсац╕я можуть при нагод╕ наблизити картину св╕ту до д╕йсност╕, як це бува╓ при великих досягненнях художньо╖ псих╕ки (Адлер 1997: 106). Так гнозис поста╓ як стан людини.

Гнозис. Гнозис познача╓ знання. Це знання ╕нонаукове. ╤нонаукова форма знання ма╓ сво╖ внутр╕шн╕ закони ╕ критер╕╖ точност╕ (Аверинцев 1972: 827-828).

Гностики застосовували терм╕н "гнозис", позначаючи ╕нонаукову форму знання, екстатичний тип знання, або знання, яке да╓ людин╕ стан трансу, компенсаторного трансу, якщо розглядати б╕льш глибок╕ зм╕нен╕ стани людини. Вважалося, що цей стан, компенсаторний транс, доступний лише обраним людям. Гностики вважали, що знання, яке да╓ екстаз, або компенсаторний транс, розкрива╓ правду про походження людства. Вт╕м походження позначалося перебуванням у позачасовому царств╕ всеохопного.

Стародавн╕ гностики, переживаючи компенсаторний транс ╕ отримуючи знання в╕д цього стану, вважали, що знання - не лише для того, щоб розум╕ти деяк╕ реч╕, а й задля очищення, задля оволод╕ння собою, задля визволення людського духу. Вони вважали, що такий дух - в╕чний ╕ безсмертний. Компенсаторний транс тут пережива╓ться як стан безсмертя. Важливою особлив╕стю псих╕ки ╓ властив╕сть в╕дд╕ляти сво╓ "я" в╕д зовн╕шнього середовища - немовби бачити себе збоку (Иваницкий 1984: 210). Ця властив╕сть розширю╓ можливост╕ людини в ╖╖ сп╕лкуванн╕ з ╕ншими людьми (Иваницкий 1984: 210). Ця розширена можлив╕сть очищу╓ саму людину, оск╕льки веде до оволод╕ння собою. При оволод╕нн╕ собою може переживатися стан безсмертя.

Терм╕н "гнозис" гностики використовували для позначення ╕нонауково╖ форми знання. Ця форма знання переда╓ стан екстазу, стани трансу, компенсаторного трансу. Для гностик╕в знання, яке в╕добража╓ екстаз, переда╓ правду про людину. Те саме можна сказати ╕ про транс, компенсаторний транс. Однак вс╕ знання гностик╕в передають здатн╕сть людини в╕докремлювати сво╓ "я" в╕д зовн╕шнього св╕ту (Иваницкий 1984: 210). Людина почина╓ бачити себе збоку. Це певна практика. Але це ╕ властив╕сть людсько╖ самосв╕домост╕. Вона розширю╓ можливост╕ людини в ╖╖ сп╕лкуванн╕ з ╕ншими людьми (Иваницкий 1984: 210). Под╕бна практика у м╕стицизм╕ оц╕ню╓ться переживаннями стану безсмертя.

"Стан Безсмертя". Стан Безсмертя можна розум╕ти як компенсаторний транс, реакц╕ю на страх смерт╕. При розвитку людсько╖ особистост╕, появи у не╖ самосв╕домост╕ виника╓ страх смерт╕ (Дидье Жюлиа 2006: 406). Але також виника╓ ╕ компенсаторна реакц╕я на цей страх. Компенсац╕я позасв╕дома (Юнг 1995: 532). Може виникнути в╕дчуття безсмертя, усв╕домлення В╕чного Життя (Ревонсуо 2013: 288-305). Може виникнути уявлення, що смерть неможлива (Джемс 1993: 306). Через це може виникнути усв╕домлення того, що ми житимемо в╕чно (James 1902: 389). ╤ абсолютно нема╓ страху н╕ перед чим (Мурашкин 2006: 127-132). Компенсац╕я страху смерт╕ прибува╓ як позачасове (Кришнамурти 1999: 112-237), поза часом (Ламонт 1984: 250).

Сучасна ф╕лософ╕я ╕ психолог╕я доводять, що в основ╕ стану ПРИПИНЕННЯ лежить компенсаторний процес. Може статися, що у людини незрозум╕ло зв╕дки з"явився чудовий настр╕й п╕сля глибоко╖ скорботи (Ясперс 1997: 150-483). В╕домо, що природа мусить витворити те, що прийде п╕сля не╖ (Plotinus 1984). Але в стан╕ ПРИПИНЕННЯ як компенсаторному осяянн╕ н╕чого нового не в╕дтворю╓ться. Розпада╓ться непотр╕бне. При розпад╕ людина ма╓ негативне знання. Про це знання говорить апофатичний м╕стицизм. Гнозис також говорить про те саме негативне знання. Тут гнозис представлено компенсац╕╓ю, а не творч╕стю, не п╕знанням. Гнозис - це метап╕знання, або негативне знання. Гнозис ╕ апофатичний м╕стицизм кажуть про одне ╕ те ж: про розпад непотр╕бного.

Сучасна ф╕лософ╕я модерну ╕ постмодерну по в╕дношенню до гнозису мало говорить про ╕дею ╓дност╕ та незалежност╕ особи (Jonas 1958: 200-336). Просто гностики б╕льше м╕ркували про стан екстазу, а не про стан енстазу. А якраз стан енстазу характерний як ╓дн╕сть ╕ незалежн╕сть. Гностику в енстаз╕ розкрива╓ться не-буття у напрямку смерт╕ (Jonas 1958: 200-336). Таке розкрива╓ться не т╕льки м╕стику, а й митцю. Гнозис в╕ддзеркалю╓ мотиви митця, мистецтва (Bloom 1982: 12-69).

Античн╕ гностики мали руйн╕вн╕ методи (Bloom 1982: 12-69). Цими методами можна викликати стан енстазу. Гностики намагаються розкрити, "що ╓ найстаршого в самому соб╕" (Bloom 1982: 12-69), прагнуть досягти вищого стану енстазу, ╕стиного стану свого духу.

Метап╕знання. Метап╕знання - це в╕дчуття св╕ту безпосередньо, а не через систему власних думок. Безпосередне усв╕домлення - це метап╕знання. Здатн╕сть усв╕домлювати те, що ти дума╓ш, - це метап╕знання (Берч & Пенман 2014: 90).

Безпосередн╕сть метап╕знання ма╓ пряме в╕дношення до компенсаторного трансу. Компенсаторний транс - це м╕н╕м╕зац╕я реакц╕╖ в╕дчутт╕в на подразники ззовн╕ у зм╕неному стан╕ св╕домост╕. При цьому звужу╓ться контакт ╕з зовн╕шн╕м св╕том. Але св╕дом╕сть - активна. Хоча втрача╓ться ч╕тк╕сть ор╕╓нтац╕╖ в час╕ й простор╕. При компенсаторному транс╕ переживаються стани внутр╕шньо╖ р╕вноваги ╕ спокою. Однак перед цим не було н╕ р╕вноваги, н╕ спокою. Виникла компенсац╕я. З приводу компенсаторних процес╕в Карл Ясперс наводить такий приклад: "У людини незрозум╕ло зв╕дки може з"явитися чудовий настр╕й п╕сля глибоко╖ скорботи" (Ясперс 1997: 150-483). Або таке: "Морок у меланхол╕╖ компенсу╓ться гостротою зору ╕ нападами ейфор╕╖" (Юханнисон 2011: 64). Карл Юнг вказу╓ на те, що "компенсац╕я - позасв╕дома" (Юнг 1995: 532).

Ф╕лософ╕я постмодерн╕зму розгляда╓ стан ПРИПИНЕННЯ як стан ╤ншого. Синон╕мами цього стану ╓ так╕: стан Бога, компенсаторне осяяння, компенсаторний транс, або стан ПРИПИНЕННЯ. Стан ПРИПИНЕННЯ - це один ╕з р╕зновид╕в трансу. В цьому стан╕ може припинятися рух, може бути каталепс╕я (Забияко 2009: 999). Досл╕дники рел╕г╕╖ нав╕ть кажуть про "каталептичну св╕дом╕сть" (Элиаде, 2009: 75). Але це стан ПРИПИНЕННЯ. В такому раз╕, у людини в цьому стан╕ багато непотр╕бного припиня╓ сво╖ прояви.

╤стор╕я м╕стицизму ма╓ багатий опис р╕зних м╕стичних стан╕в. ╤нд╕йськ╕ Упан╕шади засв╕дчують так╕ стани людсько╖ св╕домост╕: неспання, сон без сновид╕ння, сон з╕ сновид╕нням ╕ Тур╕я. Стан Тур╕я вважа╓ться священним. Цей стан ╓ станом ПРИПИНЕННЯ. В людин╕ припиня╓ться все непотр╕бне. Тому цей стан ма╓ вигляд завмирання. Досл╕дники нав╕ть кажуть про "каталептичну св╕дом╕сть", транс (Элиаде, 2009: 75). Природа цього стану компенсаторна. Карл Ясперс розкрива╓ в людин╕ д╕ю компенсац╕╖ так: "У людини незрозум╕ло зв╕дки може з"явитися чудовий настр╕й п╕сля глибоко╖ скорботи" (Ясперс 1997: 150-483). У людини такий вид трансу ╓ священним. В╕н дару╓ "просв╕тлення" (Забияко 2009: 999). Цей стан супроводжу╓ творч╕ процеси. Тут "можна говорити про творч╕сть у трансопод╕бному стан╕" (Теплов 1985: 247-279). При прояв╕ цього стану продукт╕в творчост╕ може ╕ не бути. Однак цей стан "очищу╓, дода╓ сили" (Кришнамурти 1999: 112-237). Очиститися для того, щоб "спустошивши, спорожнити себе" (Андерхил 2000: 407). Це яскраво розкрито в апофатичному м╕стицизм╕.

Ф╕лософ╕я постмодерн╕зму, розглядаючи стан ПРИПИНЕННЯ як стан ╤ншого, показу╓, що цей феномен пов"язаний з регуляторними механ╕змами. Через ц╕ механ╕зми людина "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477).

Ф╕лософ╕я постмодерн╕зму показу╓, що регулювання для людини ╓ досить важливим. У зв"язку з тим, що стан ПРИПИНЕННЯ, або стан ╤ншого, пов"язаний з регуляторними процесами, то цей стан розум╕╓ться як священне. Б╕льше того, людина обожню╓ в соб╕ стан ╤ншого ╕ п╕дн╕ма╓ цей стан як п╕днесене. Виника╓ м╕стико-рел╕г╕йне розкриття п╕днесеного (Шестаков 1983: 100).

П╕днесене. П╕днесене - це вт╕ха негативна, оск╕льки розум не може уявити, наприклад, неск╕нченне як явище, що розгляда╓ п╕днесене. Неск╕нченн╕сть неможливо визначити, ╕ тому виника╓ прогалина. Прогалина - це ╕ ╓ п╕днесене. П╕днесене - це особливий вид прекрасного як величного. Величне у рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ - це Всевишн╕й.

Неск╕нченн╕сть п╕днесеного стану неможливо охопити розумом. М╕стичне теж важко осмислити. Стан ╤ншого як м╕стичне, як стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ як╕сть "незрозум╕ло╖ сили" (Кришнамурти 1999: 203-209). Ця сила - невиразна. Проте мистецтво спроможне виразити цю силу. Рел╕г╕йно-м╕стична культура да╓ такий приклад як "поез╕я" (Нисаргадатта 2013: 231).

Ф╕лософ╕я постмодерн╕зму показу╓, що м╕стика ╕ мистецтво спроможн╕ передавати стани невимовного. Адже "невимовне ╕ невиразне ╕сну╓ насправд╕" (Деррида 2001: 261). Воно не пов'язане з уявою. Уява в╕дкрива╓ безодню, в яку вона бо╖ться провалитися (Kant 1987: 115). Якщо бо╖ться, то не ма╓ в╕дношення до стану ПРИПИНЕННЯ. В цьому стан╕ припиня╓ться страх.

Ф╕лософ╕я м╕стицизму ╕ взагал╕ вся сучасна ф╕лософ╕я модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму вважа╓, що м╕стичне в╕дчуття - невиразне. Це особливий стан. В╕н "за сво╓ю природою - безмовний" (Ортега-и-Гассет 1991: 106). Це безмовне людина познача╓ р╕зними словами. Ф╕лософ╕я постмодерн╕зму каже про стан ╤ншого. Однак для цього ╕снують ╕ так╕ назви, як компенсаторний транс, компенсаторне осяяння, а також стан ПРИПИНЕННЯ. В рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ - це стан Бога. Для отримання под╕бних стан╕в рел╕г╕йно-м╕стична культура використову╓ медитативну практику. Завдяки медитац╕╖ "думки ╕ д╕╖ стають ╓диним ц╕лим" (Кабат-Зинн 2013: 196). Медитац╕я взагал╕ очищу╓ св╕дом╕сть в╕д непотр╕бних думок. Очищення св╕домост╕ веде до зняття напруги. Людина напружу╓ться, щоб "уявити неуявленне" (Крокет 2003: 307). Можлив╕сть уявити неуявленне в╕дкрива╓ться через п╕днесене ╕ через "метап╕знання" (Берч & Пенман 2014: 90).

Розглядаючи категор╕╖, як╕ застосову╓ ф╕лософ╕я, осмислюючи стан ПРИПИНЕННЯ, можна зробити висновок, що вс╕ ц╕ категор╕╖ мають в╕дношення до людини ╕ ╖╖ природи. З онтолог╕╖ розгляда╓ться категор╕я "присутн╕сть". З гносеолог╕╖ - "п╕знання" ╕ "метап╕знання". З акс╕олог╕╖ - "священне". Важливе м╕сце пос╕дають так╕ категор╕╖, як людина, "Я", гнозис, п╕днесене, священне. Також важливе м╕сце мають категор╕╖, як╕ належать до переживань людиною вищих стан╕в св╕домост╕, адже предметом ф╕лософ╕╖ ╓ стан ПРИПИНЕННЯ як вищий стан.


Розд╕л 4. АКС╤ОЛОГ╤ЧНИЙ АСПЕКТ


Акс╕олог╕я - це вчення про ц╕нност╕, ф╕лософ╕я ц╕нностей. Акс╕олог╕я з"ясову╓ важлив╕ властивост╕ тих чи ╕нших предмет╕в або процес╕в, здатних задовольняти людськ╕ потреби.

Поняття ц╕нностей вв╕в ╤. Кант. Мораль, або моральну свободу, ф╕лософ протиставив природ╕, або природн╕й необх╕дност╕. В╕н розглядав так╕ проблеми акс╕олог╕╖, як значення, проблеми належност╕, оц╕нки, ставлення. У подальшому ф╕лософ╕я неокант╕анства поглибила питання ц╕нностей до особливого, трансцендентального значення. З трансцендентального почина╓ться т╕сний зв'язок з╕ станом ПРИПИНЕННЯ.

Акс╕олог╕ю як ф╕лософське вчення вперше представив Р. Лотце. В╕н розум╕в ц╕нност╕ як значимост╕. Розвиваючи акс╕олог╕чн╕ питання, Г. Коген представляв ц╕нност╕ як дещо безумовне. Ц╕нн╕сть як безумовне, як безумовна загальн╕сть ╕ необх╕дн╕сть у Когена протисто╖ть людському досв╕дов╕. Через безумовн╕сть ц╕нност╕ можуть бути пов'язан╕ з╕ станом ПРИПИНЕННЯ. Сам стан ПРИПИНЕННЯ ╓ ц╕нн╕стю для людини. Для людини ПЕРЕЖИВАННЯ стану ПРИПИНЕННЯ ╓ безумовна ц╕нн╕сть через властив╕сть очищувати.

Акс╕олог╕я також розгляда╓ ц╕нност╕ як ╕стинне знання. Про це говорить Г. Р╕ккерт, вважаючи ц╕нност╕ й ╕стинними знаннями, ╕ моральною д╕╓ю. При цьому Р╕ккерт в╕др╕зня╓ ц╕нн╕сть в╕д норми. Стан ПРИПИНЕННЯ як ц╕нн╕сть теж в╕др╕зня╓ться в╕д норми.

Акс╕олог╕я ХХ ст. розкрива╓ об"╓ктивну природу ц╕нностей. Об"╓ктивна природа ц╕нностей розкрива╓ться у ф╕лософ╕╖ Е. Гартмана. В╕н утверджу╓ ╕нтенц╕ональн╕сть, тобто направлен╕сть ц╕нн╕сних в╕дносин людей. Але ц╕нност╕ у Гартмана не п╕ддаються рац╕ональному осмисленню. За Гартманом п╕знання тут безсиле. Ц╕нност╕ мають прояв в особливих почуттях. Наприклад, ненависть або любов. А людина лише ╕нту╖тивно, через ц╕ почуття, в╕дда╓ перевагу тим чи ╕ншим сво╖м д╕йствам, т╕й чи ╕нш╕й повед╕нц╕. Це за Гартманом. Тут в особливих почуттях можна знайти м╕сце ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕нн╕сть цього стану - в припиненн╕ незначного в повед╕нц╕ людини, очищення в╕д незначного.

За Перр╕ ц╕нност╕ пов"язан╕ з ╕нтересом. Перр╕ розум╕╓ ц╕нност╕ як людськ╕ ╕нтереси. А це вже наближа╓ ц╕нност╕ до натурал╕стичност╕, до природност╕. Особливо натурал╕стично розум╕╓ ц╕нност╕ прагматизм. Так Дью╖ представля╓ натурал╕стичн╕сть ц╕нностей в образах прагматичного ╕нструментал╕зму. Натурал╕с-тичн╕сть вгаду╓ться ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ - як в стан╕ раптового ╕ спонтанного.

Феноменолог╕я стверджу╓, що ц╕нност╕ - сфера феноменального. Феноменальне розум╕╓ться як апр╕орне. ╤ тут Бог ╓ вищою ц╕нн╕стю, за ф╕лософ╕╓ю Макса Шелера. В╕н взагал╕ виводить переживання ц╕нностей з╕ сфери псих╕чного в сферу косм╕чного, розум╕╓ ц╕нност╕ як косм╕чний акт Божественного. Тут йде яскравий опис стану ПРИПИНЕННЯ. Але цей стан не виходить за меж╕ людсько╖ псих╕ки ╕ не ста╓ косм╕чним.

Акс╕олог╕я ХХ ст. доводить, що людина лише через свою духовну д╕яльн╕сть входить у св╕т ц╕нностей.

Ц╕нн╕сть - це поняття, що познача╓ належне. Також за ц╕нностями закр╕плю╓ться розум╕ння бажаного. Належне ╕ бажане мають в╕дм╕нн╕сть в╕д д╕йсно ╕снуючого, реального.

Реальн╕сть та ╕стина, яка в╕добража╓ цю реальн╕сть, ще не в╕дкривають нам розум╕ння, що таке ц╕нн╕сть. Об"╓ктивна ╕стина показу╓, якою ╓ реальн╕сть. Ц╕нн╕сть же показу╓, що саме для нас ╓ бажаним, або показу╓, як ма╓ бути в д╕йсност╕, а не саму д╕йсн╕сть.

╤стина в╕др╕зня╓ться в╕д ц╕нностей. Розкриття питання "фактичного - ц╕нн╕сного" - це розкриття р╕зниц╕ м╕ж емп╕ричною реальн╕стю ╕ св╕том людських ц╕нностей.

╢ об"╓ктив╕стська концепц╕я ц╕нностей. Вона стверджу╓, що певна ╕дея, наприклад, ╕дея добра як ц╕нн╕сть не в╕др╕зня╓ться в╕д якихось ╕нших ╕дей, не в╕др╕зня╓ться взагал╕ в╕д ╕стини. Зм╕ст виступа╓ як ц╕нн╕сть. Наприклад, ╕дея добра. Тут добро виступа╓ як ц╕нн╕сть. Про стан ПРИПИНЕННЯ можна сказати, що цей стан довол╕ суб'╓ктивний ╕ його бажано розглядати в суб'╓ктив╕стських концепц╕ях ц╕нностей.

Суб"╓ктив╕стська концепц╕я ц╕нностей стверджу╓, що ц╕нност╕ - це псих╕чн╕ процеси ╕ ╖х джерелом ╓ наш╕ бажання, ╕нтереси, наше ставлення до д╕йсност╕. Стан ПРИПИНЕННЯ - це псих╕чний процес. Це процес компенсаторного характеру, тому в╕н не пов'язаний напряму з нашими бажаннями та ╕нтересами.

Утил╕таризм стверджу╓, що джерелом ц╕нностей ╓ бажання ╕ задоволення. Емотив╕зм стверджу╓, що джерелом ц╕нностей ╓ почуття. Все це - суб"╓ктив╕стськ╕ концепц╕╖ ц╕нностей. Вони м╕стять у соб╕ ╕ загрозу н╕г╕л╕зму, а також релятив╕зму. Н╕г╕л╕зм ╕ релятив╕зм не ╓ загрозою при розгляд╕ стану ПРИПИНЕННЯ, де йде процес розпаду в людин╕ непотр╕бного.

Об"╓ктив╕стськ╕ концепц╕╖ ц╕нностей мають ╕ суб"╓ктивне п╕д╜рунтя, коли стверджують, що ц╕нност╕ апр╕орн╕. Так╕ концепц╕╖ вважають, що людина неспроможна об╜рунтувати, що ╖й варто поц╕нувати. Таке розум╕ння ц╕нностей ми бачимо в апр╕оризм╕ й ╕нту╖тив╕зм╕ М. Шелера. Таке розум╕ння ма╓ в╕дношення ╕ до стану ПРИПИНЕННЯ як до стану розпаду в людин╕ незначного, а отже й можлив╕сть породжувати уявлення про апр╕орн╕сть.

Нос╕ями ц╕нностей можуть бути певн╕ матер╕альн╕ реч╕. Скаж╕мо, пап╕р для письма.

Нос╕╓м ц╕нностей може бути псих╕чна сфера, ╕нтелект людини. Скаж╕мо, людське розум╕ння. Ц╕нност╕ довол╕ сильно можуть бути навантаженими ╕деями. Наприклад, ╕деями справедливост╕, законност╕, ╕деями добра. В такому раз╕, нос╕╓м ц╕нностей ста╓ розум людини, людський ╕нтелект. Ц╕нност╕ можуть бути навантаженими вищими почуттями. Це, наприклад, почуття любов╕, почуття краси. Стан ПРИПИНЕННЯ супроводжу╓ться вищими почуттями. Сам стан ╓ вищим почуттям, впису╓ться у вищ╕ почуття людини.

Ц╕нност╕ людини можуть бути матер╕альними. Це т╕ ц╕нност╕, що задовольняють б╕олог╕чн╕ потреби. Ц╕нност╕ можуть бути духовними. Духовн╕ ц╕нност╕ ╓ самодостатн╕ми. Вони м╕стять у соб╕ поклик людини шанувати ц╕ ц╕нност╕, захищати ╖х. Стан ПРИПИНЕННЯ як стан самодостатност╕ людини належить до духовних ц╕нностей.

Духовн╕ ц╕нност╕ за сво╖м зм╕стом можуть бути правовими, пол╕тичними, моральними, естетичними, рел╕г╕йними. Стан ПРИПИНЕННЯ - це сфера естетичного ╕ рел╕г╕йного.

Ц╕нност╕ можуть виступати засобом утвердження ╕нших ц╕нностей. Через те, що вони ╓ засобом, ╖х ще розум╕ють як ╕нструментальн╕ ц╕нност╕.

Ц╕нност╕ под╕ляють на колективн╕, ╕ндив╕дуальн╕, а також на ун╕версальн╕, тобто вселюдськ╕. Вселюдськ╕, або ун╕версальн╕ ц╕нност╕, приймаються р╕зними нац╕ями, р╕зними культурами. ╥х включено до р╕зних культур. Прикладом можуть бути певн╕ права людини як ц╕нност╕. Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ вселюдською ц╕нн╕стю. Але це стан суб'╓ктивного характеру, в╕н непрямо пов'язаний з правами людини як об'╓ктивно соц╕альною сферою.

Ц╕нностями людина перетворю╓ реальн╕сть, оск╕льки ц╕нност╕ м╕стять в соб╕ спонукальний момент, мають спонукальну складову.

Ц╕нност╕ спрямовують людей до д╕╖. Спонукальний момент ц╕нностей ╓ п╕дставою для людських д╕й, для людсько╖ д╕яльност╕ з перетворення реальност╕. Стан ПРИПИНЕННЯ перетворю╓ реальн╕сть людського духу, очищаючи його в╕д всього др╕б"язкового.

Ц╕нност╕ об"╓днують людей для сп╕льних д╕й. Ц╕нност╕ - це основа для ╓днання людей. Коли у них ╓ базов╕ сп╕льн╕ ц╕нност╕, то вони можуть об"╓днатися в людство як ц╕ле. Для цього необх╕дно мати сп╕льн╕ моральн╕ ц╕нност╕. Моральн╕ ц╕нност╕ вивча╓ етика.

Етика. Етика - це ф╕лософська наука, що вивча╓ мораль. Етика розгляда╓ сутн╕сть морал╕.

Етика - це практична ф╕лософ╕я. Терм╕н "етика" закр╕плю╓ться у ф╕лософ╕╖ завдяки працям Ар╕стотеля. Ар╕стотель розум╕в етику як галузь практичного п╕знання.

Класична н╕мецька ф╕лософ╕я. ╤мману╖л Кант у практичному розум╕ бачить основи моральност╕. Практичний розум людини, ╖╖ мораль в╕н пов"язу╓ з ╕де╓ю свободи. Тут стан ПРИПИНЕННЯ можна ф╕ксувати як свободу в╕д застар╕лого, в╕д застар╕лого людського "я".

За характером осмислення моральн╕ проблеми под╕ляються на так╕ напрямки: евдемон╕зм, гедон╕зм, перфекц╕он╕зм, утил╕таризм, деонтолог╕я. Евдемон╕зм бачить в основ╕ моральност╕ принцип щастя. Гедон╕зм в основ╕ моральних явищ бачить принцип насолоди. Перфекц╕он╕зм за критер╕й моральност╕ бере досконал╕сть. Утил╕таризм виводить моральн╕сть з ╕де╖ корисност╕. Деонтолог╕я спира╓ться на принцип належного. Всього цього торка╓ться ╕ стан ПРИПИНЕННЯ як процес очищення, очищення в╕д забруднення псих╕чних процес╕в у людин╕.

Акс╕олог╕я вир╕шу╓ моральн╕ питання у перспектив╕ ц╕нностей на майбутн╓.

Етика виводить св╕дом╕сть людського обов"язку ╕з сусп╕льних оч╕кувань ╕ вимог. Стан ПРИПИНЕННЯ може ╕ не п╕дпадати п╕д сусп╕льн╕ оч╕кування ╕ вимоги.

Мораль. Мораль - це вищ╕ ц╕нност╕. Мораль - це певна нормативно-ц╕нн╕сна система. Мораль регулю╓ повед╕нку людини за допомогою уявлень про належне. Ця регуляц╕я як б╕льш адекватне вт╕лення сутност╕ моральност╕ в╕дбува╓ться, коли ця мораль виходить за меж╕ яко╖сь групи людей ╕ ста╓ вселюдською, охоплю╓ людство.

Моральн╕ ц╕нност╕. Моральн╕ ц╕нност╕ - це принципи доброчесност╕. Норми людсько╖ повед╕нки в╕дпов╕дають цим принципам. Моральн╕ ц╕нност╕ - це узагальнений зм╕ст понять морал╕, принцип╕в морал╕. Моральн╕ ц╕нност╕ - це ун╕версальн╕ зразки, значим╕ для людини. Однак моральн╕ ц╕нност╕ схвалюються сусп╕льством. Вони вт╕люються в прав╕, ф╕лософ╕╖, мистецтв╕, рел╕г╕╖. Сусп╕льством схвалю╓ться ╕ стан ПРИПИНЕННЯ як очищення спонтанного характеру.

Класична ф╕лософ╕я розум╕╓ буття ╕ ц╕нн╕сть як нерозд╕льне.

В ╕стор╕╖ людства ми бачимо зростання автоном╕╖ моральних ц╕нностей.

Сучасна етика шука╓ абсолютн╕ моральн╕ положення, загальнолюдськ╕. Однак деяк╕ абсолютн╕ моральн╕ принципи не ╓ загальнообов"язковими. Так подвижництво, самопожертва - не для вс╕х. Не для вс╕х ╓ ╕ стан ПРИПИНЕННЯ. В╕н з'явля╓ться, коли ╓ забруднення, з'явля╓ться - для очищення.

У сучасному св╕т╕ ╕сну╓ пр╕оритет таких ц╕нностей, як "благогов╕ння перед життям" Альберта Швейцера, ╕ндив╕дуальне к╕нцеве ╕снування людини як "╤ншого" Е. Лев╕наса. В ц╕ пр╕оритетн╕ ц╕нност╕ впису╓ться ╕ стан ПРИПИНЕННЯ як процедура очищення.

Як було вже сказано про те, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображен╕ в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли, вс╕ в╕дчуття припинилися" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118). Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли "ви дивились на нього ╕ зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293). Мова вже йшла про те, що документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). ╤ тут дух виступа╓ як "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис, 2017, с. 265).

Акс╕олог╕я. Акс╕олог╕я - це ф╕лософ╕я ц╕нностей. Акс╕олог╕ю розум╕ють як "вчення про бажане благо в межах правильного способу життя" (Болькен 2009: 5).

Стан ПРИПИНЕННЯ можна вважати ц╕нн╕сним для людини, тому що в цьому стан╕ у людини припиняються др╕б"язков╕ ╕ незначн╕ д╕╖. Але це припинення спонтанне, виника╓ раптово. ╤ де тут м╕сце правильному способу життя? Хоча в╕домо, що стан ПРИПИНЕННЯ пов'язаний з регуляторними механ╕змами самосв╕домост╕. А самосв╕дом╕сть ма╓ прояви без ус╕ляких спец╕альних вправ.

Також можна додати таке, що у стан╕ ПРИПИНЕННЯ людина не в╕дчува╓ того бажаного блага. Але сам стан ПРИПИНЕННЯ ╓ ц╕нн╕стю, ╓ благом.

В процес╕ п╕знання людина отриму╓ ╕стини, як╕ в╕дображають об'╓ктивну реальн╕сть. Ц╕ ╕стини для людини ╓ ц╕нностями. Стан ПРИПИНЕННЯ не продуку╓ таких ц╕нностей, як ╕стини, що в╕дображають об'╓ктивну реальн╕сть. Стан ПРИПИНЕННЯ сам по соб╕ ╓ ц╕нн╕стю, оск╕льки в╕н вмонтований в процес╕ творчост╕ ╕ припиня╓ в людин╕ все др╕б"язкове, непотр╕бне ╕ застар╕ле. В╕д того стан ПРИПИНЕННЯ ╓ ц╕нн╕стю ╕ пов'язаний з благом. Благо ╓ ц╕нн╕стю. Людина над╕ля╓ благо сенсом.

Протилежн╕стю ц╕нност╕ ╓ предмет або явище, яке не ма╓ ц╕нност╕. Протилежн╕стю стану ПРИПИНЕННЯ ╓ в╕дсутн╕сть цього стану у людини, коли вона не припиня╓ сво╖ непотр╕бн╕ д╕╖.

В рядах таких протилежностей культури, як добро-зло, прекрасне-потворне, ╕стинне-хибне, стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ свою протилежн╕сть - в╕дсутн╕сть стану ПРИПИНЕННЯ у людини, коли нема╓ припинення в╕д непотр╕бного.

Акс╕олог╕я розгляда╓ протилежност╕, як╕ торкаються ус╕╓╖ теоретично╖ ф╕лософ╕╖. В цих протилежностях стан ПРИПИНЕННЯ пос╕да╓ певне м╕сце. Якщо ми беремо так╕ два протилежних поняття, як "буття-значим╕сть", то стан ПРИПИНЕННЯ належить до поняття "буття". Але цей стан торка╓ться ╕ "значимост╕", оск╕льки людина оц╕ню╓ цей стан як важливий для себе. Якщо беремо так╕ дв╕ протилежн╕ категор╕╖ як "реальний-╕деальний", то стан ПРИПИНЕННЯ в╕дносимо до категор╕╖ "реальний", такий, що ╕сну╓ як реальн╕сть в людин╕. Хоча цей стан можна вважати якоюсь м╕рою й ╕деальним. Це особливий стан. В╕н приносить гармон╕ю душ╕, духу. В╕н═- з╕ сфери ╕деального.

Якщо ми беремо так╕ дв╕ протилежн╕ категор╕╖ як "суб'╓ктивний-об'╓ктивний", то стан ПРИПИНЕННЯ в╕дносимо до категор╕╖ "суб'╓ктивний", оск╕льки це глибокий суб'╓ктивний стан людини. Однак цей стан такий, що об'╓ктивно ╕сну╓ в людин╕. ╤ тому мова йде про суб'╓ктивне, часто непом╕тне для зовн╕шнього ока.

Якщо ми беремо так╕ дв╕ протилежн╕ категор╕╖ як "╕нтелектуальний-╕нту╖тивний" то стан ПРИПИНЕННЯ в╕дносимо до ╕нту╖тивних процес╕в. ╤нтелектуально можемо цей стан лише оц╕нювати, надаючи йому певну ц╕нн╕сть.

Буття, значим╕сть, реальне, ╕деальне, суб'╓ктивне, об'╓ктивне, ╕нтелектуальне, ╕нту╖тивне - це категор╕╖, в як╕ вплетено стан ПРИПИНЕННЯ як ц╕нн╕сне явище чутт╓вого св╕ту людини. Ц╕нност╕ сам╕ по соб╕ мають чутт╓вий р╕вень людського св╕ту. А стан ПРИПИНЕННЯ вказу╓ на психоф╕з╕олог╕чний статус цього чутт╓вого св╕ту, але св╕ту ╕деального в сво╖й ╕рреальност╕.

Ц╕нност╕ можна розум╕ти як ментальний стан людсько╖ св╕домост╕. Це положення - ╕стинне для стану ПРИПИНЕННЯ. Але стан ПРИПИНЕННЯ сам по соб╕ - поза всяко╖ ментальност╕. У стан╕ ПРИПИНЕННЯ припиняють сво╓ ╕снування непотр╕бн╕ для людини ментальн╕ створ╕ння.

Ц╕нност╕ п╕знаються як ╕нтелектуальними роздумами, так ╕ ╕нту╖тивним вгадуванням. Це положення ма╓ в╕дношення ╕ до стану ПРИПИНЕННЯ. Про цей стан можна розм╕рковувати, включаючи думки. Але можна ╕нту╖тивно передбачити деяк╕ його особливост╕. В самому ж стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини думки в╕дходять. В╕дходять нав╕ть ╕нту╖тивн╕ прозр╕ння, адже ╕ вони можуть бути надто др╕б"язковими ╕ непотр╕бними.

Ц╕нн╕сть ╕ сенс певних явищ у св╕т╕ встановлю╓ людина сво╖м Розумом, дивлячись, як воно все ╓ ╕ як воно ма╓ бути, тим самим виводячи певн╕ "зразки", "зразки-╕деали". Ц╕ зразки-╕деали повинн╕ практично вт╕люватись у життя. Вони можуть бути формоутворюючими життя або навпаки. Такий стан потребу╓ пост╕йно╖ переоц╕нки ц╕нностей.

В людськ╕й псих╕ц╕ функц╕онують уявлення, судження та емоц╕╖. Т╕ з них, як╕ непотр╕бн╕, припиняють сво╓ ╕снування, коли людина перебува╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Емоц╕╖ в╕д╕грають важливу роль, коли людина оц╕ню╓, коли проходить процес ц╕нн╕сного п╕знання. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини зникають непотр╕бн╕ емоц╕╖. Та через певн╕ емоц╕йн╕ стани людина п╕зна╓ для себе ц╕нност╕. Вона любить або ненавидить певн╕ реч╕. У не╖ з'явля╓ться симпат╕я до певних речей, а до ╕нших - антипат╕я. Проте в людин╕ можуть виникати емоц╕╖, як╕ зовс╕м непотр╕бн╕, емоц╕╖ як╕ в╕джили сво╓ в нових умовах, як╕ виникли. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ ц╕ емоц╕╖ зникають. Зникають упередження. Людина вив╕льня╓ться в╕д непотр╕бного. У не╖ формуються справжн╕ судження. Виникають не ╕нстинктивн╕, а вищ╕ стани любов╕. Людина оц╕ню╓ об'╓кти, як╕ справд╕ можна любити, або ненавид╕ти об'╓кти, що несуть добро або навпаки - зло. "Ц╕нност╕ можна визначити за ╖х фактичною "бажан╕стю"" (Болькен 2009: 6). Але в стан╕ ПРИПИНЕННЯ бажання зникають. Ми бажа╓мо певних речей ╕ тому вважа╓мо ╖х ц╕нними для нас. У стан╕ ПРИПИНЕННЯ такого нема╓. Можна сказати про "╕снування незаперечного очевидного розсуду сутност╕ ц╕нностей" (Болькен 2009: 6). В людин╕ можуть виникати в╕дчуття того, що певн╕ реч╕ вочевидь ц╕нн╕. Проте ╕снують також ╕ моральн╕ ц╕нност╕. Це сутн╕сн╕ ц╕нност╕. Вони теж переглядаються людиною ╕ можуть зм╕нюватись. Вони можуть зникати, коли людина перебува╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, але й виникати "за допомогою "затемнення" (процедура епохе)" (Болькен 2009: 7).

╢ "необх╕дн╕сть "поглиблення" ц╕нн╕сно╖ св╕домост╕ з метою кращого, ор╕╓нтованого на чесноти способу життя" (Болькен 2009: 7). Але через спос╕б життя в людин╕ може виникнути раптово, випадково ╕ спонтанно стан ПРИПИНЕННЯ, який припинить непотр╕бне в цьому житт╕.

Ц╕нними ╓ ╕деальн╕ значимост╕. Людина вт╕лю╓ ц╕ значимост╕ в життя "у згод╕ з╕ зразком розумно╖ ун╕версально╖ "нормально╖ св╕домост╕"" (Болькен 2009: 7), яка виника╓ через стан ПРИПИНЕННЯ, припинення всього др╕б"язкового ╕ непотр╕бного в людин╕.

╤снують ф╕лософськ╕ роздуми як╕ пов'язують культуру з автоном╕╓ю. Тут автоном╕я розум╕╓ться як "всезагальна форма свободи" (Rickert 1921: 7). Така форма свободи розум╕╓ться як "в╕льне ставлення до основних ц╕нностей р╕зних галузей культури" (Болькен 2009: 7). ╤ тут збер╕га╓ться ставлення. Такого ставлення нема╓ у людини, яка перебува╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ бачимо повну свободу без ус╕лякого ставлення. Це наближа╓ скор╕ше до психоф╕з╕олог╕╖, а не до культури з певними настановами. Однак "визначення абсолютних ц╕нностей культури" (Болькен 2009: 7) м╕стить в соб╕ й стан ПРИПИНЕННЯ як стан Бога, стан Божественний, що можна встановити за документальними характеристи-ками м╕стично╖ культури. На це вказу╓ абсолютн╕сть. Тут стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ в╕дношення до "блага як ц╕нност╕ в соб╕ ("внутр╕шня ц╕нн╕сть")" (Болькен 2009: 7). Ця внутр╕шня ц╕нн╕сть под╕бна до того, як людина в╕дчува╓ буття, сво╓ ╕снування. Проте у "фундаментальн╕й онтолог╕╖ М. Гайде╜╜ера поняття ц╕нност╕ вже не в╕дгра╓ н╕яко╖ рол╕" (Болькен 2009: 7). Стан ПРИПИНЕННЯ - це бутт╓в╕сть, буття, ╕снування. ╤ стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ таку ц╕нн╕сть, що зв╕льня╓ людину в╕д усього др╕б"язкового ╕ непотр╕бного в д╕ях.

Ц╕нн╕сть. Ц╕нн╕сть ор╕╓нту╓ людину. Ц╕нн╕сть "╕нту╖тивно осягнута" (Брантль 2009: 201). Таке положення належить до розум╕ння стану ПРИПИНЕННЯ ╕ не т╕льки. Встановлювати ╕стини про ц╕нн╕сть стану ПРИПИНЕННЯ та й про вс╕ляку ц╕нн╕сть можна не т╕льки через ╕нту╖ц╕ю. Та коли "ц╕нност╕ стають предметом трансцендентального розгляду" (Брантль 2009: 201), то це можна вважати ор╕╓нтован╕стю на розгляд з урахуванням характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Коли "у Г. Риккерта нав╕ть прагнення до ╕стини розтлумачу╓ться як "трансцендентальна пок╕рн╕сть"" (Брантль 2009: 201), то це вже не ма╓ в╕дношення до стану ПРИПИНЕННЯ, адже коли у людини ╓ стан ПРИПИНЕННЯ, то у не╖ нема╓ н╕якого прагнення. Вс╕ прагнення згасають як др╕б"язков╕ ╕ неважлив╕. Б╕льшим наближенням до розгляду характеристик стану ПРИПИНЕННЯ можна вважати таке, що бачимо при "розр╕зненн╕ акс╕олог╕чних ц╕нн╕сних суджень в╕д лог╕чних предикат╕в" (Брантль 2009: 201), адже в стан╕ ПРИПИНЕННЯ нема╓ н╕якого лог╕чного тлумачення. ╤нту╖тивне ще можна знайти. Але й самих суджень не знайдеш. Йде процес зникнення ус╕ляких др╕б"язкових ╕ незначних суджень.

Ц╕нн╕сть - це "об'╓ктивний феномен" (Брантль 2009: 201). Людина нада╓ значення тим чи ╕ншим предметам певну ц╕нн╕сть. Людина бачить в предмет╕ певну властив╕сть, яка для не╖ ╓ ц╕нн╕сною властив╕стю. Людина сприйма╓ цю властив╕сть через "в╕дчуття ц╕нност╕" (Брантль 2009: 201). Це в╕дчуття у людини не представлено образами, не представлено в думках. Тобто не ╓ "н╕ наочно-под╕бним, н╕ ╕нтелектуальним" (Брантль 2009: 201). тобто не ма╓ н╕яко╖ виразност╕ у псих╕чн╕й сфер╕. А це нагаду╓ стан ПРИПИНЕННЯ. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини нема╓ жодних наочних образ╕в чутт╓во╖ сфери ╕ жодних думок з ╕нтелектуально╖ сфери.

Ц╕нност╕ вважають "вкор╕неними в природ╕" (Брантль 2009: 201), як╕ людиною схоплюються ╕нту╖тивно. ╢ думки про те, що ц╕нност╕ "винаходяться" (Брантль 2009: 201). ╢ думки про те, що ц╕нност╕ в╕дносн╕, що вони зм╕нюються. А ╓ думки, що ц╕нност╕ незм╕нн╕. ╢ думки, що ц╕нност╕ - це "деяке припущення, якого людина ма╓ дотримуватися, щоб ор╕╓нтуватися у св╕т╕, вбудовуючи сво╖ д╕╖ в контекст ╕стинност╕-хибност╕" (Брантль 2009: 201).

Д╕рк Брантль зосереджу╓ нашу увагу на тому, що "Ч. Тейлор визнача╓ ц╕нност╕ як оформлення прагматич-них, направлених на житт╓ве благополуччя в ц╕лому, ор╕╓нтац╕й, що як "бажання ╕ншого порядку" визначаються рамками зд╕йснення "бажань першого порядку"" (Брантль 2009: 201). Так╕ думки не належать до стану ПРИПИНЕННЯ. В цьому стан╕ бажання припинен╕.

Соц╕альний плюрал╕зм породжу╓ в головах людей думки про принципов╕ ц╕нност╕, як╕ ╓ соц╕ально обов'язковими, адже ╓ така ц╕нн╕сть як людське життя. Якщо людське життя не ц╕нувати, то майбутн╓ для людини ╕ людства закрива╓ться.

Висновок. Зробимо певний висновок. Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ т╕льки деяким характеристикам категор╕╖ "ц╕нн╕сть". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "ц╕нн╕сть" т╕льки в деяких моментах процесу творчост╕ при оц╕нюванн╕ людиною д╕йсност╕.

Розглянуто пор╕вняння категор╕╖ "ц╕нност╕" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. На прикладах документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "ц╕нн╕сть", яку розкрито як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Компаративним методом встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний категор╕╖ "ц╕нн╕сть" т╕льки в деяких характеристиках - в тому, що людина ма╓ стани, при яких в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли людина досягла мети. Коли це ста╓ться, то зникають ус╕ляк╕ бажання. Але це ненадовго, оск╕льки людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань. Нав╕ть виника╓ стан, при якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

Розглянуто документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено, що стан ц╕нн╕сного характеру ╕ стан ПРИПИНЕННЯ мають ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ над цими бажаннями. В цьому категор╕я ц╕нн╕сть ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Стан ПРИПИНЕННЯ - додатковий регулятивний механ╕зм вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в категор╕╖ "ц╕нн╕сть" ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ в╕дбува╓ться важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Тому й виника╓ ц╕нн╕сть як очищення.

Компаративним методом встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Проте в св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ПРИПИНЕННЯ незрозум╕ло чому призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан ПРИПИНЕННЯ розум╕╓ться як той стан (TERMINATION STATE), який припиня╓ непотр╕бне в п╕знанн╕. Припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове.

Священне. Священне - це категор╕я, яка познача╓ та╓мничу силу, ╖╖ в╕дчуття, сприйняття. Людина може сприймати цю силу як чистоту (Кришнамурти 1999: 200-351). Людина в╕дчува╓ цю силу як можлив╕сть щастя.

Слово "священний" ма╓ так╕ значення, як "присвячений Богу", "п╕днесений", "величний". Людина вважалася святою, якщо вона була пов"язана з Богом. Священне завжди пов"язувалося з Богом.

Поняття смерть Бога, проголошене Фр╕др╕хом Н╕цше, не вплинуло на зникнення священного. Священне не зникло як трансцендентне, як транс. Слово "транс" ╓ коренем слова "трансцендентний" (Пустоваров 2005: 28). Транс ╕ трансцендентне пов"язан╕. Транс ╓ певним псих╕чним станом. А священне можна вважати певним видом трансу. Це транс компенсаторний. Компенсуються недол╕ки, чим ╕ вир╕шуються проблеми. Саме тому црей транс ц╕ну╓ться, ста╓ священним. Про зникнення недол╕к╕в спов╕щали ще прадавн╕ священн╕ тексти. В Р╕╜вед╕ транс як Бог. В Р╕╜вед╕ Бог - це багатство, яке хова╓ недол╕ки (Ригведа 1989: 258-292). Через те, що зникають недол╕ки, цей транс можна розум╕ти як компенсаторний транс.

Наука розгляда╓ компенсац╕ю як пристосування функц╕╖ до нових завдань (Леонтьев 1981: 405). Новина потребу╓ творчого розкриття проблем, розкриття ц╕╓╖ новини. Компенсаторний транс супроводжу╓ творч╕ процеси. Йде творч╕сть у трансопод╕бному стан╕ (Теплов 1985: 268).

При компенсаторному транс╕ компенсуються недол╕ки. Цей транс ми в╕дносимо до нормальних компенсаторних, захисних психоф╕з╕олог╕чних механ╕зм╕в (Лебедев 1989: 300). Компенсуються недол╕ки, людина в╕дчува╓ полегшення. Саме тому ╕ да╓ться назва "священне". Пом╕чено, що в нормальному стан╕ компенсац╕я - позасв╕дома (Юнг 1995: 532).

Людина познача╓ священним той стан, при якому нема╓ н╕якого страху. Стан ПРИПИНЕННЯ - це той стан, при якому страх в╕дсутн╕й, а ╓ абсолютна безстрашн╕сть (Мурашкин 2006: 122-133). Та коли нема╓ найменших тривог ╕ хвилювання, то складно пристосуватися до св╕ту, оск╕льки в╕дсутн╕ стимули. Стимулом ╓ нав╕ть мале хвилювання. Без хвилювання ╕ якогось малого занепоко╓ння не можна вижити. Людина в житт╕ хоч якось йде на компром╕си. Однак у стан╕ ПРИПИНЕННЯ компром╕с╕в нема╓. Без компром╕с╕в можна ув╕йти в конфл╕ктн╕ ситуац╕╖ з ╕ншими людьми.

Мужн╕ люди мають страх. Але вони можуть його приборкати. У стан╕ ПРИПИНЕННЯ людина не ма╓ страху як компенсац╕╖ за страх╕ття, як╕ були. Тут пригн╕чувати страх непотр╕бно. В╕н просто на деякий час зника╓. Фр╕др╕х Н╕цше проголосив смерть Бога. Та в╕д цього стан священного як стан Бога не зник. Цим станом ╓ стан ПРИПИНЕННЯ як компенсаторний транс. ╢ в╕н ╕ у рел╕г╕йно╖ людини. Цей транс пов"язаний з регуляторними механ╕змами людини. Тому не можна в╕дхилити питання алтерност╕.

Алтерн╕сть. Алтерн╕сть - це п╕двищений контроль в межах замкнено╖ системи. Однак цей контроль ╓ ╤нш╕сть, стан ПРИПИНЕННЯ.

Ф╕лософ╕я постмодерну пом╕ча╓ в апофатичному м╕стицизм╕ таке твердження контрольного ╕ регуляторного характеру як "Я ╓". "Я ╓" - це психотехн╕ка, яка говорить про спостереження людиною свого ╕снування. Ця практика ╕сну╓, наприклад, у брахман╕зм╕ (джбана-йога). Апофатичний м╕стицизм вказу╓ на те, що дверима в реальн╕сть ╓ в╕дчуття "Я ╓" (Нисаргадатта 2013: 485-687). Шляхом споглядання "Я ╓" ╕ переходом за його меж╕ до джерела цього "Я" можна досягти вищого стану (Нисаргадатта 2013: 485-687).

Ф╕лософ╕я в рел╕г╕╖ пом╕ча╓ процес св╕дчення ╕ пильнування за собою, процес споглядання ╕ спостереження. Показано, що все це ╓ в кожному рел╕г╕йному письм╕. Веди опов╕дають про оживлення житт╓вих сил ╕ високих сил людиною, яка пильну╓ (Ригведа 1989: 258-292; Мандала ╤╤╤, 3:7). Авеста також шану╓ людину, яка пильну╓ (Авеста 1997: 313; Яшт: Михр-яшт 10:119). Трип╕така у сво╖й Дхаммапад╕ вважа╓, що людина ма╓ сл╕дкувати за сво╖ми думками (Трипитака. Дхаммапада 2005: 33-131; Дхаммапада, 23. Слон 8:327), висловлю╓ хвалебн╕ слова людин╕, яка пильну╓ (Дхаммапада 2005: 33-131; Дхаммапада, 2. Бдительность 10:30). Дао де цз╕н висловлю╓ться про обачлив╕сть, незанурен╕сть людини (Дао дэ цзин 2001: 464-465; 26). Тора вказу╓, що Всесильний - св╕док (Тора 2005: 1-190; Брейшит. Ваецэ 31:50). У Б╕бл╕╖ ╤сус Христос сам св╕дчить про себе (Библия 2011: 1116-1138; Ин 8:18), ╕ ╓ рекомендац╕я пост╕йно спостер╕гати за собою (Библия 2011: 1116-1138; Лук 17:3). Коран веде настанови про св╕дчення в╕д Бога, (Коран 1990: 187; Сура 11. Худ 20:17).

Сучасна ф╕лософ╕я за священним бачить владу. Священне ╓ владою, яку зд╕йсню╓ саме сусп╕льство (Durkheim 1915: 1-33). Священне реальне. Це стан людського духу, який ╕сну╓ реально. Це стан ПРИПИНЕННЯ. На момент прояву священного стану людина викону╓ т╕льки те, чого потребують сусп╕льн╕ в╕дносини. Сусп╕льн╕ в╕дносини мають владу над людиною. У стан╕ священного людина н╕би згаду╓, що ╖й треба робити дал╕, що призначено робити (Мурашкин 2006: 122-176). У стан╕ священного, або стан╕ ПРИПИНЕННЯ, людина робить призначене, встановлене владою. Людина робить те, що встановила власною владою, що пропонують обставини життя (Мурашкин 2006: 122-176).

Священне, або стан ПРИПИНЕННЯ - це стан, коли людина керу╓ собою. В цьому стан╕ людина волод╕╓ собою. Медитац╕я допомага╓ людин╕ оволод╕ти собою. ╢ р╕зн╕ медитативн╕ техн╕ки: техн╕ка сприймання, техн╕ка зосередження. Проте всяка техн╕ка потребу╓ в╕д людини спостер╕гання за собою. Нав╕ть при катафатичному м╕стицизм╕, коли читають мантру або молитву, то спостер╕гають за собою. В суф╕зм╕ суф╕й, рухаючись в ритм╕ танцю, спостер╕га╓ за собою. Практика в╕дд╕лити сво╓ "я" в╕д зовн╕шн╕х вплив╕в, побачити себе збоку ╓ в кожн╕й медитативн╕й практиц╕. Це розширю╓ можливост╕ людини в ╖╖ сп╕лкуванн╕ з ╕ншими людьми (Иваницкий 1984: 210), да╓ можлив╕сть оволод╕ти собою. Якщо людина може побачити себе збоку, то це вже означа╓, що людина "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477). Про це говорить гетеролог╕я постмодерн╕зму, доводячи сво╓ю ф╕лософ╕╓ю ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ або, за гетеролог╕╓ю, стану ╤ншого.

Ф╕лософ╕я постмодерн╕зму пом╕ча╓, що регуляторн╕ процеси сучасно╖ людини ускладнюються. Виника╓ необх╕дн╕сть волод╕ти собою. В цьому в╕дношенн╕ сучасна людина шука╓ рац╕ональне нав╕ть у священному рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури. Це рац╕ональне ╓ в апофатичному м╕стицизм╕. Наголос ╓ на глибинн╕й рац╕ональност╕ в╕ри у священне (Durkheim 1915: 1-33).

Ф╕лософ╕я постмодерн╕зму ╕ сучасна ф╕лософ╕я взагал╕ бачать рац╕ональн╕сть священного як осяяння. Це компенсаторне осяяння, компенсаторний транс, який руйну╓ застар╕л╕ структури св╕домост╕. Руйнац╕я структур св╕домост╕, як╕ в╕джили сво╓, демонстру╓ м╕стицизм. Тут символом м╕стицизму ╓ смерть. Це символ╕чна смерть. Символ смерт╕ в м╕стицизм╕ ╓ знак для досв╕ду, що руйну╓ попередн╕ структури св╕домост╕ (Аверинцев 2010: 579). Рац╕ональн╕сть людських д╕й поляга╓ в тому, що в╕д того руйну╓ться застар╕ла ╕ непотр╕бна рац╕ональн╕сть людсько╖ св╕домост╕. Людина втягу╓ться в руйн╕вн╕ контакти, в яких особистост╕ розпадаються в конвульсивному "незнанн╕" (Bataille 1986: 74-75).

"Незнання", про яке каже постмодерн╕зм, супроводжу╓ священне. Через це можна вважати, що саме священне ╓ компенсаторним трансом, або станом ПРИПИНЕННЯ (стан ╤ншого, за постмодерн╕стською ф╕лософ╕╓ю). У компенсаторному транс╕, як ╕ в ╕нших видах трансу, ╕сну╓ посттрансовий ефект амнез╕╖ (Забияко 2009: 999). Зв╕дси ╕ незнання. Це незнання - як втрата непотр╕бного. Тому воно ╕ священне. Людина хоче зберегти це священне. Для цього треба дивитися зсередини себе на сво╖ рухи - рухи рук, рух думки, рух в╕дчуття (Мурашкин 2006: 125). Про це каже модерн╕зм як про м╕стичний досв╕д (Bataille 1986: 1-98).

Священне розум╕╓ться по-р╕зному. Нав╕ть священне може перепл╕татися з насильством (Girard 1972: 1-97). Але священне як стан ПРИПИНЕННЯ ╕сну╓ поза насильством. Священне як стан ПРИПИНЕННЯ робить людину скелею (Мурашкин 2006: 133). Тут зника╓ страх (Нисаргадатта 2013: 485-687). Але насильство - неприпустиме. Т╕ло людини при певн╕й глибин╕ цього ПРИПИНЕННЯ не руха╓ться (Кришнамурти 1999: 200-351). Коли нерухом╕сть ╓ - то неодм╕нно посилю╓ться ПРИПИНЕННЯ непотр╕бного, що ╕ ╓ ╤НШЕ (Мурашкин 2006: 123). ╤ тут насильства нема╓. Насильство може бути в д╕ях. А тут ПРИПИНЕННЯ як священне, Божественне, Бог. Якщо зникли боги, то поет вказу╓ шлях до "святост╕", яка ╓ сл╕дом бог╕в, що втекли (Heidegger 1971: 91). Тобто стан, який ми досл╕джу╓мо, виходить за меж╕ рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури. Наприклад, м╕стичне одкровення Джидду Кр╕шнамурт╕ пор╕внювали з даром художника, особливо музиканта (Латьенс 1993: 176). Досл╕джуваний стан, певний вид трансу, ╓ елементом творчого процесу людини. Адже ╓ сенс говорити про творч╕сть у трансопод╕бному стан╕ (Теплов 1985: 268). В╕дчуття трансових стан╕в, як╕ супроводжують творчий процес, може передавати мистецтво. Так л╕рика ма╓ витончен╕сть у передач╕ суперечливих ╕ одиничних псих╕чних стан╕в (Гинзбург 1997: 226). Таким станом можна вважати стан священного, або стан ПРИПИНЕННЯ. З цього приводу у ф╕лософ╕╖ виника╓ таке поняття, як поетичне священне.

Поетичне священне (Heidegger 1971: 91) - це стан власного творчого духу людини поза ритуал╕змом. Вважа╓ться, що причина розпаду моноте╖стичних рел╕г╕й═- у в╕дсутност╕ ритуал╕в, обряд╕в. Але цей розпад йде для "повернення божественного" (Irigaray 1984: 133-138), розгортання "в╕дчутного трансцендентного" (Irigaray 1984: 133-138), зм╕ни структур трансцендентност╕, як╕ розчиняються (Irigaray 1984: 133-138). Якщо трансцендентне та ╕нш╕ категор╕╖ в╕дображають компенсаторний транс, то це в природ╕ людини. Слово транс ╓ коренем слова - трансцендентний (Пустоваров 2005: 28). Компенсатор-ний транс за сво╖ми характеристиками ╓ станом ПРИПИНЕННЯ. Це ╓ ╤нший гетеролог╕╖ постмодер-н╕зму. Це ╓ стан людини, коли вона "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477). Компенсаторний транс як священне може бути поза м╕стичним. Тод╕ мова йде про кваз╕м╕стичне священне (Derrida 1967: 215-216), або н╕бито м╕стичне. Н╕бито м╕стичне (кваз╕м╕стичне) йде "темними околицями ск╕нченност╕" (Nancy 1991: 37), ск╕нченност╕ рел╕г╕йно-м╕стичного, яке торка╓ться священного. Хоча священне прогляда╓ться у спадщин╕ ф╕лософ╕╖ в╕дм╕нност╕ (Taylor 1987: 1-33). Для людини воно священне, оск╕льки компенсу╓ залежн╕сть, стан залежност╕ (Мурашкин 2006: 132).

Щастя. В╕домо, ╕ вже вказувалось в ц╕й робот╕, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображен╕ в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинилися" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118). Встановлено, що ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли "ви споглядали ╖╖ ╕ зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293). Т╕ ж сам╕ теми розглядаються категор╕╓ю "щастя", коли мова йде про "виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). Сучасна документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474).

Досл╕дження робляться, перш за все, через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "щастя", де дух виступа╓ як "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис, 2017, с. 265).

Щастя. Щастя - це бути щасливим при виконанн╕ основних, основоположних ╕ головних вищих потреб. ╤снувати в стан╕ щастя - це стан при виконанн╕ в людин╕ того, що вона оч╕ку╓ знайти. В стан╕ щастя в людин╕ вже виконан╕ вс╕ бажання. Цим стан щастя под╕бний стану ПРИПИНЕННЯ. В стан╕ щастя припиняють функц╕онувати бажання, оск╕льки вс╕ бажання виконано. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ теж зникають ус╕ляк╕ бажання. Стан ПРИПИНЕННЯ - це повна в╕дсутн╕сть бажань, стан поза бажаннями.

Стан ПРИПИНЕННЯ пов'язаний з тим зв"язком, "який необх╕дно припинити" (Деррида 1999: 629). Це стан ПРИПИНЕННЯ. Це "спок╕й перебування в соб╕" (Деррида 1999: 626). Це те, що припиня╓ вс╕ляк╕ прояви. В людин╕ це "процес в╕дстороненого ставлення до себе" (Деррида 1999: 632).

Сучасна ф╕лософ╕я пом╕ча╓, що в стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини нема╓ бажань, нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях. Трапля╓ться, що "знайдено сам╕сть ╕ б╕льше нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273). Стан людини, коли у не╖ в╕дсутня потреба у зовн╕шн╕х враженнях, сп╕впада╓ з╕ станом ПРИПИНЕННЯ. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини також в╕дсутня потреба у зовн╕шн╕х враженнях. Б╕льше того, ми бачимо, що за концептами сучасно╖ ф╕лософ╕╖ ╕ сам╕сть людини сп╕впада╓ з ПРИПИНЕННЯМ.

П╕д ПРИПИНЕННЯМ сучасна ф╕лософ╕я часто розум╕╓ вищий стан людини або Вищу людину. Ця Вища людина не ма╓ жодних бажань ╕ потреб. Отже "вища людина вже не ма╓ потреби нав╕ть у Богов╕" (Делёз 1999: 178). Д╕йсно, людина може мати такий стан, що у не╖ нема╓ бажань ╕ потреб. Цей стан у людини трима╓ться якийсь короткий час. Пот╕м у людин╕ знову пробуджуються ╕ бажання, ╕ потреби. Людина в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, або Вища людина, волод╕╓ собою, тобто волод╕╓ емоц╕ями, бажаннями. Але це - певною м╕рою. Потреби все одно штовхають людину до певних д╕й.

ПРИПИНЕННЯ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ не ма╓ однозначност╕. Воно торка╓ться ╕ реальност╕ особливого стану - як не свого ╕ суб"╓ктивного св╕ту людини, де ПРИПИНЕННЯ або ╕нше - як щось сво╓. Тут м╕ж певним "принципом ╕ тим, що з"явля╓ться його ╕нше, а саме - принцип реальност╕ як його ╕нше, потяг до смерт╕ як сво╓ ╕нше" (Деррида 1999: 445). Тут принцип реальност╕ "в╕дмовля╓ться в╕д будь-якого задоволення ╕ бажання, в╕д будь-якого автоафективного ставлення, без якого неможливе виникнення н╕ бажання, н╕ задоволення" (Деррида 1999: 446).

Сучасна ф╕лософ╕я утверджу╓ думку, що "в самому "я" принцип задоволення бере гору над принципом реальност╕, чим наносить шкоду всьому орган╕зму" (Деррида 1999: 448). Проте такого нема╓ у стан╕ ПРИПИНЕННЯ, де людина ста╓ над бажаннями.

У рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ важливим ╓ те, що людина ма╓ бути осторонь, "в╕дмовитися в╕д св╕ту - для брахман╕в означало стати вищим за будь-як╕ вчинки" (Швейцер 2002: 49). "Брахмани мали см╕лив╕сть з╕знатися, що медитац╕╖ про св╕т не м╕стять у соб╕ н╕чого етичного" (Швейцер 2002: 49). Але для людини медитац╕я да╓ багато корисного. Медитац╕я використовувалася в доязичницьк╕ часи, ╕ "в язичництв╕ дом╕ну╓ особист╕сне сприйняття Божественного через обряд, медитац╕ю" (Колодний 2013: 102).

Ще з язичницько╖ давнини в╕домо, що медитац╕я да╓ людин╕ гармон╕ю, "вр╕вноважуючи лад ╕ безлад" (Колодний 2009: 139). "Медитац╕ю можна розглядати як деавтоматизац╕ю звичних нам псих╕чних структур - той, хто медиту╓, виходить за меж╕ лог╕чно-структурно╖ св╕домост╕. Виника╓ особливий стан св╕домост╕, при якому в╕дбува╓ться н╕би "злиття" з об"╓ктом медитац╕╖, "розчинення" в ньому, втрата уявлення про меж╕ власно╖ особистост╕" (Поликарпов 1987: 90). Та коли ми кажемо про втрату меж власно╖ особистост╕, то торка╓мось питання людського "Я" ╕ "ПРИПИНЕННЯ".

Роздуми сучасно╖ ф╕лософ╕╖ показують стан ПРИПИНЕННЯ як припинення непотр╕бних д╕й, припинення зайво╖ ╕ непотр╕бно╖ д╕яльност╕. Тут проходить розчинення ╕ руйнац╕я всього зайвого. Постмодерн╕зм каже про "розчинення особистост╕ в безособист╕сному" (Батай 2000: 117), в╕д чого виника╓ "порожнеча, яка св╕дчить про "я", що розчинилося" (Делез 2002: 160). Йде процес очищення, поки не виникне "в╕дкрит╕сть Ц╕лого, в якому неможливо щось н╕ бачити, н╕ споглядати" (Делез 2000: 189). Тут стан ПРИПИНЕННЯ сво╖ми властивостями-характеристи-ками под╕бний до "умиротворення, заспоко╓ння ╕ особливого стану щастя" (Кристева 2010: 163).

В "Теор╕╖ рел╕г╕╖" Жорж Батай вказу╓ на неспок╕й в╕д бажань. "На в╕дм╕ну в╕д знання, яке п╕дтриму╓ людину в стан╕ пасивного заспоко╓ння, бажання втягу╓ ╖╖ в занепоко╓ння" (Батай 2000: 6). Але в╕домо, що стан ПРИПИНЕННЯ - це стан заспоко╓ння ╕ в╕дсутност╕ бажання. Людина не може ╕снувати поза бажаннями, поза потребами. Тому в╕дсутност╕ бажань ╓ тимчасовою.

Ф╕лософ╕я сучасност╕ вказу╓ на ╕снування стан╕в поза бажаннями. Посилаючись на думки Стефана Малларме, у сво╖х творах Юл╕я Кристева пом╕ча╓, що у людей бува╓ таке, коли вони "вже не мають потреби у зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273). Ф╕лософ╕я постмодерн╕зму знаходить в╕дсутн╕сть бажання у м╕стичному спогляданн╕, коли "за бажанням якогось наукового спостереження в╕дбува╓ться м╕стичне споглядання" (Делез 1992: 210).

Людина в стан╕ ПРИПИНЕННЯ не ма╓ бажань. За компенсаторними механ╕змами цей стан виника╓ спонтанно. У м╕стицизм╕ ╕сну╓ практика, яка пригн╕чу╓ бажання. Пом╕чено, що "рел╕г╕йна м╕стика проявля╓ться в пер╕оди конфл╕кт╕в, в яких т╕ чи ╕нш╕ бажання людини пригн╕чуються" (Хаксли 1992: 34).

У рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ ╕сну╓ настанова на те, що сл╕д позбутися бажання. Нав╕ть адепт прагне позбавити себе бажання виконувати волю Божу. Наприклад, "Екгарт заходить так далеко, що постулю╓: людин╕ не варто нав╕ть бажати виконувати волю Божу, оск╕льки це теж одна з форм жад╕бност╕. Людина, що не ма╓ бажань, - це людина, яка н╕ до чого не прагне: в цьому суть концепц╕╖ в╕дсутност╕ прихильност╕ до чогось у Екгарта" (Фромм 1990: 69).

Сучасна ф╕лософ╕я доводить, що в╕дсутн╕сть бажань може супроводжуватися в╕дсутн╕стю зовн╕шн╕х вплив╕в. Це можна показати демонстрац╕╓ю феномен╕в рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури. Наприклад "йог╕вське самадх╕ або буддистськ╕ дхьяни, стани-св╕доцтва, в яких самовладання наст╕льки велике, що зовн╕шн╕ стимули майже або зовс╕м не впливають" (Уолш, Воон 2006: 38). У рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ под╕бн╕ стани значаться як Божественн╕. ╥х ╕менують як стан Бога. Властив╕стю-характеристикою стану Бога ╓ безпристрасн╕сть.

Сучасна ф╕лософ╕я вказу╓ на те, що безпристрасн╕сть═- це властив╕сть-характеристика м╕стичного досв╕ду, який ╓ важливим у рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ взагал╕. Безпристрасн╕сть - властив╕сть Бога. Лев Шестов зазнача╓, що "Бог абсолютно безпристрасний, йому н╕чого не потр╕бно. Це═- акс╕ома Плот╕на" (Шестов 2001: 279). У сучасн╕й психолог╕╖ розглядаються стани людини, коли ╖й н╕чого не треба. Абрахам Маслоу познача╓ ц╕ стани, як п╕ков╕ переживання людини, стани самодостатнього характеру. Людина, маючи под╕бний стан, в╕дчува╓, що "це - досконалий, повний досв╕д переживання, коли б╕льше н╕чого не потр╕бно. Це самодостатн╕й стан" (Маслоу 1997: 114).

Абрахам Маслоу, посилаючись на зразки рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, вказу╓, що немотивован╕сть людини дор╕вню╓ божественному. Однак тут - не проста немотивован╕сть. Тут ╓ посилання на певний стан св╕домост╕. За Абрахамом Маслоу - це п╕ковий стан. В цьому стан╕ людина не ма╓ бажань.

П╕кове переживання Абрахама Маслоу ╓ досконал╕стю. Рел╕г╕йна людина каже про богопод╕бн╕сть. Тут "ми ма╓мо пам"ятати, що боги зазвичай розглядаються, як т╕, хто не ма╓ потреб, бажань, недол╕к╕в у чомусь ╕ задоволен╕ вс╕м. В цьому сенс╕ немотивоване людське буття ста╓ богопод╕бним" (Маслоу 2002: 237-238).

Категор╕я "щастя" вказу╓ на те, що виникло "виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). Тут зникнення оч╕кування показу╓, що виникла тепер╕шн╕сть. Тепер╕шн╕сть з"явля╓ться з виникненням стану ПРИПИНЕННЯ як вищого стану. Загострю╓ться увага на "присутньому вищому" (Деррида 1999: 199), а також на тому, що "самоприсутн╕сть досв╕ду ма╓ бути представленою в тепер╕шньому, взятому як Тепер" (Деррида 1999: 80).

Людина в сво╓му житт╕ перебува╓ у стан╕ щастя, коли ма╓ "сукупне виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). У сво╖й повсякденност╕ людина живе оч╕куваннями, заглядаючи в майбутн╓. В стан╕ щастя оч╕кування зникають. Вони зникають ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Людина почина╓ жити тепер╕шн╕м.

Тепер. Сучасна ф╕лософ╕я не в╕дходить далеко в╕д розум╕ння ╕деальних стан╕в людини як стан╕в, коли людина перебува╓ в тепер╕шньому час╕. Стан ПРИПИНЕННЯ - це саме той стан, коли людина не пам"ята╓ чогось з╕ свого минулого, не мр╕╓ про майбутн╓, а знаходиться в тепер╕шньому. Постмодерн╕зм оц╕ню╓ тепер╕шн╓ як шанс, "наш ╓диний шанс знайти безсмертя тепер" (Деррида 1999: 278). В постмодерн╕зм╕ отримання стану ПРИПИНЕННЯ прогляда╓ться, коли людина "протиставить себе сам╕й соб╕" (Деррида 1999: 311).

В культур╕ заф╕ксовано багато людських ╕нтерес╕в. ╤сну╓ ╕ндив╕дуальне розма╖ття людських план╕в на майбутн╓ та оч╕кувань в╕д цього майбутнього. Тому по в╕дношенню до щастя ╕ його розум╕ння нема╓ ╓дност╕. Культура наклада╓ св╕й в╕дбиток на розум╕ння ╕ в╕дчуття щастя. Тому не можна казати про повну безпосередн╕сть по в╕дношенню до щастя. "Щастя - не безпосередн╕й об"╓кт людських прагнень, а супутн╓ явище у випадку усп╕ху: оц╕нка якост╕ задов╕льного або осмисленого, тобто гарного життя" (Хеффе 2009: 186-187). З усп╕хом пов"язано ╕ виникнення стану ПРИПИНЕННЯ. Ма╓ бути маса складових способу життя, а також генетична схильн╕сть. У випадку сп╕впад╕ння багатьох фактор╕в може бути вдала ситуац╕я для виникнення стану ПРИПИНЕННЯ.

Уявлення щасливо╖ людини ╓ щасливими уявленнями. Проте ц╕ щаслив╕ уявлення - залишков╕. Вони залишились як головн╕ уявлення п╕сля того, як стан ПРИПИНЕННЯ зупинив все непотр╕бне, незначне, неважливе, др╕б"язкове.

Щастя "вкладено в сам╕ чесноти" (Хеффе 2009: 187). В основ╕ чеснот знаходиться реальна доброта людини. Доброта як загальнолюдське в людин╕ залиша╓ться, коли руйну╓ться все др╕б"язкове п╕д впливом стану ПРИПИНЕННЯ.

Щастя, за ф╕лософськими вченнями Еп╕кура, там, де людина ма╓ "найб╕льш ц╕нн╕ реч╕" (Хеффе 2009: 187). Найб╕льш ц╕нне залиша╓ться в людин╕ п╕сля виникнення стану ПРИПИНЕННЯ, припинення всього нец╕нного, др╕б"язкового. Це ╓ одн╕╓ю з причин виникнення щастя, "яке йде в╕д того, що людина ма╓ найб╕льш ц╕нн╕ реч╕" (Хеффе 2009: 187).

╤сну╓ щастя через аскезу, коли встановлю╓ться "р╕вновага м╕ж бажанням ╕ його задоволенням шляхом скорочення бажань" (Хеффе 2009: 187). Тод╕ у людини не виника╓ н╕яких зайвих бажань. Людина робить лише те, що вм╕╓ робити, до чого призначена. ╤ н╕яких зайвих рух╕в. В╕д всього зайвого - в╕дсторонення. Дек╕лька сл╕в про це.

В╕дсторонення. Стан ПРИПИНЕННЯ - це стан в╕дсторонення в╕д усього, що ╓ в псих╕ц╕ людини, що заважа╓ д╕яти ц╕леспрямовано. Тенденц╕╖ постмодерн╕зму показують, яким чином цей стан в╕дсторонення присутн╕й при самодистанц╕юванн╕ людини, коли вона засв╕дчу╓ сво╖ спонукання. Постмодерн╕зм демонстру╓ стан самодистанц╕ювання людини на приклад╕ творчост╕ л╕тератора. Постмодерн╕зм стверджу╓, що "ми повинн╕ зрозум╕ти псих╕чний механ╕зм письма як насл╕док його д╕алогу з самим собою (з ╕ншим), як форму авторського самодистанц╕ювання - як спос╕б розщеплення письменника на суб"╓кта висловлювання-процесу ╕ суб"╓кта висловлювання-результату" (Кристева 2004: 176). В╕дсторонення ╕ самодистанц╕ювання б╕льше проявляються при висловлюванн╕-процес╕, адже письменник перебува╓ в стан╕ б╕льш близькому до стану ПРИПИНЕННЯ (стану в╕дсторонення або стану самодистанц╕ювання). Коли письменник перебува╓ при висловлюванн╕-результат╕, то в╕н в╕дстороню╓ться в╕д стану ПРИПИНЕННЯ в свою ╕нтелектуальну сферу, в сво╖ уявлення про пережите.

Щастя, яке розум╕╓ О. Хеффе, - це "мета, яку розум╕ють трансцендентально, вище яко╖ неможливо уявити н╕яко╖ ╕ншо╖ мети" (Хеффе 2009: 187). Людина в стан╕ ПРИПИНЕННЯ так само в╕дчува╓, що вище того стану, який ╓, не може бути н╕якого ╕ншого стану. Це сп╕впада╓ з ╕деями, як╕ висунув ще Ар╕стотель з приводу оптимальних стан╕в як самодостатн╕х. В цьому в╕дношенн╕ у давн╕й грецьк╕й ф╕лософ╕╖ застосовувався такий терм╕н як автарк╕я. Найчаст╕ше це траплялося при розгляд╕ автоном╕╖ розуму ╕ д╕╖ за власною волею. Така автарк╕я розум╕лась як щастя, оск╕льки мала безумовну мету вищого характеру. Те ж саме можна сказати ╕ про стан ПРИПИНЕННЯ. Однак у в╕дношенн╕ стану ПРИПИНЕННЯ акцент треба робити на тому, що вищу ╕ безумовну мету вт╕лено в сам╕й мет╕. ╤ тут мети вже, як тако╖, нема╓. Людина безпосередньо пережива╓ стан повного зд╕йснення, а отже вт╕леного щастя, коли вищих ц╕лей вже досягнуто. Це значить, що мети досягнуто ╕, як така, вона зника╓. При стан╕ ПРИПИНЕННЯ моральн╕сть присутня як несв╕доме зникнення всього непотр╕бного, а отже ╕ неморального.

Щастя включа╓ в себе прагнення до вищого блага, в якому людина знаходить сенс власного життя, тобто прагнення до певно╖ мети у потоц╕ розма╖тост╕ потр╕бного ╕ непотр╕бного. ПРИПИНЕННЯ - це зд╕йснення того, до чого була спрямован╕сть при припиненн╕ прояв╕в всього непотр╕бного.

Щастя ╓ уявний ╕деал з ус╕ма бажаннями вт╕лити цей ╕деал в житт╓в╕ простори душ╕ ╕ всього, що ╖╖ оточу╓. Однак щастя також - ╕ задоволення спрямованост╕ до ╕деалу. Коли задоволення наста╓, то тако╖ спрямованост╕ вже нема╓. ╤деал вт╕лено в реал╕╖. Зникнення спрямованост╕ ╕ повна реал╕зац╕я ╕деалу в д╕йсн╕сть ╕снування душ╕ - характерн╕ для щастя. Але це також ╓ характерним ╕ для стану ПРИПИНЕННЯ.

Щастя - це коли у людини в ╖╖ житт╕ все йде зг╕дно з ╖╖ бажаннями. Тод╕ у не╖ гарний настр╕й. Тут стан ПРИПИНЕННЯ виявля╓ться, коли у людини зника╓ зайве, непотр╕бн╕ нахили, що не зовс╕м в╕дпов╕дають ╖╖ ╕деалам. В╕д цього може виникати стан тотального умиротворення. Стан ПРИПИНЕННЯ - це тотальне умиротворення. Та це лише компонент, складник у потоц╕ щасливого людського життя.

В момент ПРИПИНЕННЯ, або тотального умиротворення у людини нема╓ конфл╕кту м╕ж р╕зними ╖╖ нахилами. Все приходить до ╓дност╕. Ста╓ б╕льш виразною основна спрямован╕сть. Однак ╕ вона розчиня╓ться, оск╕льки вже не функц╕онують незначн╕ ╕ неважлив╕, др╕б"язков╕ нахили.

У моменти тотального умиротворення, або стану ПРИПИНЕННЯ людина не в╕дчува╓ як╕сь обмеження. В такому стан╕ людина не в╕дчува╓ конфл╕ктн╕сть не т╕льки м╕ж р╕зними сво╖ми нахилами, але й м╕ж людьми, маючи абсолютну безкомпром╕сн╕сть.

Отфр╕д Хеффе, посила╓ться на Герберта Маркузе, який стверджував, що сусп╕льство достатку спроможне "забезпечити б╕льш високу м╕ру щастя" (Хеффе 2009: 187), у зв'язку з тим, що пом'якшуються репресивн╕ риси культури.

Стан ПРИПИНЕННЯ виника╓ раптово ╕ випадково. Але як складник, як одна з особливостей щастя може розум╕тися в контекст╕ гедон╕зму та утил╕таризму. Ц╕ вчення кажуть про щастя як про максимальне задоволення ╕нтерес╕в, а також потреб. Стан ПРИПИНЕННЯ - це досконал╕сть, коли вже зд╕йснилися головн╕ бажання, коли задовольнилися ╕нтереси й потреби, п╕сля чого вс╕ вони зникли.

Виконання бажань, як╕ виникли раптово, не гаранту╓ того, що у людини з"явиться стан щастя. Те ж саме можна сказати ╕ про стан ПРИПИНЕННЯ. Цей стан може не настати, хоча вс╕ над╕╖ на краще ╕ вс╕ бажання, як╕ раптово виникли, зд╕йснились. ╢ чимало фактор╕в, через як╕ над╕╖ ╕ бажання не можуть зд╕йснитися. Це не т╕льки р╕зн╕ соц╕альн╕ фактори, але й фактори, як╕ ╓ в сам╕й людин╕. Наприклад, в╕дсутн╕сть повного керування емоц╕ями. Або помилки у когн╕тивних процесах, що не заважа╓ п╕знанню ╕стинного стану речей. Та все одно для охорони псих╕чно╖ р╕вноваги може виникнути компенсац╕йний процес стану ПРИПИНЕННЯ. А це так само можна в╕днести ╕ до виникнення стану щастя. Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ компенсаторним процесом. Тут механ╕зм компенсац╕╖ працю╓ таким чином, що припиня╓ться непотр╕бне, чим компенсу╓ться ╕ те, до чого людина не здатна. Припиня╓ться те, до чого людина не здатна, однак емоц╕йно до цього прикута.

Компенсац╕я. В поясненн╕ феномен╕в внутр╕шнього псих╕чного життя людини сучасна ф╕лософ╕я торка╓ться процес╕в компенсац╕╖, пов"язуючи ╖╖ з р╕вновагою. Через так╕ пояснення мова йде ╕ про стан ПРИПИНЕННЯ, при якому ╕снують р╕вновага ╕ гармон╕я. Якщо робляться як╕сь реч╕, то "для р╕вноваги, для внутр╕шньо╖ компенсац╕╖, яка характеризу╓ р╕вновагу" (Деррида 1999: 481).

Сучасн╕ ф╕лософськ╕ концепти пояснюють причини виникнення у людини вищих стан╕в св╕домост╕, таких, наприклад, як стан ПРИПИНЕННЯ, стан Божественного, через ╕снування компенсаторних механ╕зм╕в. Стан Божественного компенсу╓ стан страждання, який був у людини перед цим. "Людина, яка змушу╓ нас страждати, може бути, пов"язу╓ нас ╕з божественним" (Делёз 1999: 102). У людини може виникнути "рад╕сть зам╕сть пережитого горя" (Делёз 1999: 102). ╤ це ймов╕рно за компенсаторними механ╕змами. Протилежн╕сть виника╓ спонтанно, позасв╕домо.

Однак "сама по соб╕ компенсац╕я недостатня: вона не да╓ ясного розкриття" (Делёз 1999: 62). Сучасна ф╕лософська концепц╕я це усв╕домлю╓, тому й шука╓ причини б╕льш глибок╕, в контакт╕ людини з навколишн╕м середовищем. У людин╕ мають бути певн╕ потреби, як╕ змушують працювати компенсаторн╕ механ╕зми псих╕чних стан╕в.

На феномен щастя ╓ р╕зн╕ погляди. Щастя розум╕ли як волод╕ння предметами, як╕ приносять задоволення. Також щастя розум╕ли як досягнуте шляхом скорочення потреб, коли виника╓ р╕вновага м╕ж потребою ╕ задоволенням. ╢ нав╕ть розум╕ння щастя як свободи в╕д вс╕х турбот ╕ проблем. Щастя приходить, коли людина вт╕лю╓ себе у власних, найважлив╕ших призначеннях шляхом ствердження ╕ п╕днесення, в╕д чого з"явля╓ться рад╕сть. Тут щастя розгляда╓ться як злет над повсякденним життям. Але для вт╕лення сво╖х важливих призначень треба ще знайти себе - через в╕дсторонення неважливого. А це виника╓ через стан ПРИПИНЕННЯ, через припинення неважливого, др╕б"язкового, незначного.

Людина буду╓ плани по вт╕ленню задум╕в, у яких ╓ гармон╕йне задоволення власних ╕нтерес╕в. ╤ коли плани виконано, людина в╕дчува╓ щастя.

Щастя, коли людина робить те, що може робити, робить справу ╕з задоволенням ╕ як╕сно, домага╓ться все кращих ╕ кращих результат╕в. Проте виникають обставини життя, яким треба протистояти. Протистояння ма╓ бути творчим. Для цього, для творчого протистояння, ╕ виникають стани ПРИПИНЕННЯ, як╕ припиняють все неважливе.

З думок про щастя зробимо деяк╕ висновки. Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ до характеристик категор╕╖ "щастя". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "щастя".

Розглянуто пор╕вняння категор╕╖ "щастя" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. На прикладах документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, у людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "щастя", яку розкрито як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Компаративним методом встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний до категор╕╖ "щастя" в тому, що людина ма╓ стани, при яких в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли людина досяга╓ сво╓╖ мети. В такому раз╕ зникають ус╕ляк╕ бажання. Але це ненадовго, оск╕льки людина - не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

Розглянуто документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено: стан щастя ╕ стан ПРИПИНЕННЯ мають ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ над цими бажаннями. В цьому категор╕я щастя ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ додатковим регуляторним механ╕змом вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в категор╕╖ "щастя" ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Тому й виника╓ щастя як очищення.

Компаративним методом встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Однак у св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ПРИПИНЕННЯ (стан╕ ╤ншого, за ф╕лософ╕╓ю сучасного постмодерн╕зму) незрозум╕ло чому призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан ╤ншого розум╕╓ться як СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Але припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове.

Свобода. Розглядаючи категор╕╖ "свободи" ╕ "припинення" як стану ПРИПИНЕННЯ, повернемося ще раз до документальних матер╕ал╕в, на основ╕ яких ми буду╓мо сво╖ роздуми. Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображен╕ в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинились" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118). Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли ви "зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293). Т╕ ж сам╕ теми розглядаються категор╕╓ю "свобода", коли мова йде про те, що в╕льн╕й людин╕ треба "обходитися ╕з зовн╕шн╕ми благами суверенно" (Хеффе 2009: 178). Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення, як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474).

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "свобода". Акцент робиться на природн╕сть феномену ПРИПИНЕННЯ в тому, що "дух виступа╓ подв╕йним способом: як витв╕р, тобто результат творчо╖ д╕╖, ╕ як самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265). Тут стан ПРИПИНЕННЯ - це самодостатня сутн╕сть. Також акценту╓ться увага на незм╕нност╕ властивостей-характеристик феномен╕в, як╕ розгляда-ються.

Свобода - це незалежн╕сть в╕д чужост╕ вплив╕в. Цим свобода сп╕впада╓ з╕ станом ПРИПИНЕННЯ. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ людина не випробову╓ чужост╕ вплив╕в. Знижу╓ться сприйняття вплив╕в зовн╕. Точн╕ше, вони не зм╕нюють глибинну сутн╕сть людини. Вони поверхнев╕. У сво╖х глибинах людина випробову╓ свободу. Вона не заража╓ться зовн╕шн╕м. У стан╕ ПРИПИНЕННЯ, наприклад, людина не заража╓ться тим, що звучить музика. Якщо до цього вона захоплювалася тим, що звучить музика, то в стан╕ ПРИПИНЕННЯ цього не в╕дбува╓ться. Вона в╕льна. Н╕чим не захоплю╓ться. В╕льна в╕д ус╕х вплив╕в.

Стан ПРИПИНЕННЯ. Тут зазвичай можна спостер╕гати не-заражен╕сть зовн╕шн╕м!

Коли людина дода╓ сво╖м д╕ям зм╕ст, який ╕де в╕д не╖, то така свобода ╓ свободою св╕домого життя. Така свобода не ма╓ прямого в╕дношення до стану ПРИПИНЕННЯ. Стан ПРИПИНЕННЯ просто припиня╓ прояви зм╕сту. ╤де припинення того зм╕сту, який людин╕ непотр╕бний.

Коли п╕д свободою розум╕ють самовизначення людини, то стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ пряме в╕дношення до под╕бних прояв╕в. Щоб себе визначити, необх╕дно скасувати в соб╕ непотр╕бне. Тому самовизначення у св╕дом╕й сфер╕ може переходити ╕ в сферу несв╕домого, коли раптово виника╓ стан ПРИПИНЕННЯ всього непотр╕бного.

Стан ПРИПИНЕННЯ. Тут - зникнення непотр╕бного!

В ╕стор╕╖ культури свобода ста╓ ун╕версальною вимогою ╕ндив╕да, адже саме свобода провоку╓ творчий потенц╕ал особистост╕. А без творчого початку ╕ндив╕да сучасна цив╕л╕зац╕я не може прогресувати. Цив╕л╕зац╕йний розвиток потребу╓ в╕д людини свободи як самовизначення д╕╖, так ╕ свободи як самовизначення волевиявлення.

Необх╕дно в╕дзначити, що свобода д╕╖ може проявити себе в тому випадку, коли ╓ альтернативи в людському житт╕, коли будуть в╕дкрит╕ альтернативн╕ можливост╕ для повед╕нки. Свобода там, де людина може вибрати ту чи ╕ншу л╕н╕ю сво╓╖ повед╕нки. При цьому вона повинна в╕дкинути неважливу, неголовну, незначну л╕н╕ю повед╕нки. А в цьому випадку пом╕чником може бути стан ПРИПИНЕННЯ, коли нав╕ть неусв╕домлено в╕дкида╓ться непотр╕бне, неголовне.

Звичайно "╕ндив╕д тим в╕льн╕ший, чим ширше виб╕р" (Хеффе 2009: 178). Отже у здорово╖, сильно╖ людини виб╕р набагато ширший, н╕ж у хворо╖ ╕ слабко╖. Однак здорова ╕ сильна людина може з╕штовхнутися з проблемними ситуац╕ями ╕ звузити широту свого вибору, коли не зможе упокорити сво╖ пристраст╕. Отже людина отриму╓ велику свободу в силу свого характеру. Для цього потр╕бен характер, який здатний упокорювати пристраст╕. При стан╕ ПРИПИНЕННЯ пристраст╕ упокорюються автоматично. Тут йде упокорення пристраст╕. ╤ виника╓ стан поза бажанням, свобода в╕д бажань.

Поза бажанням, або в╕дсутн╕сть бажання. Опредметнення т╕╓╖ чи ╕ншо╖ потреби ╓ бажання. Стан ПРИПИНЕННЯ постмодерну, коли людина "внутр╕шньо визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477) - це в╕дсутн╕сть бажання, в╕дсутн╕сть будь-яких бажань взагал╕. Наприклад, може звучати музика, гарна музика, проте людина, будучи в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, не вслухову╓ться в не╖. Н╕що людину не притягу╓ (Мурашкин 2006: 124-132). Людина просто отримала себе. Ось, наприклад, ув╕мкнуто телев╕зор. Коли людина перебува╓ у стан╕ ПРИПИНЕННЯ, то в цей телев╕зор ╕ не дивиться. Людина отримала себе. Телев╕зор, який вона ув╕мкнула, зовс╕м не заважа╓, хоча ╕ голосно мовить. Людина займа╓ться справою або просто дивиться зсередини себе. Вона перебува╓ наодинц╕ з власним ╕ншим, який всередин╕ не╖ (Орт╕с 2003: 477).

Про так╕ випадки говорить постмодерн╕стська культура - як про те, що людина отримала сам╕сть ╕ не ма╓ потреби "у зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273). Так╕ стани людини можуть передавати м╕стики ╕ митц╕ у сво╖й творчост╕; можуть передавати автори в╕рш╕в, розкриваючи "поетичний сенсовий ефект, коли у в╕дпов╕дному висловлюванн╕ прочиту╓ться не т╕льки воно само, а ще й дещо ╕нше" (Кристева 2004: 273).

У повсякденному стан╕ людина ма╓ потреби ╕ бажання. Вона регулю╓ ц╕ сво╖ потреби ╕ бажання. Для ╖х регуляц╕╖ вмика╓ться вольовий ╕мпульс.

Люди ╓ р╕зн╕. ╢ люди вольов╕, а ╓ люди з╕ слабкою волею. Вольова людина ма╓ ст╕йк╕сть сво╓╖ позиц╕╖, ма╓ силу вольового ╕мпульсу, спроможн╕сть загнуздати сво╖ потяги (Леонгард 1989: 252). Але ╓ ╕ протилежн╕ типаж╕, як╕ не можуть "стримувати сво╖ бажання, керувати ними при жив╕й чутт╓вост╕" (Бурно 2008: 65).

В╕домо, що постмодерн╕зм з приводу бажання каже не т╕льки про ПРИПИНЕННЯ як про особливий стан св╕домост╕. Постмодерн╕зм торка╓ться ╕ повсякденних стан╕в св╕домост╕, де "бажання ╕ мова, в╕дтворюючись у родин╕, що ма╓ ядро, формують одне одного ╕ орган╕зують особист╕сть" (Дрискол 2003: 218).

Через ус╕ляк╕ протир╕ччя, коли бажання протистоять розуму, вони все ж таки в╕д╕грають велику роль у формуванн╕ особистост╕. Хоча бажання йдуть на конфл╕кт з розумом, та все одно свобода ста╓ на сторону бажання (Селин 2004: 139). Однак перед вольовим ╕мпульсом, який стриму╓ бажання, знаходиться все ж таки бажання. Бажання переду╓ вольовому ╕мпульсу, знаходячись у наш╕й св╕домост╕. Попереду вс╕лякого вольового ╕ розумового сто╖ть бажання. А "подв╕йн╕сть лежить в сам╕й основ╕ вольового акту ╕ ста╓ особливо пом╕тною ╕ наочною тод╕, коли в наш╕й св╕домост╕ з╕штовхуються дек╕лька мотив╕в, дек╕лька протилежних прагнень" (Выготский 1996: 160). Стан ПРИПИНЕННЯ═- це стан неподв╕йност╕, в╕дсутност╕ бажання, свобода в╕д бажань.

Зрозум╕ло, що в╕дсутн╕сть прагнень ╕ бажань повинна бути пов"язаною ╕з задоволен╕стю. Однак у людини бажань багато. Якесь бажання задовольня╓ться, а ╕нш╕ все ж таки ╕снують у наш╕й св╕домост╕. Ми пост╕йно хочемо все нових ╕ нових вражень. Жадання ╕ прагнення нових вражень веде людину до пост╕йних пошук╕в все нових ╕ нових в╕дчутт╕в позитивного характеру. Але в стан╕ ПРИПИНЕННЯ вс╕ ц╕ процеси зникають. В людин╕ вмира╓ не одне якесь бажання, а вс╕, як╕ т╕льки можуть бути.

Бажання може торкатися всього що завгодно. Людина у сво╖х фантаз╕ях ладна побажати нав╕ть незд╕йсненного. Отже людина захоче мати стан, в якому вона буде сама собою. Але поглиблен╕сть цього стану - це стан ПРИПИНЕННЯ, стан, при якому нема╓ н╕якого бажання. Отже людина може бажати отримати стан, при якому в╕дсутн╓ всяке бажання.

"Бажання людини бути собою породжу╓ бунт: в╕дчай породжу╓ бунт, а бунт виража╓ в╕дчай" (Долгов 1990: 41). Отже бунт неминучий, оск╕льки поглиблено бути самим собою неможливо за власним бажанням. Тобто цей стан заглибленост╕ виника╓ у людини спонтанно ╕ не залежить в╕д бажання само╖ людини. Стан ПРИПИНЕННЯ як глибокий стан, за яким людина ╓ самою собою, неможливо отримати, роблячи для цього щось св╕домо, св╕домо докладаючи зусиль.

Маючи стан ПРИПИНЕННЯ, людина втрача╓ бажання. Але це т╕льки на певний час. "В д╕ю вступа╓ глибинна сутн╕сть особистост╕ ╕, з╕бравши розпорошен╕ сили, на мить приводить нас до згоди ╕з собою; ставши зараз - ╕ т╕льки зараз - во╕стину собою, ми в╕дда╓мося бажаному" (Ортега-и-Гассет 2000: 152). Тобто п╕сля стану ПРИПИНЕННЯ, стану, при якому нема╓ н╕якого бажання, виника╓ стан, при якому ми в╕дда╓мося бажаному. Але це те бажане, яке вже не др╕б"язкове, а найважлив╕ше для нас ╕ для ╕нших людей. При цьому св╕дом╕сть наша знову звужу╓ться, адже "коли в розум╕ ╓ бажання, широке осв╕домлення скорочу╓ться до одн╕╓╖ думки або в╕дчуття, ╕ просторов╕сть, яка нам належить перв╕сно, виявля╓ться втраченою" (Левин 1996: 63).

Тобто в людин╕ пост╕йно щось зм╕ню╓ться. Це розкрива╓ постмодерн╕зм, оц╕нюючи р╕зн╕ стани людсько╖ особистост╕. Постмодерн╕зм розгляда╓ це на прикладах, пор╕внюючи р╕зн╕ напрямки культури. "За бажанням якогось наукового спостереження йде м╕стичне споглядання" (Делёз 1992: 210).

Стан ПРИПИНЕННЯ - це не в╕дкриття постмодерн╕стсько╖ культури. Постмодерн╕стська культура лише п╕дсумову╓ те, що ╕снувало з прадавн╕х час╕в, те, що ф╕ксували прадавн╕ м╕стики ╕ митц╕ у сво╖х творах.

Стан ПРИПИНЕННЯ як в╕дсутн╕сть бажань широко представлений у рел╕г╕йно-м╕стичному напрямку культури. Тут сам Бог може виступати в рол╕ ╕стоти, що не ма╓ жодних бажань, як╕й н╕чого не потр╕бно. "Бог зовс╕м безпристрасний, йому н╕чого не потр╕бно. Це - акс╕ома Плот╕на" (Шестов 2001: 279). Тут можна розум╕ти все так, що конкретний стан людини - п╕днесений ╕ представлений як Бог. У рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ фактично представлено людину, котра ма╓ певний стан як стан Бога. Ця людина, "досягши трансцендентального стану, в╕дразу осяга╓ вищого Брахмана. В╕н н╕коли не хвилю╓ться ╕ н╕чого не бажа╓" (Прабхупада 1993: 186). На певний час людина д╕йсно може не хвилюватися ╕ н╕чого не бажати. Однак жива людина не може пост╕йно, взагал╕ зовс╕м н╕коли, н╕чого не бажати. У м╕стицизм╕ такий стан людини розц╕ню╓ться як в╕дсутн╕сть прихильност╕ до чогось. "Людина, яка н╕чого не бажа╓, - це людина, яка н╕ до чого не прагне: в цьому сутн╕сть концепц╕╖ в╕дсутност╕ прихильност╕ до чого-небудь у Екгарта" (Фромм 1990: 69). Це може бути характерним для певно╖ людини. Однак ╕ у не╖ це не може бути пост╕йним ╕ абсолютним. Це може тривати певний час. Тому в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ ма╓мо документальний опис багатьох випадк╕в, коли до людини спонтанно, на певний час приходив стан в╕дсутност╕ бажань ╕ прагнень. "Майже вся рел╕г╕йна м╕стика ма╓ прояв у пер╕оди конфл╕кт╕в, в яких т╕ чи ╕нш╕ бажання людини пригн╕чуються" (Хаксли 1992: 34). Та, наприклад, "вже у в╕ц╕ п"ятнадцяти рок╕в я знаходив задоволення у звичайн╕й крас╕ природи. Це мало прояв не т╕льки на в╕дпочинку, а й в якомусь м╕стичному стан╕, що охоплю╓ мене. Я знаю, що тисяч╕ людей проходять через таке переживання" (Хаксли 1992: 34). Це приходить поза вольовим ╕мпульсом, зненацька, раптово. "Раптом, пише Саймондс, у церкв╕, в гостях, п╕д час читання, в хвилини, коли мо╓ т╕ло було в споко╖, мене охоплювало в╕дчуття наближення екстазу. Невпинно оволод╕в в╕н мо╖м розумом ╕ волею" (Джемс 1993: 307). Але до цього у людини був вольовий ╕мпульс. Попередн╕й характер життя, попередн╕й псих╕чний стан був вольовим. ╤ в╕н зм╕нився на осяяння, яке прийшло раптово, поза вольовими проявами людини.

Перед станом екстатичного осяяння, а точн╕ше енстазного осяяння, у людини завжди присутня вольова напруга, вольовий ╕мпульс. Тому в р╕зних м╕стичних школах адепт повинен проходити вольове загартовування. "Прагнення цих шк╕л зводиться до надм╕рного самозагнуздання, яке пригн╕чувало все людське ╕ упод╕бнювало душу дереву або каменю" (Нагата 1991: 40). Але воно, за компенсаторними механ╕змами, пробуджувало свою протилежн╕сть, осяяння, актуал╕зуючи додатков╕ регуляторн╕ механ╕зми у вигляд╕ ПРИПИНЕННЯ, того ПРИПИНЕННЯ, яке "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477).

Праобраз ПРИПИНЕННЯ постмодерну, тобто додаткового механ╕зму саморегуляц╕╖, коли людина "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477), яке виника╓ спонтанно, можна знайти ще в прадавн╕х текстах антично╖ ф╕лософ╕╖. Тут "Ерос зображений якраз ген╕╓м, а не богом, оск╕льки в╕н позбавлений ус╕лякого самотиснення ╕ ╓, навпаки, т╕льки в╕чне прагнення" (Лосев 2000: 633). Тобто тут з одного боку творчий ген╕й ╕ прагнення, а з ╕ншого - самотиснення самодостатност╕ й в╕дсутн╕сть прагнення. З цього приводу в сучасному постмодерн╕зм╕ "дух виступа╓ подв╕йним чином: як тв╕р, тобто результат творчо╖ д╕╖, ╕ як самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265). Тут "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265) може розум╕тися як певний стан людини, коли вона умиротворено не д╕╓ при ув╕мкненому додатковому механ╕зм╕ саморегуляц╕╖, визнаючи "власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477), визнаючи того ╤ншого, який позбавлений бажання, ╤ншого, якому н╕чого не потр╕бно. Це ╤нше постмодерн╕стсько╖ ф╕лософ╕╖ ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Дозр╕ти як самодостатн╕й, такий, що не потребу╓ н╕чого, самоумиротворений, такий, що не д╕╓ ╕ не ма╓ бажань, може т╕льки через д╕╖ ╕ бажання. Тобто "зам╕сть самост╕, яка ╜рунту╓ться на сам╕й соб╕, самодостатн╕й, самост╕, що може дозр╕ти т╕льки через активну зустр╕ч з╕ св╕том, ми ма╓мо сам╕сть не автономну, а сам╕сть, яка втягу╓ за собою образами, бажаннями ╕ спонуканнями" (Бинсвангер 1999: 47). Така сам╕сть - це не глибокий стан ПРИПИНЕННЯ, екстатичний. Не енстаз, а екстаз, в якому ще ╓ бажання, концентроване, ╓дине, але бажання. Глибокий стан ПРИПИНЕННЯ - це енстаз, тобто самозаглиблен╕сть у себе, втрата бажань, визнання "власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477), який одним т╕льки сво╖м поглядом зсередини себе припиня╓ д╕╖.

В реальному житт╕ людина ма╓ складний комплекс стан╕в у сво╓му творчому процес╕. Ц╕ стани зм╕нюють один одного. Певний стан може швидко перетворитися на свою протилежн╕сть. Екстаз ╕з концентрованим бажанням може швидко перетворитися на глибокий енстаз самодостатнього характеру, який зовс╕м не ма╓ н╕яких бажань. Про це нам може пов╕дати п╕кове переживання. "П╕д час п╕кових переживань сама природа реальност╕ може сприйматися б╕льш ч╕тко, а ╖╖ сутн╕сть осягатися б╕льш глибоко" (Маслоу 1997: 114). Процес осягнення св╕дчить про активн╕сть. Але п╕кове переживання - це "досконалий, повний досв╕д переживання, якому б╕льше н╕чого не потр╕бно. Це самодостатн╕й досв╕д" (Маслоу 1997: 114). Отже ми бачимо, що тонкощ╕ людських глибинних стан╕в потребують ретельного анал╕зу р╕зних перех╕дних стад╕й.

Бажання, на перший погляд, зника╓, коли приходить задоволення. Задоволене бажання в╕дступа╓. Але ненадовго. Воно швидко поверта╓ться знову. Б╕льше того, бажання прагне "зберегтись як бажання" (Метц 2010: 90). Постмодерн╕зм акценту╓ увагу на тому, що "бажання пост╕йно в╕дтворю╓ в д╕йсност╕ елемент випадкового" (Каграманов 1986: 62). Проте випадков╕сть у постмодерн╕зм╕ в╕д╕гра╓ важливу, ключову роль. Перевага в╕дда╓ться "метаф╕зиц╕ бажання", яка стала утверджуватися в постмодерн╕зм╕" (Марков 1997: 260).

Якби постмодерн╕зм не загострював увагу на категор╕╖ бажання, не перетворював ╕ не об╕ймав цю категор╕ю на р╕вень всеохоплюючо╖ метаф╕зики, той же постмодерн╕зм м╕г би пом╕тити те, що у людей ╓ стани, в яких вони "б╕льше не в╕дчувають потребу в зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273), в них зникають бажання; вони можуть поглинатися станом ПРИПИНЕННЯ, визнавати "власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477).

Людина ма╓ тим б╕льше свободи, "чим менше примус робить на не╖ "в╕дкрите сусп╕льство" (Хеффе 2009: 178). Однак "в╕дкрите сусп╕льство", яке да╓ змогу особистост╕ максимально розкритися у сво╓му творчому потенц╕ал╕, сво╖ми законами ╕ правилами обмежу╓ свободу прояв╕в людини. Тому прояв стану ПРИПИНЕННЯ ╕ упокорення сво╖х пристрастей ╓ доповнюючим потенц╕алом для зб╕льшення в╕льних прояв╕в особистост╕ в оточенн╕ закон╕в ╕ заборон, так чи ╕накше необх╕дних для ╕снування сусп╕льства ╕ культури.

Сп╕льнота людей в╕льна в сво╖х д╕яннях у зв"язку з тим, що ╕снують закони, створен╕ самою ц╕╓ю сп╕льнотою, а не закони, як╕ прийшли зовн╕. Закони, створен╕ сп╕льнотою людей, зсередини самими людьми, спрямован╕ на загальне благополуччя вс╕╓╖ сп╕льноти. Однак ц╕ закони не можуть працювати повн╕стю для вс╕х. Тому ╓ свободи ╕ для окремих член╕в сп╕льноти в╕д тих або ╕нших встановлених обмежень. Сп╕льнота людей да╓ список певних свобод як основних. В цей список потрапляють свобода приватно╖ власност╕ на певний ╕ндив╕дуально-приватний прост╕р (частка земл╕), свобода з╕брань (клуб за ╕нтересом, парт╕йне з╕брання), свобода слова ╕ найголовн╕ше - право на життя. Под╕бн╕ свободи дають можлив╕сть людин╕ мати власну мету. Под╕бн╕ свободи в╕дкривають можливост╕ розвиватися людин╕ на св╕й розсуд. Це ма╓ назву "права людини".

Можна уявити нав╕ть те, що закон дозволя╓ людин╕ робити все, що вона захоче. Абсолютно все. Нав╕ть сер╕йн╕ вбивства соб╕ под╕бних. Однак людська воля все одно обмежена визначен╕стю, певними умовами. Людська воля детерм╕нована ф╕зичним св╕том. Людська воля обмежена умовами псих╕чного ╕ соц╕ального характеру. Однак вс╕ ц╕ обмеженост╕, вс╕ детерм╕нова-ност╕ не виключають свободу.

Свобода вол╕ ╕ свобода людських погляд╕в не мають неприборканост╕ прояв╕в. У сво╖й визначеност╕ умовами, у сво╖й детерм╕нованост╕ навколишн╕м св╕том ф╕зичного, псих╕чного ╕ соц╕ального характеру воля ╕ в╕льн╕ людськ╕ погляди самост╕йно продукують закони, за якими мають ╕снувати люди. В╕льна воля людини автономна ╕ ма╓ право видавати закони, за якими необх╕дно жити оточуючим, закони, як╕ мають прийняти оточуюч╕, або в╕дкинути ц╕ закони.

В╕льна воля людини ╓ джерелом сво╓╖ власно╖ визначеност╕, яка продуку╓ визначення, законност╕. В╕льна воля людини сама по соб╕ ╓ джерелом бажання д╕яти певним чином ╕ н╕як по-╕ншому не творити д╕╖. Пориви людських почутт╕в як повна автоном╕я на це не здатн╕. На це не здатний соц╕альний примус як повна гетероном╕я. Однак на це здатна в╕льна воля, яка може зупинитися в переживанн╕ стану ПРИПИНЕННЯ ╕ абсолютно випадково в╕дкинути все др╕б"язкове, все непотр╕бне ╕ неважливе.

В╕льна воля, звичайно, залежить в╕д зовн╕шн╕х умов ╕ умовностей. Однак в╕льна воля вступа╓ з цими умовами ╕ умовностями в певн╕ стосунки. В╕льна воля може визнавати т╕ чи ╕нш╕ умови ╕ умовност╕ або в╕дкидати ╖х.

В╕дкидаючи т╕ або ╕нш╕ умови ╕ умовност╕, в╕льна воля людини сво╓ю активн╕стю домага╓ться ╖х зм╕н, зм╕н умов ╕ умовностей. В цьому процес╕ досить важливу роль в╕д╕гра╓ стан ПРИПИНЕННЯ. У цьому стан╕ в людин╕ припиня╓ться все др╕б"язкове, все, що заважало рухатись вперед ╕ розвиватися.

Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ ╕ в╕дкида╓.

В╕льна воля, звичайно, не ╓ незалежною субстанц╕╓ю духу. Ц╕╓ю субстанц╕╓ю ╓ стан ПРИПИНЕННЯ, який припиня╓ п╕дпорядкування всяким умовам ╕ умовностям, законам ╕ вже сформованим установкам. Припиня╓ться п╕дпорядкування ╕ рух до якого-небудь компром╕су. Однак це припинення - на певний обмежений час, поки стан ПРИПИНЕННЯ зупиня╓ в людин╕ все незначне ╕ др╕б"язкове. А пот╕м почина╓ться оновлена моральна д╕я людини. Така оновлена д╕я морально виправдана, адже вона не п╕дпада╓ п╕д випадков╕ суб"╓ктивн╕ настанови парано╖дального або шизо╖дного характеру. ╤ тут важливу роль в╕д╕гра╓ стан ПРИПИНЕННЯ, який порушить др╕б"язкове ╕ неважливе.

Оновлена моральна д╕я людини виправдана, оск╕льки дотриму╓ться оновлених закон╕в, що п╕ддаються ун╕версал╕зац╕╖ ╕ служать людям, вс╕й людськ╕й сп╕льнот╕.

Людськ╕ погляди можна вважати в╕льними, якщо вони не вписан╕ у свав╕лля ╕ анарх╕ю, а сл╕дують законам ун╕версального характеру, законам для вс╕х людей сп╕льноти.

Отфрид Хеффе, посилаючись на Ар╕стотеля, вказу╓ на те, що "в╕льний той, хто зам╕сть того, щоб триматися за св╕й стан, обходиться ╕з зовн╕шн╕ми благами суверенно ╕, тим самим, в╕др╕зня╓ться щедр╕стю" (Хеффе 2009: 178).

Обходитися ╕з зовн╕шн╕ми благами суверенно - це значить бути незалежним ╕ самост╕йним по в╕дношенню до зовн╕шн╕х благ. Однак тут абсолютно╖ суверенност╕, незалежност╕ ╕ самост╕йност╕ по в╕дношенню до зовн╕шн╕х благ бути не може. Людина залежна, не самодостатня. Проте деякий час вона може переживати стан самодостатност╕, стан ПРИПИНЕННЯ.

Стан самодостатност╕, ╕ншими словами, стан ПРИПИНЕННЯ не часто ма╓ прояв у людин╕. Стан ПРИПИНЕННЯ виника╓ раптово, несв╕домо, в т╕ пер╕оди людського життя, коли людина заблукала у в╕дносинах з ╕ншими людьми, втратила свободу в цих в╕дносинах, коли ц╕ в╕дносини виявилися хибними ╕ ╖х треба припинити.

Стан ПРИПИНЕННЯ з"явля╓ться у людини, яка живе не т╕льки в демократичному сусп╕льств╕, для розкриття творчого потенц╕алу. Стан ПРИПИНЕННЯ з"явля╓ться у людини, котра живе в тотал╕тарному сусп╕льств╕, щоб хоч якось компенсувати той страх, який вт╕лю╓ в громадян влада, вт╕лю╓ незм╕нний узурпатор, який знаходиться при влад╕ багато рок╕в.

Стан ПРИПИНЕННЯ ╕сну╓ в сам╕й природ╕ людини ╕ проявля╓ себе тод╕, коли людин╕ вкрай потр╕бно подивитись на св╕т ╕ншими очима, опанувати себе, в╕дсторонитися в╕д хибних бажань, в╕дчути свободу в╕д бажань. Сама природа людини сво╖м станом ПРИПИНЕННЯ да╓ ╖й можлив╕сть виживати, залишатися творчою одиницею в сусп╕льних в╕дносинах, в╕дносинах нав╕ть хибного характеру.

З приводу категор╕й "свободи" ╕ "припинення" зробимо деяк╕ висновки. Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ характеристикам категор╕╖ "свобода". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "свобода".

Зроблено пор╕вняння характеристик категор╕╖ "свободи" ╕ властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. При розгляд╕ документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть-характеристику стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю-характеристикою ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ц╕лий ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. ╥х з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "свобода", яку доведено як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Методом компаратив╕стики встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний до категор╕╖ "свобода" в тому, що людина ма╓ стани, при яких виника╓ самост╕йн╕сть по в╕дношенню до зовн╕шн╕х благ, свобода в╕д цих благ ╕ в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли мета людиною досягнута; людина в╕льна в╕д непотр╕бних бажань. Мети досягнуто, ╕ зникають ус╕ляк╕ др╕б"язков╕ бажання, виника╓ свобода в╕д непотр╕бних бажань. Однак це ненадовго, оск╕льки людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань, повна свобода в╕д непотр╕бного. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях, наста╓ свобода в╕д цих непотр╕бних вражень.

Проанал╕зовано документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено, що стан свободи ╕ стан ПРИПИНЕННЯ мають ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ в╕льною в╕д др╕б"язкових бажань. В цьому категор╕я свободи ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ додатковим регуляторним механ╕змом вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в категор╕╖ "свобода" ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, спов╕льнення ╕ очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового ╕ ста╓ перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Тому й виника╓ свобода як очищення в╕д др╕б"язкового.

Методом компаратив╕стики встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Однак у св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ПРИПИНЕННЯ чомусь призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже "припинення" розум╕╓ться як стан ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Але припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове. Тому й в╕дчува╓ться свобода.

Благо. Для пор╕вняння категор╕й "благо" ╕ "припинення" знову повернемось до матер╕ал╕в документал╕стики, оск╕льки розгляда╓ться не просто категор╕я "припинення", а стан ПРИПИНЕННЯ. Тому варто повторити важлив╕ посилання, як╕ вже наводились в ц╕й робот╕. Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображено в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли, вс╕ в╕дчуття припинилися" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118). Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли "ви дивились на нього ╕ зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293). Т╕ ж сам╕ теми розглядаються категор╕╓ю "благо", коли мова йде про "безмежно позитивне" (Бояновски 2009: 124). Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474).

Розгляд матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "благо", де дух виступа╓ як "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис, 2017, с. 265).

Благо. Благо розум╕лося спочатку як придатн╕сть чогось. З часом це розум╕ння перетворю╓ться в сво╓му значенн╕ на загальну позитивну оц╕нку. Так благо виступа╓ як ц╕нн╕сть ╕ ста╓ предметом акс╕олог╕╖.

У протилежн╕сть благу поста╓ все непридатне, все, що для людини ╓ поганим. Тут стан ПРИПИНЕННЯ потрапля╓ у розряд позитивних стан╕в, ста╓ благом, оск╕льки припиня╓ в людин╕ все др╕б"язкове ╕ непотр╕бне, тим самим очищуючи людину.

Для людини вважаються благом вс╕ засоби ╕ шляхи, як╕ ведуть до усп╕ху, до зд╕йснення поставлено╖ мети. Все св╕доме людське життя ╓ ц╕леспрямован╕сть. Нам╕ри людини, як╕ приводять до зд╕йснення задуманого ╓ благом. У цьому в╕дношенн╕ стан ПРИПИНЕННЯ не пов'язаний з нам╕рами людини, а трапля╓ться в людин╕ раптово, несв╕домо, хоча оц╕ню╓ться як благо, тому що припиня╓ в людин╕ все др╕б"язкове ╕ непотр╕бне, очищуючи в╕д цього др╕б"язкового ╕ непотр╕бного ╕ тим самим компенсуючи слабкост╕. З цього приводу стан ПРИПИНЕННЯ ╓ протилежн╕стю всьому поганому ╕ злому. Очищення в╕д др╕б"язкового ╕ непотр╕бного - це очищення в╕д поганого ╕ злого, в╕д зла.

Зле протилежне доброму. Ще "╤. Кант спробував в╕дшукати р╕зницю м╕ж зумовленим ╕ безумовним благом за допомогою введення понятт╓во╖ пари "гарне" ╕ "благе" ("добре")" (Бояновски 2009: 123).

Моральне благо можна розум╕ти по-р╕зному. Так "прихильники консеквенц╕ал╕стсько╖ етики закладають в основу морально╖ оц╕нки усп╕шн╕сть д╕╖" (Бояновски 2009: 123). Под╕бн╕ деонтолог╕чн╕ погляди не враховують можлив╕сть виникнення в людин╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Цей стан виника╓ раптово ╕ не пов'язаний з усп╕шними д╕ями. Однак його можна оц╕нювати як благо.

Для людини благо ма╓ значення. Однак ╓ розум╕ння, яке "заперечу╓ абсолютну значим╕сть "благого" ╕ розум╕╓ "благе" винятково як "гарне" або "рад╕сне"" (Бояновски 2009: 123). Тут благо ╓ "просто емоц╕йною позиц╕╓ю суб'╓кта, яку в╕н висловлю╓" (Бояновски 2009: 123). Якщо торкатися стану ПРИПИНЕННЯ як благого, то в цьому стан╕ можна не побачити рад╕сного, бо ж ╕ рад╕сть може припиняти сво╓ ╕снування як др╕б"язкове ╕ непотр╕бне. Тут ототожнення "благого" ╕ "рад╕сного не в╕дбува╓ться". Благе, добре не скочу╓ться до натурал╕стично╖ радост╕, до при╓много, корисного, до т╕лесних потреб.

У зв'язку з тим, що знання про благе ╕ добре складно вивести з простих якостей блага, виника╓ розум╕ння того, що "наш╕ знання про благо мають бути ╕нту╖тивними" (Бояновски 2009: 123). ╤нту╖ц╕он╕стський п╕дх╕д, коли розгляда╓ться благо "як як╕сть незалежного в╕д суб'╓кта стану речей" (Бояновски 2009: 123), б╕льш прийнятний при оц╕нц╕ благост╕ ╕ доброти стану ПРИПИНЕННЯ. Це пов'язано з тим, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ як╕сть незалежна в╕д суб'╓кта ситуац╕й, як╕ виникають. У стан╕ ПРИПИНЕННЯ ╕нту╖тивн╕ прозр╕ння можуть припиняти сво╓ ╕снування як др╕б"язков╕ й непотр╕бн╕.

╢ твердження, що благо ма╓ викликати у людини афективну реакц╕ю, чим ╕ п╕дтверджувати сво╓ реальне ╕снування. Таке розум╕ння блага ор╕╓нтоване на те, щоб його пов'язати з людською чутлив╕стю.

Благо пов'язують не т╕льки з людською чутлив╕стю, але й з людською волею, хоча "воля не ╓ благом для випадкових по сво╖й спрямованост╕ устремл╕нь особистост╕" (Бояновски 2009: 124). У стан╕ ПРИПИНЕННЯ можуть припинятися ╕ чутт╓в╕сть, ╕ воля, хоча цей стан оц╕ню╓ться як благо. Так "Хеффе зупиня╓ться на ╕де╖ досконалого блага" (Бояновски 2009: 124). Тут благо "людина оц╕ню╓ як безмежно позитивне" (Бояновски 2009: 124). Досконале благо - це стан ПРИПИНЕННЯ.

Досконале благо або стан ПРИПИНЕННЯ пов'язане з тим зв"язком, "який необх╕дно припинити" (Деррида 1999: 629). Це стан ПРИПИНЕННЯ. Це "спок╕й перебування в соб╕" (Деррида 1999: 626). Це те, що припиня╓ вс╕ляк╕ прояви. В людин╕ це "процес в╕дстороненого ставлення до себе" (Деррида 1999: 632).

Сучасна ф╕лософ╕я пом╕ча╓, що в стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини нема╓ бажань, нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях. Бува╓ так, що "знайшли сам╕сть ╕ б╕льше нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273). Стан людини, коли в не╖ в╕дсутня потреба у зовн╕шн╕х враженнях, сп╕впада╓ з╕ станом ПРИПИНЕННЯ. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини також в╕дсутня потреба в зовн╕шн╕х враженнях. Б╕льше того, ми бачимо, що за концептами сучасно╖ ф╕лософ╕╖ ╕ сам╕сть людини сп╕впада╓ з ПРИПИНЕННЯМ.

П╕д ПРИПИНЕННЯМ сучасна ф╕лософ╕я часто розум╕╓ вищий стан людини, або Вищу людину. Ця Вища людина не ма╓ н╕яких бажань ╕ потреб. Отже "вища людина вже не ма╓ потреби нав╕ть в Богов╕" (Делёз 1999: 178). Д╕йсно, людина може мати такий стан, що у не╖ нема╓ бажань ╕ потреб. Цей стан у людини трима╓ться деякий короткий час. Пот╕м знову пробуджуються ╕ бажання, ╕ потреби. Людина в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, або Вища людина, волод╕╓ собою; тобто певною м╕рою волод╕╓ емоц╕ями, бажаннями. Потреби все одно штовхають людину до певних д╕й.

ПРИПИНЕННЯ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ не ма╓ однозначност╕. Воно торка╓ться ╕ реальност╕ особливого стану як не свого, ╕ суб"╓ктивного св╕ту людини, де ПРИПИНЕННЯ, або ╕нше - як щось сво╓. Тут м╕ж певним "принципом ╕ тим, що з"явля╓ться як його ╕нше, а саме, принцип реальност╕ як його ╕нше, потяг до смерт╕ як сво╓ ╕нше" (Деррида 1999: 445). Тут принцип реальност╕ "в╕дмовля╓ться в╕д якого б то не було задоволення ╕ бажання, в╕д якого б не було автоафективного ставлення, без якого неможливе виникнення н╕ бажання, н╕ задоволення" (Деррида 1999: 446).

Сучасна ф╕лософ╕я доводить, що "в самому "я" принцип задоволення бере гору над принципом реальност╕, чим наносить шкоду всьому орган╕зму" (Деррида 1999: 448). Однак такого нема╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, де людина ста╓ над бажаннями.

У рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ ╓ важливим те, що людина ма╓ бути осторонь, "в╕дмовитися в╕д св╕ту - для брахман╕в означало стати вище за будь-як╕ вчинки" (Швейцер 2002: 49). "Брахмани мали см╕лив╕сть з╕знатися, що медитац╕╖ про св╕т не м╕стять в соб╕ н╕чого етичного" (Швейцер 2002: 49). Але для людини медитац╕я да╓ багато корисного. Медитац╕я використовувалася в доязичницьк╕ часи, ╕ "в язичництв╕ дом╕ну╓ особист╕сне сприйняття Божественного через обряд, медитац╕ю" (Колодний 2013: 102).

Ще з язичницько╖ давнини в╕домо, що медитац╕я да╓ людин╕ гармон╕ю, "вр╕вноважуючи лад ╕ безлад" (Колодний 2009: 139). "Медитац╕ю можна розглядати як деавтоматизац╕ю звичних нам псих╕чних структур - той, хто медиту╓, виходить за меж╕ лог╕чно-структурно╖ св╕домост╕. Виника╓ особливий стан св╕домост╕, при якому в╕дбува╓ться н╕би "злиття" з об"╓ктом медитац╕╖, "розчинення" в ньому, втрата уявлення про меж╕ власно╖ особистост╕" (Поликарпов 1987: 90). Та коли ми кажемо про втрату меж власно╖ особистост╕, то торка╓мось питання людського "Я" ╕ "ПРИПИНЕННЯ".

Роздуми сучасно╖ ф╕лософ╕╖ показують стан ПРИПИНЕННЯ як припинення непотр╕бних д╕й, припинення зайво╖ ╕ непотр╕бно╖ д╕яльност╕. Тут в╕дбува╓ться розчинення ╕ руйнац╕я всього зайвого. Постмодерн╕зм говорить про "розчинення особистост╕ в безособист╕сному" (Батай 2000: 117), в╕д чого виника╓ "порожнеча, яка засв╕дчу╓ про "я", що розчинилося" (Делез 2002: 160). Йде процес очищення, поки не виникне "в╕дкрит╕сть Ц╕лого, в якому н╕чого н╕ бачити, н╕ споглядати" (Делез 2000: 189). Тут стан ПРИПИНЕННЯ сво╖ми властивостями-характерис-тиками под╕бний до "умиротворення, заспоко╓ння ╕ особливого стану щастя" (Кристева 2010: 163). Це розц╕ню╓ться як благо.

В "Теор╕╖ рел╕г╕╖" Жорж Батай вказу╓ на неспок╕й в╕д бажань. "На в╕дм╕ну в╕д знання, яке п╕дтриму╓ людину в стан╕ пасивного заспоко╓ння, бажання втягу╓ ╖╖ в занепоко╓ння" (Батай 2000: 6). Але в╕домо, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ станом заспоко╓ння ╕ в╕дсутност╕ бажання. Людина не може ╕снувати поза бажаннями, поза потребами. Тому в╕дсутност╕ бажань - тимчасова.

Ф╕лософ╕я сучасност╕ вказу╓ на ╕снування стан╕в поза бажаннями. Посилаючись на думки Стефана Малларме, у сво╖х творах Юл╕я Кристева пом╕ча╓, що у людей трапля╓ться таке, коли вони "вже не мають потреби у зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273). Ф╕лософ╕я постмодерн╕зму знаходить в╕дсутн╕сть бажання в м╕стичному спогляданн╕, коли "за бажанням якогось наукового спостереження в╕дбува╓ться м╕стичне споглядання" (Делез 1992: 210).

Людина в стан╕ ПРИПИНЕННЯ не ма╓ бажань. За компенсаторними механ╕змами цей стан виника╓ спонтанно. У м╕стицизм╕ ╕сну╓ практика, яка пригн╕чу╓ бажання. Пом╕чено, що "рел╕г╕йна м╕стика проявля╓ться в пер╕оди конфл╕кт╕в, в яких т╕ чи ╕нш╕ бажання людини пригн╕чуються" (Хаксли 1992: 34).

У рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ ╕сну╓ настанова на те, щоб позбутися бажання. Нав╕ть адепт прагне позбавити себе бажання виконувати волю Божу. Наприклад, "Екгарт йде так далеко, що постулю╓: людин╕ не сл╕д нав╕ть бажати виконувати волю Божу, оск╕льки це теж одна з форм жад╕бност╕. Особа, що не ма╓ бажань, - це людина, яка н╕ до чого не прагне: в цьому суть концепц╕╖ в╕дсутност╕ прихильност╕ до чого-небудь у Екгарта" (Фромм 1990: 69).

Сучасна ф╕лософ╕я доводить, що в╕дсутн╕сть бажань може супроводжуватися в╕дсутн╕стю зовн╕шн╕х вплив╕в. Це можна показати демонстрац╕╓ю феномен╕в рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури. Наприклад, "йог╕вське самадх╕ або буддистськ╕ дхьяни, стани-св╕доцтва, в яких самовладання наст╕льки велике, що зовн╕шн╕ стимули майже або зовс╕м не впливають" (Уолш, Воон 2006: 38). У рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ под╕бн╕ стани значаться як Божественн╕. ╥х ╕менують як стан Бога. Властив╕стю-характеристикою стану Бога ╓ безпристрасн╕сть.

У сучасн╕й ф╕лософ╕╖ безпристрасн╕сть - це властив╕сть-характеристика м╕стичного досв╕ду, що ╓ важливим у рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ взагал╕. Безпристрасн╕сть - властив╕сть Бога. Лев Шестов зазнача╓, що "Бог абсолютно безпристрасний, йому н╕чого не потр╕бно. Це - акс╕ома Плот╕на" (Шестов 2001: 279). У сучасн╕й психолог╕╖ розглядаються стани людини, коли ╖й н╕чого не потр╕бно. Абрахам Маслоу познача╓ ц╕ стани, як п╕ков╕ переживання людини, стани самодостатнього характеру. Людина, маючи под╕бний стан, в╕дчува╓, що "це досконалий, повний досв╕д переживання, якому б╕льше н╕чого не потр╕бно. Це самодостатн╕й стан" (Маслоу 1997: 114). Цей стан розц╕ню╓ться як благо.

Абрахам Маслоу, посилаючись на зразки рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, говорить, що немотивован╕сть людини дор╕вню╓ божественному. Але тут - не проста немотивован╕сть. Тут ╓ посилання на певний стан св╕домост╕. За Абрахамом Маслоу - це п╕ковий стан. В цьому стан╕ людина не ма╓ бажань.

П╕кове переживання Абрахама Маслоу ╓ досконал╕стю. Рел╕г╕йна людина каже про богопод╕бн╕сть. Тут "ми ма╓мо пам"ятати, що боги зазвичай розглядаються як т╕, хто не ма╓ потреб, бажань, недол╕к╕в у чомусь ╕ задоволен╕ вс╕м. У цьому сенс╕ немотивоване людське буття ста╓ богопод╕бним" (Маслоу 2002: 237-238).

Категор╕я "благо-щастя" вказу╓ на те, що виникло "виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). Тут зникнення оч╕кування показу╓, що виникла тепер╕шн╕сть. Тепер╕шн╕сть виника╓ з виникненням стану ПРИПИНЕННЯ як вищого стану. Загострю╓ться увага на "присутньому вищому" (Деррида 1999: 199), а також на тому, що "самоприсутн╕сть досв╕ду ма╓ бути представленою в тепер╕шньому, взятому як Тепер" (Деррида 1999: 80).

Людина в сво╓му житт╕ ма╓ стан щастя, котре розум╕╓ться, як благо, коли воно ма╓ "сукупне виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). У сво╖й повсякденност╕ людина живе оч╕куваннями, заглядаючи в майбутн╓. В стан╕ щастя оч╕кування зникають. Вони зникають ╕ при стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Людина почина╓ жити тепер╕шн╕м.

Тепер. Сучасна ф╕лософ╕я не в╕дходить далеко в╕д розум╕ння ╕деальних стан╕в людини як стан╕в, коли людина перебува╓ в тепер╕шньому час╕. Стан ПРИПИНЕННЯ - це саме той стан, коли людина не пам"ята╓ чогось з╕ свого минулого, не мр╕╓ про майбутн╓, а перебува╓ в тепер╕шньому. Постмодерн╕зм оц╕ню╓ тепер╕шн╓ як шанс, "наш ╓диний шанс знайти безсмертя тепер" (Деррида 1999: 278). У постмодерн╕зм╕ отримання стану ПРИПИНЕННЯ прогляда╓ться, коли людина "протиставля╓ себе самому соб╕" (Деррида 1999: 311).

У культур╕ заф╕ксовано багато людських ╕нтерес╕в. ╤сну╓ ╕ндив╕дуальне розма╖ття людських план╕в на майбутн╓ та оч╕кувань в╕д цього майбутнього. Тому по в╕дношенню до щастя-блага ╕ його розум╕ння нема╓ ╓дност╕. Культура наклада╓ св╕й в╕дбиток на розум╕ння ╕ в╕дчуття щастя, яке розум╕╓ться як благо. Тому не можна казати про повну безпосередн╕сть по в╕дношенню до щастя як блага. "Щастя - не безпосередн╕й об"╓кт людських прагнень, а супутн╓ явище у випадку усп╕ху: як╕сть задов╕льного (бо осмисленого), тобто гарного життя" (Хеффе 2009: 186-187). З усп╕хом пов"язане ╕ виникнення стану ПРИПИНЕННЯ. Повинна бути маса складових способу життя, а також генетична схильн╕сть. У випадку сп╕впад╕ння багатьох фактор╕в може бути вдала ситуац╕я для виникнення стану ПРИПИНЕННЯ.

Благо як уявлення щасливо╖ людини - це щаслив╕ уявлення. Вт╕м ц╕ щаслив╕ уявлення - залишков╕. Вони залишились як головн╕ уявлення п╕сля того, як стан ПРИПИНЕННЯ припинив усе непотр╕бне, незначне, неважливе, др╕б"язкове.

Щастя-благо "вкладено у сам╕ чесноти" (Хеффе 2009: 187). В основ╕ чеснот знаходиться реальна доброта людини. Доброта як загальнолюдське в людин╕ залиша╓ться, коли руйну╓ться все др╕б"язкове п╕д впливом стану ПРИПИНЕННЯ.

Щастя як благо, за ф╕лософськими вченнями Еп╕кура, там, де людина ма╓ "найб╕льш ц╕нн╕ реч╕" (Хеффе 2009: 187). Найб╕льш ц╕нне залиша╓ться в людин╕ п╕сля виникнення стану ПРИПИНЕННЯ, припинення всього нец╕нного, др╕б"язкового. Це ╓ одн╕╓ю з причин того, що виника╓ щастя-благо, "яке наста╓ в╕д того, що людина ма╓ найб╕льш ц╕нн╕ реч╕" (Хеффе 2009: 187).

╤сну╓ благо-щастя через аскезу, коли встановлю╓ться "р╕вновага м╕ж бажанням ╕ його задоволенням шляхом скорочення бажань" (Хеффе 2009: 187). Тод╕ у людини не виника╓ н╕яких зайвих бажань. Людина робить лише те, що вм╕╓ робити, до чого призначена. ╤ н╕яких зайвих рух╕в. В╕д всього зайвого - в╕дсторонення. Варто сказати про це дек╕лька сл╕в.

В╕дсторонення. Стан ПРИПИНЕННЯ - це стан в╕дсторонення в╕д усього, що ╓ у псих╕ц╕ людини, що заважа╓ д╕яти ц╕леспрямовано. Тенденц╕╖ постмодерн╕зму показують, яким чином цей стан в╕дсторонення присутн╕й при самодистанц╕юванн╕ людини, коли людина засв╕дчу╓ сво╖ спонукання. Постмодерн╕зм демонстру╓ стан самодистанц╕ювання людини на приклад╕ творчост╕ л╕тератора. Постмодерн╕зм доводить, що "ми ма╓мо зрозум╕ти псих╕чний механ╕зм письма як насл╕док його д╕алогу з самим собою (з ╕ншим), як форму авторського самодистанц╕ювання, спос╕б розщеплення письменника на суб"╓кта висловлювання-процесу ╕ суб"╓кта висловлювання-результату" (Кристева 2004: 176). В╕дсторонен╕сть ╕ самодистанц╕ювання б╕льше проявля╓ться при висловлюванн╕-процес╕, адже письменник перебува╓ в стан╕ б╕льш близькому до стану ПРИПИНЕННЯ (стану в╕дсторонення або стану самодистанц╕ювання). Коли письменник перебува╓ при висловлюванн╕-результат╕, то в╕н в╕дстороню╓ться в╕д стану ПРИПИНЕННЯ в свою ╕нтелектуальну сферу, в сво╖ уявлення про пережите.

Щастя у розум╕нн╕ О. Хеффе ╓ "мета, яку розум╕ють трансцендентально, вище яко╖ неможливо замислити н╕яко╖ ╕ншо╖ ц╕л╕" (Хеффе 2009: 187). Людина в стан╕ ПРИПИНЕННЯ так само в╕дчува╓, що вище того стану, який ╓, не може бути н╕якого ╕ншого стану. Це сп╕впада╓ з ╕деями, як╕ висунув ще Ар╕стотель з приводу оптимальних стан╕в як самодостатн╕х. В цьому в╕дношенн╕ у ф╕лософ╕╖ Давньо╖ Грец╕╖ вживався такий терм╕н, як автарк╕я. В╕н часто застосовувався при розгляд╕ автоном╕╖ розуму ╕ д╕╖ за власною волею. Така автарк╕я розум╕лась як щастя ╕ як благо, бо ж мала безумовну ц╕ль, ц╕ль вищого характеру. Те саме можна сказати ╕ про стан ПРИПИНЕННЯ. Однак у в╕дношенн╕ стану ПРИПИНЕННЯ акцент сл╕д робити на тому, що вищу ╕ безумовну мету вт╕лено у сам╕й мет╕. ╤ тут мети, як тако╖, вже нема╓. Людина безпосередньо пережива╓ стан повного зд╕йснення, а отже ╕ вт╕леного щастя як блага, коли вищих ц╕лей вже досягнуто. Це значить, що ц╕л╕ вт╕лено в життя ╕ вони, як так╕, зникають. При стан╕ ПРИПИНЕННЯ моральн╕сть присутня як несв╕доме зникнення всього непотр╕бного, а отже ╕ неморального.

Щастя включа╓ в себе прагнення до вищого блага, в якому людина знаходить сенс свого життя, тобто прагнення до певно╖ ц╕л╕ у потоц╕ р╕зноман╕тност╕ ╕ багатоман╕тност╕ потр╕бного ╕ непотр╕бного. ПРИПИНЕННЯ - це зд╕йснення того, до чого була спрямован╕сть при припиненн╕ прояв╕в всього непотр╕бного.

Щастя як благо - уявний ╕деал з ус╕ма бажаннями вт╕лити цей ╕деал в житт╓в╕ простори душ╕ ╕ всього, що ╖╖ оточу╓. Однак щастя-благо - також ╕ задоволення спрямованост╕ до ╕деалу. Коли задоволення наста╓, то спрямованост╕ до ╕деалу вже нема╓. ╤деал вже вт╕лено в реал╕╖. Зникнення спрямованост╕ ╕ повна реал╕зац╕я ╕деалу в д╕йсн╕сть ╕снування душ╕ характерн╕ для щастя-блага. Але це також характерно ╕ для стану ПРИПИНЕННЯ.

Щастя як благо - це коли у людини в ╖╖ житт╕ все йде зг╕дно з ╖╖ бажаннями. Тод╕ у не╖ гарний настр╕й. Тут стан ПРИПИНЕННЯ виявля╓ться, коли у людини зника╓ зайве, непотр╕бн╕ спрямованост╕, спрямованост╕ не зовс╕м в╕дпов╕дн╕ ╕деалам. Через це може виникати стан тотального умиротворення. Стан ПРИПИНЕННЯ - це тотальне умиротворення. Однак це лише компонент, складова у потоц╕ щасливого людського життя, яке оц╕ню╓ться як благо.

У момент ПРИПИНЕННЯ, або тотального умиротворення у людини нема╓ конфл╕кту м╕ж р╕зними ╖╖ схильностями. Все приходить до ╓дност╕. Ста╓ виразн╕шою ╖╖ б╕льш значна схильн╕сть. Але й та розчиня╓ться, оск╕льки припиняють функц╕онувати ╖╖ незначн╕ ╕ неважлив╕, др╕б"язков╕ зм╕стовност╕.

В моменти тотального умиротворення, або стану ПРИПИНЕННЯ, людина не в╕дчува╓ якихось обмежень. В цьому стан╕ людина не в╕дчува╓ конфл╕ктн╕сть не т╕льки у в╕дношенн╕ м╕ж сво╖ми р╕зними схильностями, але й конфл╕ктн╕сть м╕ж людьми, маючи абсолютну безкомпром╕сн╕сть.

Отфр╕д Хеффе посила╓ться на Герберта Маркузе, який стверджував, що сусп╕льство достатку спроможне "забезпечити б╕льш високу м╕ру щастя" (Хеффе 2009: 187) у зв"язку з тим, що пом"якшуються репресивн╕ риси культури.

Стан ПРИПИНЕННЯ виника╓ раптово ╕ випадково. Проте як складова, як одна з особливостей щастя, що розум╕╓ться як благо, може розум╕тися в контекст╕ як гедон╕зму, так ╕ утил╕таризму. Ц╕ вчення говорять про благо ╕ про щастя як максимальне задоволення ╕нтерес╕в, а також потреб. Стан ПРИПИНЕННЯ - це досконал╕сть, коли вже зд╕йснилися головн╕ бажання, коли задовольнилися ╕нтереси й потреби, п╕сля чого вс╕ вони зникли.

Виконання бажань, як╕ виникли раптово, не гаранту╓ того, що до людини приходить стан щастя, що оц╕ню╓ться як благо. Це можна в╕днести ╕ до стану ПРИПИНЕННЯ. Цей стан може не настати, хоча вс╕ над╕╖ на краще ╕ вс╕ бажання, як╕ раптово виникли, зд╕йснились. ╢ чимало фактор╕в, через як╕ над╕╖ ╕ бажання не можуть зд╕йснитися. Це не т╕льки р╕зн╕ соц╕альн╕ фактори, але й фактори, як╕ ╓ в сам╕й людин╕. Наприклад, в╕дсутн╕сть повного керування емоц╕ями. Або помилки у когн╕тивних процесах, що не дають змоги п╕знати ╕стинний стан речей. Та все одно для п╕дтримки псих╕чно╖ р╕вноваги може виникнути компенсац╕йний процес стану ПРИПИНЕННЯ. А це так само можна в╕днести ╕ до виникнення стану щастя як блага. ПРИПИНЕННЯ ╓ компенсаторним процесом. Тут механ╕зм компенсац╕╖ працю╓, отож припиня╓ться непотр╕бне, чим компенсу╓ться ╕ те, до чого людина не здатна. Припиня╓ться те, до чого людина не здатна, але емоц╕йно до цього прикута.

Компенсац╕я. В поясненн╕ феномен╕в внутр╕шнього псих╕чного життя людини сучасна ф╕лософ╕я торка╓ться процес╕в компенсац╕╖, пов"язуючи ╖╖ з р╕вновагою. Через так╕ пояснення мова йде ╕ про стан ПРИПИНЕННЯ, при якому ╕снують р╕вновага ╕ гармон╕я. Якщо робляться як╕сь реч╕ - то "для р╕вноваги, для внутр╕шньо╖ компенсац╕╖, яка характеризу╓ р╕вновагу" (Деррида 1999: 481).

Сучасн╕ ф╕лософськ╕ концепти пояснюють причини виникнення у людини вищих стан╕в св╕домост╕, таких, наприклад, як стан ПРИПИНЕННЯ, стан Божественного, через ╕снування компенсаторних механ╕зм╕в. Стан Божественного компенсу╓ стан страждання, який був у людини перед цим. "Людина, яка змушу╓ нас страждати, може бути, пов"язу╓ нас ╕з Божественним" (Делёз 1999: 102). У людини може виникнути "рад╕сть зам╕сть пережитого горя" (Делёз 1999: 102). ╤ це ц╕лком ╕мов╕рно за компенсаторними механ╕змами. Протилежн╕сть виника╓ спонтанно, позасв╕домо.

Однак "сама по соб╕ компенсац╕я недостатня: вона не да╓ ясного розкриття" (Делёз 1999: 62). Сучасна ф╕лософська концепц╕я це усв╕домлю╓. Тому шука╓ причини б╕льш глибок╕ - в контакт╕ людини з навколишн╕м середовищем. В такому раз╕ виникають потреби. У людин╕ мають бути певн╕ потреби, як╕ змушують працювати компенсаторн╕ механ╕зми ╖╖ псих╕чних стан╕в.

На феномен блага як щастя ╓ р╕зн╕ погляди. Щастя розум╕ли як волод╕ння предметами, що приносять задоволення. Також щастя розум╕ли як таке, що досягнуте шляхом скорочення потреб, щоб досягти р╕вноваги м╕ж потребою ╕ задоволенням. ╢ нав╕ть розум╕ння щастя як свободи в╕д вс╕х турбот ╕ проблем. Але щастя приходить, коли людина вт╕лю╓ себе у власних найважлив╕ших призначеннях шляхом ствердження ╕ п╕днесення, в╕д чого й з"являються радощ╕. Тут щастя ╓ перевищенням повсякденного життя. Для вт╕лення сво╖х важливих призначень треба ще знайти себе через в╕дкидання неважливого. А це виника╓ через стан ПРИПИНЕННЯ, через припинення неважливого, др╕б"язкового, незначного.

Людина буду╓ плани по вт╕ленню задум╕в, коли ╓ гармон╕йне задоволення власних ╕нтерес╕в, коли плани виконано. Саме тод╕ людина в╕дчува╓ щастя, що ╓ благом.

Благо як щастя, коли людина робить те, що може робити, робить справу ╕з задоволенням ╕ на високому р╕вн╕, домага╓ться все кращих ╕ кращих результат╕в. Проте виникають обставини життя, яким треба протистояти. Протистояння ма╓ бути творчим. Для творчого протистояння ╕ виникають стани ПРИПИНЕННЯ, як╕ припиняють все неважливе.

Зробимо деяк╕ висновки з пор╕вняння категор╕╖ "благо" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ до характеристик категор╕╖ "благо". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "благо".

Розглянуто пор╕вняння категор╕╖ "благо" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. На прикладах документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "благо", яку розкрито, як у давн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Компаративним методом встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний до категор╕╖ "благо" в тому, що людина ма╓ стани, при яких в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли мета людиною досягнута. Мети досягнуто, ╕ зникають ус╕ляк╕ бажання. Але це ненадовго, оск╕льки людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань. Нав╕ть виника╓ стан, коли нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

Розглянуто документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено, що стан блага ╕ стан ПРИПИНЕННЯ мають ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ над цими бажаннями. В цьому категор╕я благо ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ додатковим регуляторним механ╕змом вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в категор╕╖ "благо" ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, що стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Тому й виника╓ благо як очищення.

Компаративним методом встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Але в св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ПРИПИНЕННЯ незрозум╕ло чому призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Нав╕ть стан ╤ншого, про який каже постмодерн╕зм, розум╕╓ться як СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Але припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове.

Страх. Розглядаючи страх ╕ стан ПРИПИНЕННЯ, ми беремо факти з документал╕стики, враховуючи повтори в документальних св╕дченнях. Тому повернемося до вже сказаного з приводу статистичних п╕драхунк╕в особливостей стану ПРИПИНЕННЯ. Повертаючись до вже сказаного, зазначимо, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображен╕ в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинилися" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118). Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли ви "зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293). Т╕ ж сам╕ теми розглядаються через категор╕ю "страх", де "через страх людина виявля╓ свою екзистенц╕альну специф╕ку - к╕нцевост╕" (Стрелков 2009: 186), коли мова йде про екзистенц╕йний страх. Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474).

Досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "страх". Розгляда╓ться положення, де "дух виступа╓ подв╕йним чином: як тв╕р, тобто результат творчо╖ д╕╖, ╕ як самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265). Тут "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265) може розум╕тися як певний стан людини, коли вона умиротворено не д╕╓ при включеному додатковому механ╕зм╕ саморегуляц╕╖, визнаючи "власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477). Також акценту╓ться увага на незм╕нност╕ властивостей-характеристик феномен╕в, як╕ розглядаються.

Страх. Стан ПРИПИНЕННЯ зовс╕м позбавлений нервово╖ напруги, страху. Тут виника╓ припинення того, з приводу чого страху не повинно бути, припинення тих образ╕в, тих уявлень, з приводу яких страх повинен бути в╕дсутн╕м.

Страх. Саме слово "страх" за сво╓ю сутн╕стю познача╓ться як "т╕снити", "душити". Страх - це стан, який придушу╓ людину, не да╓ ╖й в╕льно д╕яти. У ф╕лософ╕ю тема страху потрапля╓ з творами К"╓ркегора. В╕н бачив в╕дм╕нн╕сть м╕ж страхом як боягузк╕стю перед конкретним явищем ╕ страхом-в╕дкрит╕стю перед тим, що переду╓ св╕ту явищ, що робить можливим сприймати реальн╕сть як об"╓ктивн╕сть, робить можливим "саму об"╓ктивац╕ю реальност╕" (Стрелков 2009: 186). Таке розум╕ння страху вв╕йшло у ф╕лософ╕ю ╕ розвинулося в такому ф╕лософському напрямку, як екзистенц╕ал╕зм. Екзистенц╕ал╕зм розум╕в страх як певне переживання. В екзистенц╕ал╕зм╕ це переживання безпосередн╓. ╤ це безпосередн╓ переживання ╕сну╓ з приводу необх╕дност╕ вибору.

Людина вибира╓. Вона може вибрати незначне ╕ неважливе н╕ для себе, н╕ для ╕нших людей. Однак в людин╕ ╓ регуляторний механ╕зм стану ПРИПИНЕННЯ. Цей механ╕зм припиня╓ непотр╕бн╕ д╕╖. На цей механ╕зм зверта╓ увагу сучасна ф╕лософ╕я постмодерн╕зму, позначаючи його як стан ╤ншого, або ПРИПИНЕННЯ, стан ПРИПИНЕННЯ.

Людина живе у св╕т╕, який б╕льший за не╖ в безк╕нечну к╕льк╕сть раз╕в. Цей св╕т зм╕ню╓ться ╕ може зачепити людину. В╕н може поглинути ╖╖ зовс╕м. Може бути поглинання не т╕льки окремо╖ людини, а й людства взагал╕. Це може бути, наприклад, косм╕чна катастрофа, коли якийсь астеро╖д з╕штовхнеться ╕з Землею або згасне Сонце. Тобто людина повинна так чи ╕накше щось робити на шляху особистого порятунку. Тому людина ма╓ припиняти непотр╕бну д╕яльн╕сть, яка може заважати ╖й рухатись вперед задля власного спас╕ння ╕ спас╕ння ╕нших людей.

Те, що в╕д об"╓ктивно╖ реальност╕ йде загроза, народжу╓ в людин╕ стрес, нервову напругу, а також страх. Екзистенц╕ал╕зм вказу╓, що страх - в╕д переживання необх╕дност╕ вибору. А вибирати потр╕бно, щоб пристосуватися до цього св╕ту. Людина вибира╓, отже вона ма╓ св╕дом╕сть. Одна з характеристик св╕домост╕ - це виб╕р. Св╕дом╕сть проявля╓ться, коли людина вибира╓. Але важливо те, що саме вона вибира╓. Непотр╕бний виб╕р сл╕д припиняти. На це ╓ в природ╕ людини стан ПРИПИНЕННЯ, який з"явля╓ться випадково ╕ раптово.

Екзистенц╕ал╕зм розкрива╓ ╕дею екзистенц╕╖. Тут екзистенц╕я розгорта╓ себе в процес╕ вибору можливостей. Екзистенц╕я розкрива╓ ╕ розгорта╓ себе в процес╕ вибору власних можливостей. Постмодерн╕зм же говорить про ПРИПИНЕННЯ, або стан ╤ншого, як про припинення ╕ зникнення непотр╕бних д╕й, що нарощу╓ власн╕ можливост╕. Коли припиняються непотр╕бн╕ д╕╖, то у людини виника╓ б╕льше можливостей.

Екзистенц╕я вибира╓ себе. Вибираючи себе, вона ста╓ визначеною. Екзистенц╕ал╕зм наголошу╓ на тому, що Людина, визначившись, знищу╓ себе. В такому раз╕ людина в╕дкида╓ свою всезагальн╕сть. Однак в людин╕ ╓ багато нереал╕зованих можливостей. ╤ в цьому випадку людина в╕дкида╓ власн╕ нереал╕зован╕ можливост╕. Тобто людина звужу╓ться. Але вона ╓. ╤ ╓ можлив╕сть втрати себе. Саме тому виника╓ страх, страх з приводу втрати себе. Це екзистенц╕альний страх. Екзистенц╕альний страх виника╓ в╕д очевидно╖ втрати себе. Смерть ╓ очевидною втратою себе. Це ╓ ще й неминуча втрата себе. Очевидн╕сть ╕ неминуч╕сть втрати себе повертають людину до себе. Вона почина╓ ор╕╓нтуватись на сенс власного короткого життя, почина╓ шукати себе ╕стинного в сво╓му житт╕.

Страх очевидност╕ ╕ неминучост╕ втрати себе для людини ма╓ под╕бн╕сть самогубства. Однак таке самогубство не справжн╓, а под╕бне напруженим уявленням, стресу, який може компенсуватися народженням людини заново. Людина оновлю╓ться. Оновлення можна ф╕ксувати, коли людина ма╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Март╕н Гайде╜╜ер у сво╓му екзистенц╕ал╕зм╕ страх сполуча╓ з тимчасов╕стю ╕ к╕нцев╕стю Dasein. Dasein - це буття-до-смерт╕. Коли Dasein "у себе", то це под╕бно до стану ПРИПИНЕННЯ. Dasein Март╕на Гайде╜╜ера, коли воно з ╕снуючим, то воно не ╓ "у себе". Таке положення под╕бне стану ПРИПИНЕННЯ. Стан ПРИПИНЕННЯ - теж поза ╕снуючим. Тут прояв ╕снуючого припиня╓ться як непотр╕бне ╕ застар╕ле. Стан ПРИПИНЕННЯ - це коли людина "у себе". Але це не повсякденне "у себе", коли в╕дбува╓ться засв╕дчення думок ╕ спонукань. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ людина перебува╓ в певному вид╕ трансу. ╤ тут "у себе" - не повсякденне, а поглиблене.

За екзистенц╕альними роздумами страх в╕дкрива╓ св╕т. Тут страх в╕дкрива╓ нав╕ть саме буття. Але це не належить безпосередньо до стану ПРИПИНЕННЯ, адже в стан╕ ПРИПИНЕННЯ нема╓ н╕якого страху взагал╕. Тому такий екзистенц╕альний страх можна в╕днести до повсякденност╕, а не до виняткових раптових випадк╕в виникнення стану ПРИПИНЕННЯ. Однак для екзистенц╕ального страху треба зробити виняток. Результатом цього страху ╓ в╕дкриття такого буття, яке не можна концептуал╕зувати. Тобто в╕д такого страху людин╕ в╕дкрива╓ться буття, яке неможливо уявити як певне буття. А так╕ явища вже можна розум╕ти в традиц╕ях апофатичного м╕стицизму. Тому варто розум╕ти, що екзистенц╕альний страх виника╓ перед виникненням стану ПРИПИНЕННЯ. Цей страх компенсу╓ться станом ПРИПИНЕННЯ. Екзистенц╕йний страх виника╓ у св╕домост╕, що сприйма╓ свою к╕нцев╕сть. Сприйняття к╕нцевост╕ розгорта╓ться як не-буття. Натяк на не-буття показу╓, що вже виник перех╕д до стану ПРИПИНЕННЯ. Саме в цьому стан╕ припиняються конкретики буття, зника╓ в людськ╕й псих╕ц╕ все зайве, ╕ стан ста╓ под╕бним до не-буття. Проте це не повна пустотн╕сть ╕ повний перех╕д до ПРИПИНЕННЯ. У св╕домост╕ ще блукають якесь сприйняття, як╕сь думки. Екзистенц╕ал╕зм це розум╕╓ як ╕нший план св╕ту.

Якщо екзистенц╕ал╕зм вважа╓, що не-буття не ╕сну╓ як суще, то такий стан речей сп╕впада╓ з розум╕нням стану ПРИПИНЕННЯ у людини як не-буття ╕ буття думок як суще. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ припиняють сво╓ ╕снування непотр╕бн╕ думки ╕ спонукання.

На думку теоретик╕в екзистенц╕ал╕зму не-буття ╓ умова ╕ джерело сущого. Якщо проводити аналог╕╖ з╕ станом ПРИПИНЕННЯ, то можна сказати, що цей стан як не-буття не обов"язково повинен бути умовою ╕ джерелом сущого, тобто думок ╕ спонукань. Стан ПРИПИНЕННЯ - це компенсаторний процес. Якщо в╕н супроводжу╓ творчий процес у людин╕, то можна сказати, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ умовою ╕ джерелом сущого. Але стан ПРИПИНЕННЯ може не супроводжувати ╕ не брати участь у творчих процесах людини. В╕н може т╕льки очищувати псих╕чну сферу людини в╕д застар╕лого ╕ непотр╕бного сущого.

За екзистенц╕альною ф╕лософ╕╓ю Март╕на Гайде╜╜ера через страх Dasein виявля╓ буття ╕ в╕дкрива╓ться цьому буттю. Якщо проводити ╕дею под╕бност╕ ПРИПИНЕННЯ ╕ Dasein то сп╕впад╕ння може бути в тому, що у людини йде процес в╕дкриття буттю, оновленому буттю п╕сля виникнення компенсаторного процесу стану ПРИПИНЕННЯ. Через страх - ПРИПИНЕННЯ ╕ Dasein виявля╓ буття. Однак у стан╕ ПРИПИНЕННЯ страх зовс╕м зника╓. Проходить процес компенсац╕╖. Був страх. Пройшов процес компенсац╕╖. ╤ страх повн╕стю зник. Виник стан без страху, або стан ПРИПИНЕННЯ. Припинилось ╕снування страху.

Под╕бн╕сть ПРИПИНЕННЯ ╕ Dasein в тому, що страх сприя╓ тому, щоб ПРИПИНЕННЯ, а отже ╕ Dasein в╕дбулося. Не було б страху, то не було б ╕ компенсаторного процесу ПРИПИНЕННЯ. Як ПРИПИНЕННЯ, так ╕ Dasein в╕дбуваються як м╕сце, де ╓ буття, де буття "у себе". Так╕ роздуми нагадують демонстрац╕ю психолог╕чних переживань ╕ стан╕в. Серед цих стан╕в людина знаходить особливий стан, вищий, священний. В модерн╕зм╕ Март╕н Гайде╜╜ер познача╓ цей стан як Dasein. У постмодерн╕зм╕ Жорж Батай ╕ Жак Дерр╕да позначають цей стан як стан ╤ншого. ╢ под╕бн╕сть ╕ ╓ розб╕жн╕сть в перел╕ку властивостей-характеристик ╕ в розум╕нн╕ цього феномену. Однак найчаст╕ше бачимо сп╕впад╕ння. Через це ╕ в розум╕нн╕ страху можна бачити под╕бн╕сть. Наприклад, у Март╕на Гайде╜╜ера ╕ у Жана-Поля Сартра можна бачити под╕бн╕сть думок з приводу страху. Розб╕жн╕сть теж можна побачити. Наприклад, у ставленн╕ до питань морал╕.

Ким би не був оц╕нений страх, яких би напрямк╕в ц╕ оц╕нки не торкалися, модерн╕зму чи постмодерн╕зму, все одно ф╕лософ╕я встановлю╓ обов"язковий зв"язок з в╕дпов╕дальн╕стю людини. Людина ма╓ страх, оск╕льки ма╓ в╕дпов╕дальн╕сть за св╕й виб╕р. Виб╕р не ╓ залежним в╕д людсько╖ особистост╕. Виб╕р виходить за меж╕ людини. Людина ╓ частина людства. Тому ╕ндив╕дуальний особистий виб╕р людини бува╓ залежним ╕ в╕д всього людства. Людина в╕дпов╕дальна за св╕й виб╕р. Страх присутн╕й, бо ж присутня в╕дпов╕дальн╕сть. Але в стан╕ ПРИПИНЕННЯ нема╓ н╕якого страху. Людина на правильному шляху, оск╕льки припиняються неправильний виб╕р ╕ д╕╖ з приводу цього вибору.

Екзистенц╕я. Екзистенц╕я - це стан, який виника╓ в╕д Божественного Буття, стан, в якому людина виявля╓ себе. ПРИПИНЕННЯ, або стан ПРИПИНЕННЯ, аналог╕чно, так само виника╓ в╕д Божественного Буття. Таке твердження можна прийняти, оск╕льки саме Божественне можна розум╕ти по-р╕зному. Тому певне розум╕ння Божественного, про яке буде сказано дал╕, легко впису╓ться в характеристики ПРИПИНЕННЯ. Екзистенц╕я - це категор╕я, яка опису╓ конкретне буття. ПРИПИНЕННЯ - це теж конкретний феномен псих╕чного буття людини.

В епоху Середньов╕ччя екзистенц╕ю розум╕ли як той спос╕б буття феномен╕в, який пох╕дний в╕д Божественного буття. Тут феномени ╕снують, оск╕льки вони чимось обумовлен╕, з чогось виникають. А виникають ╕з Божественного стану. За аналог╕╓ю у людини стан очищення ╕ просв╕тлення виника╓ з╕ стану ПРИПИНЕННЯ як Божественного стану. Тут ПРИПИНЕННЯ ╕ екзистенц╕я под╕бн╕. Екзистенц╕аль-н╕сть повсякденного псих╕чного св╕ту людини виража╓ незавершен╕сть, недосконал╕сть. Цей вид екзистенц╕аль-ност╕ виража╓ нетотожн╕сть соб╕. Незавершен╕сть, недосконал╕сть ╕ нетотожн╕сть присутн╕ через несп╕впад╕ння у всякого створеного феномену ╖╖ сутност╕ ╕снування ╕ екзистенц╕╖. Таке розум╕ння екзистентност╕ Середньов╕ччя зм╕нилося в наш час на те уявлення, що екзистенц╕я, перш за все, ма╓ так╕ властивост╕-характеристики як безосновн╕сть ╕ безумовн╕сть. ╤ тут можна проводити ч╕тку аналог╕ю з╕ станом ПРИПИНЕННЯ. Справа в тому, що ПРИПИНЕННЯ ма╓ таку властив╕сть-характеристику як безосновн╕сть. Вона поляга╓ в тому, що може бути припинення вс╕ляких прояв╕в людини. А безумовн╕сть ПРИПИНЕННЯ - це ╓ та ╖╖ властив╕сть-характеристика, що лежить в основ╕ феномена, який ми розгляда╓мо. Завдяки ц╕й властивост╕-характеристиц╕ ПРИПИНЕННЯ розум╕╓ться як особлив╕сть, якою воно в╕др╕зня╓ться в╕д транс╕в р╕зного роду. Ц╕╓ю властив╕стю-характеристикою ПРИПИНЕННЯ под╕бне до екзистенц╕╖. Стани людини безумовного характеру описан╕ у ф╕лософ╕╖ ╕ психолог╕╖ як сакральне (Кайуа 2003: 30-300). Це сакральне виника╓ в людин╕ ╕ торка╓ться лише людського ╕снування. Тобто екзистенц╕я, як ╕ ПРИПИНЕННЯ, ста╓ фактично певним станом людини, станом безумовного характеру. Безумовн╕сть феномен╕в, як╕ розглядаються, феномен╕в ПРИПИНЕННЯ ╕ екзистенц╕╖, да╓ п╕дстави в╕дхиляти вс╕ методичн╕ принципи редукц╕он╕зму рац╕онал╕стичного характеру. Справа в тому, що ПРИПИНЕННЯ так само, як ╕ екзистенц╕я, ╓ складними феноменами. ╤ так╕ складн╕ феномени неможливо повн╕стю пояснити законами, що пояснюють б╕льш прост╕ явища.

Екзистенц╕ю можна т╕льки констатувати, а не виводити з чого б там не було розумовими процедурами. Вона пережива╓ться. Те саме можна сказати ╕ по в╕дношенню до ПРИПИНЕННЯ. Стан ПРИПИНЕННЯ можна констатувати, як "в╕н ╓", цей стан ╓. Проте таке саме можна сказати й про стани, як╕ документально засв╕дченн╕ в культур╕ апофатичного м╕стицизму.

╤ екзистенц╕ю, ╕ стан ПРИПИНЕННЯ, ╕ стани апофатичного м╕стицизму неможливо пояснити. Але багато чого не можна пояснити ╕нш╕й людин╕, яка не мала чутт╓вого досв╕ду з приводу якихось речей. Наприклад, коли людина в сво╓му житт╕ н╕коли не вживала чогось кислого, то пояснити ╖й, яке воно, це кисле, неможливо. Те саме можна сказати ╕ по в╕дношенню до екзистенц╕╖, стану ПРИПИНЕННЯ, стан╕в апофатичного м╕стицизму. Якщо людина не переживала под╕бне, то пояснити ╖й, що це таке, неможливо. Тобто досв╕д екзистенц╕╖ неможливо безпосередньо передати ╕нш╕й людин╕. Досв╕д стану ПРИПИНЕННЯ також неможливо передати ╕нш╕й людин╕. ╤ екзистенц╕я, ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - це чиста випадков╕сть. Однак стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ зовн╕ динам╕чним явищем. Тут припиня╓ться певна сфера псих╕чних процес╕в. В екзистенц╕ал╕зм╕ як набор╕ ф╕лософських концепц╕й категор╕я екзистенц╕я розум╕╓ться по-р╕зному. Наприклад, Март╕н Гайде╜╜ер розгляда╓ екзистенц╕ю як динам╕чне явище. Можна вважати, що момент динам╕зму ╓, оск╕льки саме припинення - це процес, процес припинення непотр╕бних прояв╕в людини. Гайде╜╜ер розгляда╓ ╕снування як про╓ктування людиною себе в майбутн╓. Такий динам╕зм псих╕чного життя людини не в╕добража╓ процес ПРИПИНЕННЯ. Адже ПРИПИНЕННЯ - це припинення непотр╕бних про╓ктувань.

Через екзистенц╕ю розгорта╓ться розум╕ння того, що людське ╕снування розкрива╓ себе поза контактами з ╕ншими людьми, розкрива╓ особист╕сне ╕ндив╕дуальне ставлення до смерт╕, до к╕нцевост╕ ╕снування як важливе. Важлив╕сть цього в стан╕ ПРИПИНЕННЯ знижу╓ться. В╕дбува╓ться припинення ставлення до смерт╕ в тих проблемах, в яких людина не може вплинути ╕ щось зм╕нити.

В екзистенц╕ал╕зм╕ к╕нцев╕сть познача╓ться як тимчасов╕сть. З тимчасов╕стю людина з╕штовху╓ться в сво╓му повсякденному св╕домому житт╕. Стан ПРИПИНЕННЯ - це не повсякденне життя, а особливе, досконале. ╤ св╕дом╕сть тут звужу╓ться до ре╓страц╕╖ свого ╕снування в тепер╕шньому час╕, до чутт╓во╖ ре╓страц╕╖ того, що ╓ всередин╕ душ╕. А там н╕чого не в╕дбува╓ться, оск╕льки йде процес припинення всього непотр╕бного, що накопичилось у людини.

Екзистенц╕ал╕зм каже про те, що сутн╕сть людини - це ╖╖ екзистенц╕я, де спос╕б людського буття сво╓ю сутн╕стю розташову╓ться в ╕стор╕╖ ╕снування конкретно╖ людини. В ╕стор╕╖ ╕снування людини йде розкриття екзистенц╕╖, коли людина то "виходить ╕з себе" то "поверта╓ться в себе". Це процес пошуку себе. Людина смертна, ╕ тому вона шука╓ себе. У сво╖х пошуках людина виявля╓ себе як певне "м╕сце ╕снування". Це м╕сце ╕снування ╓ "тут-╕снування". ╤ це екзистенц╕альне "тут-╕снування" сп╕впада╓ з╕ станом ПРИПИНЕННЯМ, який ╓ тепер╕шн╕стю.

Людина, шукаючи себе, вда╓ться до крайнощ╕в. Спочатку вона "виходить ╕з себе" сво╖ми установками. Це екстаз. Пот╕м "поверта╓ться в себе", "заглиблю╓ться в себе". Це енстаз. Однак до людини приходить ╕ р╕вновага, коли йде процес ПРИПИНЕННЯ непотр╕бних д╕й.

Екзистенц╕ал╕зм. Стан ПРИПИНЕННЯ, його властивост╕-характеристики можна знайти в екзистенц╕ал╕зм╕ як ф╕лософському вченн╕. Це вчення акценту╓ увагу на ун╕кальност╕ людського ╕снування. Цю ун╕кальн╕сть екзистенц╕ал╕зм абсолютизу╓, стверджуючи, що ╖╖ неможливо висловити в поняттях. А це сп╕впада╓ з думками апофатичного м╕стицизму про м╕стичн╕ стани, сп╕впада╓ з╕ станом ПРИПИНЕННЯ, який теж неможливо висловити в поняттях.

Екзистенц╕альну направлен╕сть думок започаткував С. К"╓ркегор. В╕н протиставив екзистенц╕ю ╕ систему. Лог╕ка розчиня╓ людське ╕снування в мисленн╕. Але ╕снування людей у сво╖й повнот╕ й неповторност╕ не може бути схоплено думкою в самих сво╖х малих ╕ др╕бних подробицях. ╤снування людсько╖ душ╕ у сво╖х особливостях не може бути повн╕стю проникливою для думки ╕ повн╕стю вкладатися в поняття ╕ судження абстрактного характеру. C. К"╓ркегор вказував на те, що екзистенц╕я - це те, що не може бути зрозум╕лим завдяки абстрактному мисленню, завдяки абстрактному в╕дстороненню. Так╕ роздуми про екзистенц╕ю сп╕впадають з думками про стан ПРИПИНЕННЯ. Стан ПРИПИНЕННЯ, так само, як ╕ екзистенц╕я, не може бути повн╕стю проникливим для думок ╕ не може бути представленим у поняттях. Тому ╓ твердження, за яким до стану ПРИПИНЕННЯ не можуть бути застосован╕ науков╕ методи досл╕дження. ПРИПИНЕННЯ як регуляторний компонент самосв╕домост╕ ╕ самоп╕знання не може бути п╕знаним при використанн╕ наукових способ╕в отримання об'╓ктивних ╕стин. Хоча всяке явище ╕ всякий феномен може бути схильним до наукових метод╕в досл╕дження.

Екзистенц╕я - це "внутр╕шн╕й" стан людини. Цей стан може переходити у зовн╕шн╕й предметний св╕т. ПРИПИНЕННЯ - це теж внутр╕шн╕й стан людини. Та коли йде дуже сильне зовн╕шн╓ роздратування, то р╕вень сили цього стану може знижуватись, ╕ людина почина╓ д╕яти ззовн╕.

Екзистенц╕ал╕зм стверджу╓, що зовн╕шн╓ предметне ╕снування людини виявля╓ не ╕стинне ╕ несправжн╓ ╕снування. Проте людина може вибрати споглядально-чутт╓ву форму свого ╕снування, яке буде спрямоване до "само╖ себе". Спрямован╕сть людини до "само╖ себе", до сво╓╖ неповторно╖ особистост╕ за екзистенц╕ал╕стськими ╕деями - це справжн╓ ╕снування. Под╕бн╕сть можна бачити ╕ при стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Але стан ПРИПИНЕННЯ - це не т╕льки виключно раптовий феномен. В╕н ще й спустошу╓ внутр╕шн╕й св╕т людини як непотр╕бний ╕ застар╕лий. Щоб пот╕м оновлюватися, потр╕бн╕ впливи зовн╕шнього св╕ту. Споглядально-чутт╓вий спос╕б життя - це вправи для засв╕дчення сво╖х спонукань ╕ оволод╕ння собою для подальших зовн╕шн╕х д╕й. Перетворювати зовн╕шн╕й св╕т не ╓ неправильним. ПРИПИНЕННЯ - це лише допом╕жний спос╕б ╕снування спонтанного характеру.

Екзистенц╕ал╕зм - це вчення про буття. Тобто - це онтолог╕я. Але ця онтолог╕я суб"╓ктивна, про внутр╕шн╕й св╕т людини. В цьому внутр╕шньому св╕т╕ екзистенц╕я ╕сну╓ в структур╕ сущого. Тут - структура загального характеру, що охоплю╓ людську реальн╕сть як таку. Ця людська реальн╕сть не самост╕йна, залежна. Вона залежить в╕д "╕ншого", в╕д того "╕ншого", що ╕сну╓ поза людиною, точн╕ше поза людським. Сутн╕сть, природа цього "╕ншого" ╓ "трансценденц╕я". Про це говорить ф╕лософ╕я. Рел╕г╕йно-м╕стична культура утверджу╓ Божественне. Особливо ч╕тк╕ роздуми можна знайти в апофатичн╕й теолог╕╖ ╕ апофатичному м╕стицизм╕. За традиц╕╓ю апофатичн╕ роздуми не демонструють позитивн╕ визначення Божественного, а в╕дстороню-ються ц╕лим рядом заперечень. У роздумах присутня ц╕ла система заперечень, що можна вважати сво╓р╕дною практикою, технолог╕╓ю натяк╕в. Через ц╕ натяки в небокра╖ людського буття можна отримати "справжн╓ ╕снування".

Екзистенц╕ал╕зм стверджу╓, що коли у людини нема╓ устремл╕ння до трансценденц╕╖, то така людина деграду╓. Деграду╓ людська реальн╕сть як така. ╤ людина знеособлю╓ться в повсякденност╕. В повсякденност╕ в╕д стану ПРИПИНЕННЯ ╕сну╓ т╕льки сл╕д. Тут деградац╕я може виникнути, якщо людина не мала ПРИПИНЕННЯ, яке н╕велю╓ непотр╕бне.

Екзистенц╕ал╕зм розкрива╓ бутт╓ву характеристику екзистенц╕╖ як людського реального внутр╕шнього св╕ту. Цей св╕т як вищий в╕дчува╓ться людиною нав╕ть у тих ситуац╕ях, коли людина в╕д╕йшла в╕д свого ╕деалу, заблукала, втратила себе. Споглядаючи, засв╕дчуючи себе, людина може оволод╕ти собою, повернути втрачене. На це натяка╓ стан ПРИПИНЕННЯ, який колись стався в людин╕.

В екзистенц╕ал╕зм╕ досл╕дження екзистенц╕╖ поверта╓ться розум╕нням ц╕╓╖ екзистенц╕╖ як ╕нтенц╕онального буття. На таке осмислення екзистенц╕╖ ор╕╓нтують Март╕н Гайде╜╜ер, Жан-Поль Сартр. Таким розум╕нням екзистенц╕╖ може бути буття. В╕д стану ПРИПИНЕННЯ при бутт╕ людини у св╕т╕ залиша╓ться лише сл╕д. Коли розум╕╓ться екзистенц╕я як буття у св╕т╕, то мова йде про опис реального св╕домого буття людини. ╤ екзистенц╕я тут - як певний момент духовного ╕снування людини.

Екзистенц╕ал╕зм розум╕╓ буття людини як св╕т, буття в цьому св╕т╕, буття (св╕т - буття-в-св╕т╕ - буття). В ц╕й категор╕альн╕й структур╕ ПРИПИНЕННЯ ╓ момент. Цей момент ╓ екзистенц╕я, тобто буття-в-св╕т╕. Це не повсякденне буття в св╕т╕, а потойб╕чне буття з╕ св╕том. Тут св╕т - лише як арена повсякденност╕. Тобто св╕дом╕сть явля╓ собою лише св╕дчення того всього, що ╓ в людин╕ ╕ навкруги людини. Таке ╕снування безособове. А особове, повсякденне ╕снування в св╕т╕ тут ╓ несправжн╕м ╕снуванням. Направлен╕сть людсько╖ реальност╕ на св╕т познача╓ться як несправжн╓ ╕снування. В екзистенц╕ал╕зм╕ роздуми сп╕впадають з роздумами апофатичного м╕стицизму. У людини - справжн╓ ╕снування, якщо у не╖ ╓ направлен╕сть до потойб╕чного. ПРИПИНЕННЯ не потребу╓ направленост╕, а виника╓ раптово. Але страх спонука╓ людину до справжнього ╕снування. Цим ПРИПИНЕННЯ ╕ екзистенц╕я под╕бн╕. Хоча в екзистенц╕ал╕зм╕ страх якийсь метаф╕зичний. Це прозр╕ння, яке потряса╓ людину. Таке прозр╕ння може бути ╕ при ПРИПИНЕНН╤. Людин╕ в╕дкрива╓ться ╖╖ зяюча безодня ╕снування. При ПРИПИНЕНН╤ - це абсолютний спок╕й. Р╕шення присутн╓. В екзистенц╕ал╕зм╕ нема╓ спокою, а ╓ ризик р╕шення, що ╕ ╓ справжн╕м ╕снуванням.

Екзистенц╕я в рел╕г╕йному екзистенц╕ал╕зм╕ б╕льш сп╕впада╓ з ПРИПИНЕННЯМ. Але тут сп╕впад╕ння лише в самозаглибленост╕. Самозаглиблен╕сть да╓ людин╕ можлив╕сть знайти нове, трансцендентне явлення буття. Тобто сприя╓ виникненню в людин╕ стану ПРИПИНЕННЯ.

Не-рел╕г╕йний екзистенц╕ал╕зм вказу╓, що буття не може бути св╕дом╕стю, адже таке буття втратить тотожн╕сть ╕з самим собою. ╤ абсолютне буття не може бути особист╕сним, особист╕стю. Тут стан ПРИПИНЕННЯ можна вважати певним станом людсько╖ особистост╕, коли ╓ справжн╓ ╕снування.

Аскеза заперечення ╕сну╓ як у рел╕г╕йному екзистенц╕ал╕зм╕, так ╕ в не-рел╕г╕йному. Вона ╕сну╓ ╕ в апофатичному м╕стицизм╕. ╤ таке заперечення можна розум╕ти, як практику отримання вищого, абсолютного буття людини. Це отримання просв╕тлення ╕ пробудження, коли людина не спокуша╓ться, заперечуючи р╕зн╕ сприйняття ╕ впливи, йде сво╖м шляхом. Тод╕ в не╖ й виника╓ стан вищого характеру, стан абсолютного буття, виника╓ стан ПРИПИНЕННЯ. Але стан ПРИПИНЕННЯ може виникнути ╕ раптово, випадково. Тут у повсякденному бутт╕ людина засв╕дчувала сво╖ спонукання, працювали процеси самосв╕домост╕, усв╕домлення того, що не можна п╕ддаватись спокусам. Людина робила вольов╕ зусилля проти спокус ╕ непотр╕бного. Тод╕ раптово ╕ випадково прийшов стан ПРИПИНЕННЯ, при якому автоматично ╕ без зусиль припинилися вс╕ непотр╕бн╕ д╕╖. В екзистенц╕ал╕зм╕ вольова практика: не п╕ддаватися тому, що ╓ перешкодою на шляху, розум╕╓ться, як "Неприйняття всього", "Велика в╕дмова".

З приводу стану страху ╕ стану ПРИПИНЕННЯ зробимо деяк╕ висновки. Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ не ╓ под╕бними характеристикам категор╕╖ "страх", стану страху. Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ складником категор╕╖ "страх".

Зроблено пор╕вняння характеристик категор╕╖ "страх" ╕ властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. При розгляд╕ документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть-характеристику стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю-характеристикою ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ц╕лий ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "страх", яку доведено як в прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму, а також екзистенц╕ал╕зму.

Методом компаратив╕стики встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ под╕бним категор╕╖ "страх". Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ станом, при якому в╕дсутн╕й не лише страх, а нав╕ть якась мала напруга. Тобто людина ма╓ стани, при яких виникають самодостатн╕сть ╕ повна в╕дсутн╕сть страху. Людина в╕льна в╕д напруги ╕ страху компенсаторного характеру. Мети досягнуто, ╕ зникають ус╕ляк╕ душевн╕ напруги, виника╓ свобода не т╕льки в╕д страху, а й в╕д вс╕ляко╖ незначно╖ стресово╖ напруги. Але це ненадовго, оск╕льки людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. ╤ напруги з"являються. Проте людина вже волод╕╓ собою. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це не просто в╕дсутн╕сть страху. Це повна в╕дсутн╕сть яко╖сь хоч мало╖ нервово╖ напруги, повна свобода в╕д стресу. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях, як╕ б дали якусь напругу, з"явля╓ться свобода в╕д нервово╖ напруги.

Проанал╕зовано документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено: не стан страху, а стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, ста╓ в╕льною в╕д страху. В цьому категор╕я страху ╕ стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ под╕бними.

Стан ПРИПИНЕННЯ бачиться як додатковий регулятивний механ╕зм вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що не в категор╕╖ "страх", а в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, упов╕льнення ╕ очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища.

Методом компаратив╕стики встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть, припиня╓ страх. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Однак у св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ПРИПИНЕННЯ незрозум╕ло чому призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння, зникають страхи. Отже зникнення страху розум╕╓ться як СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). ╤ припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове, те, що давало напругу ╕ страх. Саме тому в╕дчува╓ться упов╕льнення в╕д страху.


ВИСНОВКИ


ОНТОЛОГ╤ЧНИЙ АСПЕКТ (об"╓ктивна онтолог╕я). Стан ПРИПИНЕННЯ ╕сну╓ в природ╕ людини, в ряду ╕нших стан╕в людини. Основн╕ функц╕╖ цього стану - очищувальна ╕ компенсаторна.

ОНТОЛОГ╤ЧНИЙ АСПЕКТ (суб"╓ктивна онтолог╕я). Стан ПРИПИНЕННЯ очищу╓ псих╕ку людини в╕д др╕б"язкових, непотр╕бних, неважливих прояв╕в, встановлюючи р╕вновагу м╕ж св╕домим ╕ несв╕домим, приводячи псих╕ку в гармон╕ю. Стан ПРИПИНЕННЯ компенсу╓ недол╕ки псих╕чного життя людини. В першу чергу, компенсуються страхи.

ЕП╤СТЕМОЛОГ╤ЧНИЙ (ГНОСЕОЛОГ╤ЧНИЙ) АСПЕКТ. Стан ПРИПИНЕННЯ входить як складова в процес творчост╕ людини. При актуал╕зац╕╖ цього стану припиняються ╕ зникають застар╕л╕ уявлення, п╕сля чого при осяянн╕ (╕нсайт╕) народжуються нов╕. При стан╕ ПРИПИНЕННЯ не в╕дкриваються об"╓ктивн╕ ╕стини. Об"╓ктивн╕ ╕стини в╕дкриваються при стан╕ осяяння (╕нсайта).

АКС╤ОЛОГ╤ЧНИЙ АСПЕКТ. Ц╕нн╕сть стану ПРИПИНЕННЯ поляга╓ в тому, що цей стан дару╓ людин╕ свободу в╕д ус╕х застар╕лих, в╕джилих сво╓ уявлень ╕ переконань. Людина оновлю╓ться. В цьому поляга╓ ц╕нн╕сний аспект стану ПРИПИНЕННЯ.


СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ


Аверинцев, С.С. (2010). Мистика. В Новая философская энциклопедия (В 4т. Т. 2). Москва: Мысль.

Аверинцев, С.С. (1972). Символ. В КЛЭ. Т.7. Москва.

Авеста. (1997). Авеста в русских переводах (1861 - 1996). Санкт-Петербург: Журнал "Нева" - РХГИ.

Адлер, Альфред. (1997). О нервическом характере. Санкт-Петербург: Университетская книга.

Адлер, Герхард. (1996). Лекции по аналитической психологии. Москва: Рефл-бук, Киев: Ваклер.

Азимов, А. (2002). Выбор катастроф. Санкт-Петербург: Амфора.

Айзеле, Роман. (2009). Теория познания. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Андерхилл, Эвелин. (2000). Мистицизм. Киев: София, Ltd.

Андросов, В.П. (2011). Индо-тибетский буддизм. Энциклопедический словарь: монография. Москва: Ориенталия.

Аристов, В. (2006). "Тот человек в человеке..." (Idem-forma и поэтика Другого). Семиотика и авангард: антология. Москва: Академический Проект.

Арнаудов, М. (1970). Психология литературного творчества. Москва: Прогресс.

Батай, Ж. (2000). Теория религии. Литература зла. Минск: современный литератор.

Бергсон, А. (1994). Два источника морали и религии. Москва: Канон.

Берч, В., & Пенман, Д. (2014). Осознанная медитация: Практическое пособие по снятию боли и стресса (Ю. Цыбышева, Пер.). Москва: Манн, Иванов и Фербер.

Бердяев, Н.А. (1991). Самопознание. Ленинград: Лениздат.

Библия. (2011). Библия. Книги Священного Писания Ветхого и Нового Завета. Москва: Российское библейское общество; (Лк 17:3).

Бинсвангер, Л. (1999). Бытие-в-мире. Москва: Рефл-бук; Киев: Ваклер.

Бланшо, М. (1998). От Кафки к Кафке. Москва: Логос.

Бодрийяр, Жан. (2000). Символический обмен и смерть. Москва: "Добросвет".

Болькен, Айне. (2009). Аксиология. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Бояновски, Йохен. (2009). Благо. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Брантль, Дирк. (2009). Ценность. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Бубер, М. (1999). Два образа веры. Москва: ООО "Фирма "Издательство АСТ".

Бурно, М.Е. (2008). О характерах людей (психотерапевтическая книга). Москва: Академический Проект; Фонд "Мир".

Бхагавадгита. (1977). Бхагавадгита. В Философские тексты "Махабхараты". Ашхабад: Ылым.

Вашестов, А.Г. (2000). Феномен. В Современная западная философия: Словарь. Москва: ТОН - Остожье.

Вейнингер, О. (1992). Пол и характер. Москва: ТЕРРА.

Вербер, Бернар. (2009). Мы, боги. Волшебный остров. Москва: ГЕЛЕОС:РИПОЛ классик.

Висоцька, О.╢. (2012). Етика вза╓мод╕╖ сусп╕льства з природою: морально-ц╕нн╕сн╕ основи еколог╕чно╖ культури. Дн╕пропетровськ: Акцент ПП.

Выготский, Л.С. (1996). Педагогическая психология. Москва: Педагогика-Пресс.

Гадамер, Г.-Г. (1991). Актуальность прекрасного. Москва: Искусство.

Гайденко, П. (2009). Бытие. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Гансен, Джеймс. (2003). Присутн╕сть (presence). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Видавництво Солом╕╖ Павличко "Основи".

Гегель. (1973). Феноменология духа и логика. В Гегель. Работы разных лет. В двух томах. Т.2. Москва: Мысль.

Гельб, Г., Зигель, П. (1994). Обезболивание без лекарств. В Стресс жизни: Сборник. Санкт-Петербург: ТОО "Лейла".

Гинзбург, Лидия. (1997). О лирике. Москва: Интрада.

Годфруа, Ж. (1992). Что такое психология. В 2-х т. Т.1. Москва: Мир.

Голмен, Д. (1993). Многообразие медитативного опыта. Киев: София.

Гроф, С. (1994). Путешествие в поисках себя. Москва: Изд-во Трансперсонального Института.

Гроф К., Гроф С. (1996). Неистовый поиск себя. Москва: Изд-во Трансперсонального института.

Гудолл, Дж. (1992). Шимпанзе в природе: поведение. Москва: Мир.

Гумбрехт, Х.У. (2006). Производство присутствия: Чего не может передать значение. Москва: Новое литературное обозрение.

Давид-Неэль, А. (1991). Мистики и маги Тибета. Москва: Дягилевъ Центр, ЦДЛ.

Давыдов, И.П. (2006). Гнозис. В Религиоведение. Энциклопедический словарь. Москва: Академический проспект.

Дао дэ цзин. (2001). В Люйши чуньцю (Весны и осени господина Люя.). Москва: Мысль.

Делёз, Жиль. (2002). Критика и клиника. Санкт-Петербург: Machina.

Делёз, Ж. (2000). Критическая философия Канта: учение о способностях. Бергсонизм. Спиноза. Москва: ПЕР СЭ.

Делёз, Ж. (1999). Марсель Пруст и знаки. Санкт-Петербург: Алетейя.

Делёз, Ж. (1992). Представление Захер-Мазоха (Холодное и жестокое). В Венера в мехах (с. 191 - 313). Москва: РИК "Культура".

Делёз, Ж., Гваттари, Ф. (1998). Что такое философия? Москва: Институт экспериментальной социологии; Санкт-Петербург: Алетейя.

Деррида, Ж. (2001). Оставь это имя (Постскриптум) "Sauf le nom". Как избежать разговора: денегации (Comment ne pas parler). В Гурко Е. Деконструкция: тексты и интерпретация. Деррида Ж. Оставь это имя (Постскриптум), Как избежать разговора: денегации. Минск: Экономпресс.

Деррида, Ж. (1999). О почтовой открытке от Сократа до Фрейда и не только. Минск: Современный литератор.

Джемс, В. (1993). Многообразие религиозного опыта. Санкт-Петербург: Андреев и сыновья.

Дидье Жюлиа. (2000). Философский словарь. Москва: Междунар. отношения.

Доддс, Э.Р. (2000). Греки и иррациональное. Санкт-Петербург: Алетейя.

Долгов, К.М. (1990). От Кьеркегора до Камю: Очерки европейской философско-эстетической мысли ХХ века. Москва: Искусство.

Дрискол, К. (2003). Кристева Юл╕я (Kristeva, Julia). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Основи.

Дхаммапада. (2005). Москва: ООО "Издательский дом "София".

Дюмезиль, Ж. (1986). Верховные боги Индоевропейцев. Москва: Главная редакция восточной литературы издательства "Наука".

Жадько, В.А. (2019). Ф╕лософ╕я як гуман╕стичний св╕тогляд: наукова монограф╕я. Запор╕жжя: Видавництво ПП "Новий Св╕т-2000".

Жирту╓ва, Н.С. (2009). Модиф╕кац╕╖ м╕стичного досв╕ду в рел╕г╕йних традиц╕ях св╕ту: монограф╕я. Херсон: Видавництво ХДМ╤.

Забияко, А.П. (2009). Транс. В Энциклопедия эпистемологии и философии науки (с. 999). Москва: "Канон" РООИ "Реабилитация".

Иваницкий, А.М. (1984). Изучение причинных связей между физиологическими и психическими феноменами при исследовании восприятия. В Мозг и психическая деятельность. Москва: Наука.

Иванов, В.И. (1994). Родное и вселенское. Москва: Республика.

Ильин, Е.П. (2001). Эмоции и чувства. Санкт-Петербург: Питер.

Йогани. (2011). Глубокая медитация: Путь к личной свободе. Москва: ООО Издательство "София".

Каган, Л.С. (1991). Секреты медитации и ваше здоровье. В Здоровье для всех. Выпуск 4. Москва: НПО "Союзмединформ".

Каган, Л.С. (1990). Медитация: мистика или психотехника? Черкесск: Приложение к газете "Курьер" Северо-Кавказского информационно-рекламного агентства.

Каграманов, Ю.М. (1986). Метаморфозы нигилиз-ма: О "новых философах" и "новых правых". Москва: Политиздат.

Кабат-Зинн, Дж. (2013). Практика медитации: В любое время, в любом месте. Москва: Эксмо.

Кайуа, Р. (2003). Миф и человек. Человек и сакральное (С.Н. Зенкин, Пер.) Москва: ОГИ.

Каневский, М.Н. (2001). "Трости надломленной не переломит..." к диалектике пределов умаления и славы. Дн╕пропетровськ: "Пол╕граф╕ст".

Кассирер, Э. (1912). Познание и действительность. Понятие о субстанции и понятие о функции. Санкт-Петербург: Изд. "ШИПОВНИК" СПБ.

Кастанеда, Карлос. (1993). Дар Орла. Огонь изнутри. Киев: "София". Ltd.

Клонингер, С. (2003). Теории личности: познание человека. Санкт-Петербург: Питер.

Колодний, А. (2020). Феномен рел╕г╕╓знавства. Монограф╕я. Ки╖в: ╤нтерсерв╕с.

Колодний, А. (2015). Вступ. В ╤нституц╕йн╕ процеси конфес╕йного життя св╕ту й Укра╖ни. Колективна монограф╕я. Ки╖в: УАР.

Колодний, А.М. (2013). ╤стор╕ософ╕я рел╕г╕╖. Ки╖в: УАР.

Колодний, А.М. (2009). Рел╕г╕йне сьогодення Укра╖ни: роздуми, оц╕нки ╕ прогнози (тематична зб╕рка вибраних статей ╕ тез). Ки╖в: УАР.

Кон, И.С. (1984). В поисках себя: Личность и её самосознание. Москва: Политиздат.

Коран. (1990). Москва: Издательско-полиграфическая фирма "АНС-Принт" Ассоциации "Новый стиль".

Кристева, Ю. (2010). Черное солнце: депрессия и меланхолия. Москва: Когито-Центр.

Кристева, Ю. (2004). Избранные труды: Разрушение поэтики. Москва: "Российская политическая энциклопедия" (РОССПЭН).

Кришнамурти, Джидду. (1999). Записные книжки. Москва: Разум / Мир Кришнамурти.

Крокет, Клейтон. (2003). П╕днесене (sublime). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Вид-во Солом╕╖ Павличко "Основи".

Ксендзюк, А. (1995). Тайна Карлоса Кастанеды. Анализ магического знания дона Хуана: теория и практика. Одесса: Хаджибей.

Кэмпбелл, Д. Дж. (2009). Эффект Моцарта. Минск: ООО "Попурри".

Кэмпбелл, Д. (2002). Мифический образ. Москва: ООО "Издательство АСТ".

Лакан, Ж. (1995). Функция и поле речи и языка в психоанализе. Москва: Издательство "Гнозис".

Ламонт, К. (1984). Иллюзия бессмертия. Москва: Политиздат.

Латьенс, Мери. (1993). Жизнь и смерть Кришнамурти. Москва: "КМК, Лтд".

Лебедев, В.И. (1989). Личность в экстремальных условиях. Москва: Политиздат.

Левин, С. (1996). Кто умирает? Киев: София.

Леонгард, К. (1989). Акцентуированные личности. Киев: Вища школа.

Леонтьев, А.Н. (1981) Проблемы развития психики. Москва: Издательство Моск. ун-та.

Линдблад, Я. (1991). Человек - ты, я и первозданный. Москва: Прогресс.

Лосев, А.Ф. (2000). История античной эстетики. Поздний эллинизм. Харьков: Фолио; Москва: ООО "Издательство АСТ".

Лосев, А.Ф. (1993). Очерки античного символизма и мифологии. Москва: Мысль.

Мак-Фарленд, Д. (1988). Поведение животных: Психобиология, этология и эволюция. Москва: Мир.

Ман, П.де. (1999). Аллегории чтения: фигуральный язык Руссо, Ницше, Рильке и Пруста. Екатеринбург: Изд-во Урал. ун-та.

Манхейм, Карл. (1994). Диагноз нашего времени. Москва: Юрист.

Маргарон╕, Мар╕я. (2003). Метаф╕зика присутност╕ (metaphysics of presence). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Видавництво Солом╕╖ Павличко "Основи".

Марков, Б.В. (1997). Теономная антропология М. Шелера и М. Бубера. В История современной зарубежной философии: компаративистский подход. Санкт-Петербург: Издательство "Лань".

Марсель, Г. (2005). Метафизический дневник. Санкт-Петербург: Наука.

Маслоу, А. (2002). По направлению к психологии бытия. Москва: Изд-во ЭКСМО-Пресс.

Маслоу, А. (1997). Психология бытия. Москва: Рефл-бук; Киев: Ваклер.

Махарши, Шри Рамана. (1999). Собрание произведений. Санкт-Петербург - Тируваннамалай: "Экополис и культура" - Шри Раманашрам.

Метц, К. (2010). Воображаемое означающее. Психоанализ и кино. Санкт-Петербург: Издательство Европейского университета в Санкт-Петербурге.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Мурашкин, М.Г. (2006). Записи 2005 года. Дн╕пропетровськ: С╤Ч.

Нагата, Х. (1991). История философской мысли Японии. Москва: Прогресс.

Нисаргадатта, Махарадж. (2013). Я есть То. Москва: ИД "Ганга".

Новый Завет. (1992). В Слово жизни. Новый Завет в современном переводе. Stockholm: PICORP; (Лк 17:3).

Орлов, Ю.М. (1991). Восхождение к индивидуаль-ности: Кн. Для учителя. Москва: Просвещение.

Ортега-и-Гассет, Х. (2000). Камень и небо. Москва: Грант.

Ортега-и-Гассет, Х. (1991). Что такое философия? Москва: Наука.

Орт╕с, Л╕за М. (2003). "Я"/╕нший (self/other). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Вид-во Солом╕╖ Павличко "Основи".

Ошо. (2011). Мудрость дзэн. Москва: ООО Издательство "София".

Ошо. (1991). Оранжевая книга. Измерение неведомого. Москва: "Макет" ПФК "Профико".

Платон. (1986). Диалоги. Москва: Мысль.

Плотин. (1995). Эннеады. Киев: УЦИММ - ПРЕСС.

Полан, Жан. (2002). Тарбские цветы, или террор в изящной словесности. Санкт-Петербург: Наука.

Поликарпов, В.С. (1987). Время и культура. Харьков: Издательство при Харьковском государственном университете издательского объединения "Вища школа".

Прабхупада, С. (1993). Учение Шри Чайтаньи. Москва: Бхактиведанта бук траст.

Пронников, В.А., Ладанов, И.Д. (1983). Японцы. Этнографические очерки. Москва: Главная редакция восточной литературы издательства "Наука".

Прохоров А.О., Валиуллина М.Е., Габдреева Г.Ш., Гарифуллина М.М., Менделевич В.Д. (2011). Психология состояний. Москва: Изд-во "Когито-Центр".

Пустоваров, В.А. (2005) Путь судьбы. Дн╕пропетровськ: Пороги.

Рассел, Б. (1994). История западной философии. В 2т. Т.1. Новосибирск: Изд-во Новосиб. ун-та.

Ревонсуо, А. (2013). Психология сознания. Санкт-Петербург: Питер.

Ригведа. (1989). Ригведа. Мандалы I-IV. Москва:Наука.

Роузен, Дэвид. (1997). Дао Юнга. Киев: София.

Рубинштейн, С.Л. (1973). Проблемы общей психологии. Москва: Наука.

Сартр, Жан-Поль. (1966). Слова. Москва: Издательство "Прогресс".

Селин, Я.А. (2004). Феноменология интерсубъек-тивности. Санкт-Петербург: Наука.

Семенцов, В.С. (1981). Проблемы интерпретации брахманической прозы. Ритуальный символизм. Москва: Издательство "Наука". Главная редакция восточной литературы.

Скотт, Сирил. (2005). Оккультное воздействие музыки. Москва: РИПОЛ классик.

Степанянц, М.Т. (1987). Философские аспекты суфизма. Москва: Главная редакция восточной литературы издательства "Наука".

Стрелков, В. (2009). Страх. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Тайлор, Э.Б. (1989). Первобытная культура. Москва: Политиздат.

Такубоку, Исикава. (1989). Философское учение буддизма. В Восток - Запад. Исследования. Переводы. Публикации. Выпуск четвёртый (с. 224-238). Москва: Наука. Главная редакция восточной литературы.

Теплов, Б.М. (1985). Конспекты и комментарии к книге А. Анастази "Дифференциальная психология". В Избранные труды (В 2т. Т. 2, с. 247-279). Москва: Педагогика.

Тибилова, А.У. (1991). Восстановительная терапия психически больных позднего возраста. Ленинград: Медицина.

Тора. (2005). Москва: SHAMIR.

Трипитака. Дхаммапада. (2005). Москва: ООО "Издательский дом "София".

Уилбер, Кен. (1996). Высшее состояние сознания. В Что такое просветление? Москва: Издательство Трансперсонального Института.

Уолш, Р; Воон, Ф. (2006). Раздел первый. Загадка сознания. В Пути за пределы "эго". Трансперсональная перспектива. Москва: Открытый мир.

Уотс, А. (2004). ЭТО ОНО. В Д.Уайт (ред.), Что такое просветление (сс. 48-66). Москва: ООО "Издательство АСТ".

Упанишады. (2003). Москва: Издательская фирма "Восточная литература" РАН.

Фёрштайн, Г. (2002). Энциклопедия йоги. Москва: ФАИР-ПРЕСС.

Филипович, Л.О. (2016). Культура рел╕г╕йного життя. Вибран╕ прац╕. Ки╖в: УАР. "╤нтерсерв╕с".

Фромм, Э. (1992). Душа человека. Москва: Республика.

Фромм, Э. (1990). Иметь или быть? Москва: Прогресс.

Хайдеггер, Мартин. (1997). Бытие и время. Москва: AD MARGINEM.

Хайдеггер, М. (1991). Разговор на просёлочной дороге: Сборник. Москва: Высш. шк.

Хаксли, Джулиан. (1992). Религия без откровения. Москва: Знание.

Хаксли, Джулиан. (1992). Религия без откровения. Москва: Знание.

Халапсис А. В. (2017). Зеркало Клио: Метафизическое постижение истории: монография. Днепр: Середняк Т.К.

Хант, Г.Т. (2004). О природе сознания: С когнитивной, феноменологической и трансперсональной точек зрения. Москва: ООО "Издательство АСТ".

Хемфрейс, К. (1994). Концентрация и медитация. В Хемфрейс К. Концентрация и медитация. Тулку Т. Ринпоче. Жест равновесия. Киев: "REFL-book".

Хеффе, Отфрид. (2009). Счастье. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Хеффе, Отфрид. (2009). Свобода. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Швейцер, А. (2002). Мировоззрение индийских мыслителей. Мистика и этика. Москва: Алетейа.

Швейцер, А. (1992). Благоговение перед жизнью. Москва: Прогресс.

Шелер, М. (2011). Проблемы социологии знания. Москва: Институт общегуманитарных исследований.

Шестаков, В.П. (1983). Эстетические категории: Опыт систематического и исторического исследования. Москва: Искусство.

Шестов, Л.И. (2001). На весах Иова. Москва: ООО "Издательство АСТ"; Харьков: Фолио.

Шульц, Герхард. (1998). Новалис. Челябинск: "Урал LTD".

Элиаде, М. (2009). История веры и религиозных идей: От Гаутамы Будды до триумфа христианства. Москва: Академический Проект.

Элиаде, М.; Кулиано, И. (2011). Словарь религий, обрядов и верований. Москва: Академический Проект.

Эриксон, Э. (1996). Идентичность: юность и кризис. Москва: Издательская группа "Прогресс".

Юнг, К.Г. (1997). Комментарий к немецкому переводу китайских трактатов "Секрет Золотого Цветка" и "Книга Прозрения и Судьбы". В Восхождение к Дао. Москва: Наталис.

Юнг, К. (1995). Психологические типы. Санкт-Петербург: Ювента, Москва: Издат. фирма "Прогресс-Универс".

Юханнисон, Карин. (2011). История меланхолии. О страхе, скуке и печали в прежние времена и теперь. Москва: Новое литературное обозрение.

Ясперс, К. (1997). Общая психопатология. Москва: Практика.

Bataille, Georges. (1986). L"Experience interieure. Paris: Gallimard.

Bloom, H. (1982). Agon: Towards a Theory of Revisionism. - Oxford: Oxford University Press.

Derrida, Jacques. (1967). "Violence et metaphysiqe: essai sur la pensee d"Emmanuel Levinas" in L"Ecriture et la difference. Paris: Seuil.

Durkheim, Emile. (1915). The Elementary Forms of the Religious Life ; trans. Joseph Ward Swain. London : Allen and Unwin.

Irigaray, Luce. (1984). Ethique de la difference sexuelle. Paris: Minuit.

Girard, Rene. (1972). La Violence et le sacre. Paris: Grasset.

Heidegger, Martin. (1971). "What are Poets for?" in Poetry, Language, Thought, trans. Albert Hofstadter. New York: Harper Colophon.

Kant, Immanuel. (1987). Critique of Judgment, trans. Werner Pluhar, Indianapolis, IN: Hackett.

Kohler, W. (1925). The Mentality of Apes. London: Routledge and Kegan Paul. Reprint ed., New York: Liverigh.

Krishnamurti, Jiddu. (2003). Krishnamurti"s Notebook. Full Text Edition.

Nancy, Jean-Luc. (1991). "The Unsacrificeable". Yale French Studies. No. 79: 20-38.

Plotinus. (1984). Ennead, IV.8,7, trans. E. O'Brien in The Essential Plotinus, Indianapolis, IN: Hackett.

Rickert, H. (1921). System der Philosophie, Erster Teil: Аllgemeine Grundlegung der Philosophie. Tubingen.

James, W. (1902). The varieties of religious experience. - New York: Longman, Green.

Jonas, H. (1958). The Gnostic Religion. - Boston: Beacon Press.

Taylor, Mark C. (1987). Altarity. Chicago: University of Chicago Press.


...

...

Б╕ль ╕ стан ПРИПИНЕННЯ

Анотац╕я.

Метою досл╕дження ╓ доведення положення про те, що ╕сну╓ м╕сце для властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ у структурах категор╕╖ б╕ль.

Методолог╕я ╜рунту╓ться на компаративному метод╕ досл╕дження, тобто на пор╕внянн╕ властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ структур категор╕╖ б╕ль.

Наукова новизна. Вперше доведено положення про те, що не ╕сну╓ м╕сця для властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ у структурах категор╕╖ б╕ль.

Ключов╕ слова: категор╕я, б╕ль, стан, припинення, структура.

Постановка проблеми у загальному вигляд╕ та ╖╖ зв'язок ╕з важливими науковими ╕ практичними завданнями зводиться до доведення того, що не ╕сну╓ м╕сця в структурах категор╕╖ б╕ль для властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ.

Анал╕з останн╕х досл╕джень ╕ публ╕кац╕й показав, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ, як╕ яскраво в╕дображен╕ в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинилися" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118), коли ви "зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти, 1999, с. 293), ╕ як╕ ц╕ властивост╕-характеристики ╕снують ╕ мають прояв, коли "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин, 2020, с. 474). Це вказу╓ на процес очищення, що можна оц╕нювати, як в╕дсутн╕сть болю, тобто не-╕снування стану ПРИПИНЕННЯ в структурах категор╕╖ болю.

Мета статт╕. Мета статт╕ поляга╓ в тому, щоб довести, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ не мають м╕сця в структурах категор╕╖ б╕ль.

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Цей стан достеменно розкритий в апофатичному м╕стицизм╕. В╕н яскраво представлений в документал╕стиц╕. Прикладом може бути книга Джидду Кр╕шнамурт╕ "Записники" (Krishnamurti 2003: 1-387).

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття структур категор╕╖ б╕ль задля доведення не-╕снування м╕сця в цих структурах для стану ПРИПИНЕННЯ.

З давн╕х час╕в б╕ль протиставляли задоволенню. Стан ПРИПИНЕННЯ не ма╓ такого переживання, як задоволення, проте пережива╓ться, як повна в╕дсутн╕сть болю. Сам стан ПРИПИНЕННЯ пережива╓ться як стан позитивного характеру. Про цей стан можна сказати, що сво╖ми властивостями-характеристиками в╕н под╕бний до "умиротворення, заспоко╓ння ╕ особливого стану щастя" (Кристева 2010: 163). Тобто людина, яка пережива╓ стан ПРИПИНЕННЯ, в╕дчува╓ не задоволення, а щастя. Слово щастя тут б╕льше п╕дходить.

Б╕ль протиставляли задоволенню як в античност╕, наприклад, в школ╕ Еп╕кура, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ утил╕таризму. Так представники утил╕таризму ╤. Бентам ╕ Дж. С. М╕лль розкривають людську сутн╕сть як прагнення до щастя. Але тут щастя поляга╓ в задоволенн╕ ╕ уникненн╕ болю.

Стан ПРИПИНЕННЯ в╕др╕зня╓ться "нечутлив╕стю (anaisthesia), яка зустр╕ча╓ться, вт╕м, виключно р╕дко - коли взагал╕ людина не в╕дчува╓ задоволення" (Фуко 2004: 109). В той же час стан ПРИПИНЕННЯ в╕дпов╕да╓ "особливому стану щастя" (Кристева 2010: 163), тобто ми тут з╕штовху╓мося з особливим станом св╕домост╕, в якому нема╓ задоволення, але присутн╓ поняття щастя. Ф╕лософ╕я утил╕таризму наполяга╓ на ф╕з╕олог╕зм╕, на т╕лесност╕, де щастя - це максимум задоволення ╕ уникнення болю. Сво╖ми роздумами ф╕лософ╕я утил╕таризму поверта╓ проблему болю до час╕в Рене Декарта, де б╕ль зв"язувався з т╕лесн╕стю, з переживаннями людського т╕ла. Але людське т╕ло - це не чистий ф╕з╕олог╕зм. Через сво╓ т╕ло людина може отримати стани, як╕ вона ╕мену╓ щастям, проте вони не пов'язуються ╕з задоволенням. Про таке щастя без болю ╕ задоволення б╕льше говорить рел╕г╕йно-м╕стична культура. Ф╕лософ╕я Нового Часу теж торка╓ться розум╕ння такого щастя, в якому нема╓ м╕сця болю ╕ задоволенню. Ця ф╕лософ╕я спира╓ться на рел╕г╕йн╕ роздуми, де мова йде не про б╕ль, а про страждання.

З рел╕г╕йних канон╕в - ╕ християнських, ╕ ╕нду╖стських, ╕ буддистських, ╕ даоських вироста╓ ц╕ла ф╕лософ╕я страждання. В ц╕й ф╕лософ╕╖ не знайдеш поради уникати болю. Тут б╕ль ╕ страждання не п╕длягають уникненню, натом╕сть йде п╕днесення над ними, люди п╕дносяться над ними, тобто переживають стан п╕днесення над болем ╕ стражданням. А це вже мова про певний стан людини. Це стан ПРИПИНЕННЯ, в якому не в╕дчуваються б╕ль ╕ страждання. В цьому стан╕ людина "в╕дмовля╓ться в╕д будь-якого задоволення ╕ бажання, в╕д будь-якого автоафективного ставлення, без якого неможливе виникнення н╕ бажання, н╕ задоволення" (Деррида 1999: 446). Однак при повсякденному св╕домому житт╕ у людини "в самому "я" принцип задоволення бере гору над принципом реальност╕, чим наносить шкоду всьому орган╕зму" (Деррида 1999: 448). В стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини такого не спостер╕га╓ться. Людина ста╓ над сво╖ми задоволеннями ╕ не в╕дчува╓ болю. Постмодерн╕зм говорить про стан под╕бний "умиротворенню, заспоко╓нню ╕ особливому стану щастя" (Кристева 2010: 163). В цьому стан╕ нема╓ болю ╕ страждання.

Як в прадавн╕й, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ постмодерн╕зму проводиться думка про те, щоб не уникати болю, а п╕днестися над ним. В цьому нав╕ть бачиться сенс людського життя. Сенс бачили в певному стан╕, коли людина вив╕льня╓ться ╕ в╕д болю, ╕ в╕д чутт╓во╖ насолоди. Такий стан ╕сну╓ в реал╕ях псих╕чного життя людини. Це стан ПРИПИНЕННЯ.

Ф╕лософ╕я Нового Часу загострювала увагу на тому, що ╓ ч╕тким для розуму. Але б╕ль може сприйматися не так ч╕тко. Тому ф╕лософ╕я Нового Часу розум╕╓ б╕ль як явище прикордонного характеру. В╕н ╓дна╓ думку ╕ т╕ло. В╕дчуття болю в ц╕й ф╕лософ╕╖ (ф╕лософ╕╖ Нового Часу) достатньо невиразне для мислення. Однак у ф╕лософ╕╖ ХХ стол╕ття такого нема╓. Нав╕ть трансцендентальне розум╕╓ться по-╕ншому. Ран╕ше трансцендентальне розум╕лося як позат╕лесне. ╤ тут нема╓ сп╕впад╕ння м╕ж виразним сприйняттям болю ╕ невиразн╕стю болю в мисленн╕. В ХХ стол╕тт╕ врахову╓ться думка про те, що при сильних болях зника╓ рефлекс╕я. Коли сильний б╕ль, то зника╓ ╕ стан ПРИПИНЕННЯ. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ нема╓ рефлекс╕╖, а також в╕дсутн╕й ╕ б╕ль. Але б╕ль може бути р╕зного ступеню. Сильний б╕ль н╕велю╓ як рефлекс╕ю, так ╕ стан ПРИПИНЕННЯ. ╤ тут можна побачити зв'язок т╕лесного (тобто болю) ╕ душевного (тобто рефлекс╕╖) стану ПРИПИНЕННЯ.

У ХХ стол╕тт╕ (а це ф╕лософ╕я Фр╕др╕ха Н╕цше) думка людини твориться з людського болю. Однак така думка - як загального характеру, так ╕ безпосередня.

Думка безпосередньо може творитися з╕ стану ПРИПИНЕННЯ, коли припиня╓ться ╕ н╕велю╓ться стара думка. А в стан╕ ПРИПИНЕННЯ нема╓ болю. Стан ПРИПИНЕННЯ н╕велю╓ ╕ розчиня╓ як б╕ль, так ╕ стар╕ думки людини.

У зах╕дн╕й ф╕лософ╕╖ ХХ стол╕ття людину не под╕ляють на т╕ло ╕ дух, натом╕сть бачать певну вза╓мозалежн╕сть. Класична ф╕лософ╕я мала нам╕р вписати т╕ло ╕ дух в б╕нарну систему категор╕й. Сучасна зах╕дна ф╕лософ╕я в╕дмовля╓ться в╕д пояснень через д╕хотом╕ю б╕нарних категор╕й, ф╕ксуючи складне життя т╕ла ╕ духу людини. На це наштовхують певн╕ феномени псих╕чних прояв╕в. Наприклад, фантомний б╕ль. Або скорботне безчуття. Або той самий феномен стану ПРИПИНЕННЯ, в прояв╕ якого бере участь як т╕лесне, так ╕ духовне.

Б╕ль розгляда╓ться б╕льш детально у ф╕лософськ╕й антрополог╕╖. Тут болю в╕дводиться важливе м╕сце, бо стверджу╓ться, що в╕н, людський б╕ль, да╓ можлив╕сть розглед╕ти сутн╕сн╕ глибинн╕ основи св╕ту, сутн╕сн╕ основи процес╕в в цьому св╕т╕. Ф╕лософська антрополог╕я не каже про б╕ль як заперечення всього необх╕дного. Про б╕ль кажуть як про афект. Цей афект ма╓ силу. Цю силу можна використовувати ╕ перетворювати в творчу силу, в силу продуктивного характеру.

В традиц╕йному сусп╕льств╕, яке оперу╓ символами класично╖ культури, людина з╕штовху╓ться з протиборством, з в╕йнами, як╕ приносять б╕ль. Тому в такому сусп╕льств╕ людина повинна бути готовою зустр╕ти цей б╕ль в усякому пер╕од╕ свого життя, в усякий момент цього життя. Людину спонукають передбачати б╕ль ╕ бути готовою до того, щоб перенести б╕ль ╕ вижити. Тут б╕ль виступа╓ як законом╕рн╕сть. Але якщо людина живе в комфортних умовах, то б╕ль для не╖ ста╓ не законом╕рною, а випадковою категор╕╓ю. Б╕ль в╕дходить у не╖ на задн╕й план. Однак б╕ль не полиша╓ людину. ╤сну╓ внутр╕шн╕й св╕т людини, в якому людина в╕двол╕ка╓ться на др╕б"язков╕ справи. Пот╕м вона пережива╓ душевний б╕ль в╕д невиконаних завдань, як╕ поставила задля кращого майбутнього - як соб╕, так ╕ ╕ншим. В так╕ моменти може спрацьовувати компенсаторна реакц╕я орган╕зму на те, на що людина в╕двол╕калась. Результатом ц╕╓╖ реакц╕╖ ╓ стан ПРИПИНЕННЯ, коли в людин╕ припиняються вс╕ др╕б"язков╕ ╕ непотр╕бн╕ д╕╖.

У ф╕лософ╕╖ уявлення про б╕ль дуже р╕зн╕. Нав╕ть ╓ розум╕ння того, що задоволення ╕ б╕ль не ╓ протилежностями. Однак ╓ ╕ розум╕ння того, що протилежн╕стю болю ╓ задоволення. Також ╓ розум╕ння того, що протилежн╕стю болю ╓ нудьга, тобто розмазаний ╕ розмитий б╕ль.

Б╕ль ╓ справжн╕м, реальним переживанням. Людина уника╓ цього переживання. Б╕ль зв╕льня╓ людину в╕д безглуздост╕ ╕ порожнеч╕ ╕снування. В╕д безглуздого ╕снування, порожнього ╕ непотр╕бного, зв╕льня╓ людину ╕ стан ПРИПИНЕННЯ. Але цей стан можна в╕днести не до болю, а до задоволення, задоволення в╕д зв╕льнення. Це задоволення заповню╓ людину повн╕стю. В╕д такого зв╕льнення людина в╕дчува╓ порожнечу. Але це не та порожнеча, яка виника╓ при переживанн╕ нудьги, тобто в╕д розмазаного ╕ розмитого болю. Порожнеча в стан╕ ПРИПИНЕННЯ - це порожнеча, яка п╕д╕йма╓ ╕ надиха╓ людину при зв╕льнен╕ в╕д образ╕в др╕б"язкового, непотр╕бного характеру.

Порожнеча в╕д нудьги пов'язана з в╕дсутн╕стю сильних вражень. Проте порожнеча при стан╕ ПРИПИНЕННЯ теж супроводжу╓ться в╕дсутн╕стю вражень. Тут в╕дсутн╕сть всього др╕б"язкового, непотр╕бного.

Як у ф╕лософ╕╖ в╕с╕мнадцятого стол╕ття робився акцент на д╕ях людини, д╕ях, що виникали в╕д пристрастей душ╕, так ╕ в ф╕лософ╕╖ двадцятого стол╕ття, в ╖╖ ф╕лософськ╕й антрополог╕╖, на перше м╕сце ставиться д╕я, рух т╕ла, в╕д якого виника╓ той чи ╕нший стан душ╕. Тут стан ПРИПИНЕННЯ компенсу╓ др╕б"язков╕ ╕ непотр╕бн╕ рухи т╕ла. Рухи т╕ла - це св╕т не т╕льки ф╕зичний. Бачимо участь ╕ в культурних процесах. Т╕ло бере участь у передач╕ традиц╕й. Т╕лом людина збер╕га╓ традиц╕╖, а також переда╓ традиц╕╖ ╕ншим покол╕нням. Традиц╕я - це духовна сфера. Ця сфера певним чином належить до болю, до тих стан╕в, як╕ перебувають поза болем. Саме таким ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Певною м╕рою в╕дчуття болю створю╓ соц╕альне середовище. Саме воно форму╓ само╕дентиф╕кац╕ю людини. В ц╕й само╕дентиф╕кац╕╖ беруть участь феномени культури, як╕ ор╕╓нтують людину на певн╕ д╕╖. Стан ПРИПИНЕННЯ тут ор╕╓нту╓ людину на припинення всього др╕б"язкового ╕ непотр╕бного в людських проявах.

Б╕ль людини може компенсуватися його в╕дсутн╕стю при спонтанному переживанн╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ процеси часто не спрацьовують в соц╕альному середовищ╕, де знижено больов╕ впливи. Та коли у людини в╕дсутн╕ больов╕ в╕дчуття, все ж таки йде пошук виходу з певного становища, оск╕льки вона самонедостатня ╕ залежна в╕д зовн╕шн╕х фактор╕в, як╕ дають енерг╕ю. Тобто людина шука╓ вих╕д до ╕стинно╖ реальност╕, яка могла б ╖╖ задовольнити. ╤ншими словами, можна сказати, що б╕ль повн╕стю не зника╓. В╕н не в╕дчува╓ться гостро, проте ор╕╓нту╓ на ╕стинну присутн╕сть. Присутн╕сть як певний псих╕чний феномен в╕дчува╓ться в стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Тод╕ компен-суються вс╕ недол╕ки больового життя людини.

Стан ПРИПИНЕННЯ - це стан знеболювання. У прадавн╕ часи знеболювання пор╕внювали з╕ смертю. ╤ медицина особливо не займалась ╕ не використовувала способи знеболювання. У людини могли виникати чисто спонтанно стани ПРИПИНЕННЯ, виникати знеболювання. Але таке знеболювання розум╕лось не як смерть, а як Божественне.

В науц╕ ╕ в медицин╕ ХХ стол╕ття знеболювання не вважа╓ться под╕бним смерт╕. При певних житт╓вих ситуац╕ях, при л╕куванн╕ людин╕ роблять знеболювання. Знеболювання роблять, не оч╕куючи, коли до людини прийде стан ПРИПИНЕННЯ. Б╕льш того знеболювання в стан╕ ПРИПИНЕННЯ не досить глибоке. При сильних болях таке знеболювання не допомага╓. В медицин╕ при л╕куванн╕ ╓ так╕ ситуац╕╖, коли потр╕бна глибока нечутлив╕сть ╕ повна в╕дсутн╕сть емоц╕йного компонента.

П╕сля глибоко╖ чутливост╕ може виникнути компенсаторна реакц╕я як стан ПРИПИНЕННЯ, в якому ╓ ╕ нечутлив╕сть, ╕ в╕дсутн╕сть емоц╕й. ╕ нав╕ть знерухомлен╕сть т╕ла. Однак цього недостатньо, щоб усп╕шно робити, наприклад, х╕рург╕чн╕ втручання. Фармаколог╕чне втручання (анестез╕я) под╕бн╕ проблеми вир╕шу╓, т╕ло ста╓ фактично неживим. Тому можна робити х╕рург╕чн╕ операц╕╖. Т╕ло безжитт╓ве, нема╓ переживань, ╕ це допомага╓ в медичн╕й практиц╕.

Б╕ль ╓ феноменом не т╕льки т╕лесно-б╕олог╕чним, а й культурним. ╤ тут береться не т╕льки медичний аспект фармаколог╕чного знеболювання, знеболювання за допомогою певних препарат╕в. Культура розгляда╓ можлив╕сть свободи сприйняття болю, а також свободи несприйняття болю. Можлив╕сть свободи несприйняття болю торка╓ться регуляторних механ╕зм╕в, як╕ керують больовими в╕дчуттями. Ц╕ можливост╕ да╓ стан ПРИПИНЕННЯ.


СПИСОК Б╤БЛ╤ОГРАФ╤ЧНИХ ПОСИЛАНЬ


Деррида, Ж. (1999). О почтовой открытке от Сократа до Фрейда и не только. Минск: Современный литератор.

Кристева, Ю. (2010). Чёрное солнце: депрессия и меланхолия. Москва: Когито-Центр.

Кришнамурти, Д. (1999). Записные книжки. Москва: Разум / Мир Кришнамурти.

Махарши, Шри Рамана. (1999). Собрание произведений. Санкт-Петербург - Тируваннамалай: "Экополис и культура" - Шри Раманашрам.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Фуко, М. (2004). Использование удовольствий. История сексуальности. Т.2. Санкт-Петербург: Академический проспект.

Krishnamurti, Jiddu. (2003). Krishnamurti"s Notebook. Full Text Edition.

...

...

Благо ╕ стан ПРИПИНЕННЯ

Анотац╕я.

Метою досл╕дження ╓ доведення положення про те, що ╕сну╓ м╕сце для властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ в структурах категор╕╖ благо.

Методолог╕я ╜рунту╓ться на компаративному метод╕ досл╕дження, тобто на пор╕внянн╕ властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ структур категор╕╖ благо.

Наукова новизна. Вперше доведено положення про те, що ╕сну╓ м╕сце для властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ в структурах категор╕╖ благо.

Ключов╕ слова: категор╕я, благо, стан, припинення, структура.

Постановка проблеми у загальному вигляд╕ та ╖╖ зв'язок ╕з важливими науковими ╕ практичними завданнями зводиться до доведення того, що ╕сну╓ м╕сце в структурах категор╕╖ благо для властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ.

Анал╕з останн╕х досл╕джень ╕ публ╕кац╕й показав, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ, як╕ яскраво в╕дображен╕ в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинилися" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118), коли ви "зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти, 1999, с. 293), коли "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин, 2020, с. 474). Це вказу╓ на процес очищення, що можна оц╕нювати як благо, тобто ╕снування в структурах категор╕╖ благо.

Мета статт╕. Мета статт╕ поляга╓ в тому, щоб довести, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ мають м╕сце в структурах категор╕╖ благо.

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Цей стан достеменно розкритий в апофатичному м╕стицизм╕. В╕н яскраво представлений в документал╕стиц╕. Прикладом може бути книга Джидду Кр╕шнамурт╕ "Записники" (Krishnamurti 2003: 1-387).

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття структур категор╕╖ благо - задля доведення ╕снування м╕сця в цих структурах.

Благо - це позитивна оц╕нка людиною св╕ту ╕ себе в цьому св╕т╕. Благо - це позитивна оц╕нка людиною свого особистого стану. Стан ПРИПИНЕННЯ людина оц╕ню╓ як благо, бо ж у цьому стан╕ припиняють д╕яти в людин╕ др╕б"язков╕, неважлив╕ ╕ непотр╕бн╕ спонукання, як╕ роздвоюють особист╕сть, заважають виконувати поставлен╕ завдання.

У прадавн╕ часи п╕д благом розум╕ли просто придатн╕сть чого-небудь. А те, що не вважа╓ться благом, ╓ поганим, непридатним н╕ до чого.

Благом вважаються шляхи, як╕ ведуть до зд╕йснення мети. З приводу стану ПРИПИНЕННЯ все зд╕йсню╓ться спонтанно ╕ раптово. А отже ╕ благо тут виника╓ спонтанно ╕ раптово, не як зд╕йснена мета. Хоча можна казати, що у людини були приватн╕ нам╕ри, як╕ зд╕йснилися раптом, у загальному ╕ головному. Сталося зникнення вс╕х перешкод, як╕ заважали виконувати необх╕дн╕ д╕╖. Тут зникають д╕╖ др╕б"язков╕, непотр╕бн╕ ╕ неважлив╕, як╕ просто заважають. Це ╕ ╓ стан ПРИПИНЕННЯ як благо.

Стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ моральний сенс, коли у людини припиняються д╕╖, як╕ мають значення ╕ для багатьох людей. Але в моральному сенс╕ як стан ПРИПИНЕННЯ, так ╕ благо можна вважати явищами в╕дносного характеру. Про це каже некласична ф╕лософ╕я ХХ стол╕ття. Тому мова не йде про "зле", а лише про "погане" в протилежн╕сть стану ПРИПИНЕННЯ, ╕ взагал╕ в протилежн╕сть благу. Погане пом╕ча╓ться для само╖ особистост╕, коли у не╖ не працю╓ процес очищення. Але коли ╓ процес очищення, то людина волод╕╓ собою. Тод╕ у людини виникають "д╕яння без боротьби" (Lao Tse 2008: 81), боротьби з самим собою. А це вказу╓ на те, що "сила св╕домост╕ стверджу╓ться у сво╖й приватн╕й природ╕" (Patanjali 2019: 149), коли людина д╕╓ по необх╕дност╕. Тут виника╓ стан ПРИПИНЕННЯ, коли "мозок сам зм╕г спустошити себе" (Krishnamurti 2003: 17).

╢ етичний напрямок (консеквенц╕ал╕зм), який в основу моральност╕ заклада╓ усп╕х людських д╕й. З такими положеннями не можна пов'язати стан ПРИПИНЕННЯ. Цей стан виника╓ неспод╕вано, раптово ╕ може не бути пов'язаним з усп╕хами людини. Навпаки цей стан може проявитися, коли нема╓ усп╕х╕в, але псих╕ка задля свого збереження у р╕вноваз╕ компенсу╓ недол╕ки людських д╕й. Псих╕ка людини потребу╓ р╕вноваги. ╤ ця р╕вновага виника╓ задля подальшого свого збереження.

Моральне благо якоюсь м╕рою залежить в╕д принцип╕в людських д╕й. Про це говорить деонтолог╕я. Але про це н╕чого не говорить виникнення стану ПРИПИНЕННЯ, яке може стимулюватися в╕дсутн╕стю ус╕ляких принцип╕в, стимулюватися житт╓вими ситуац╕ями, що несуть розлад, не залежать в╕д людини.

Благо розум╕╓ться як рад╕сть. В етиц╕ це пропов╕ду╓ться емотив╕змом, який стверджу╓, що людина виража╓ свою емоц╕йну позиц╕ю. А це ╕ ╓ благо. Тут ми не можемо казати про прояв стану ПРИПИНЕННЯ, бо в стан╕ ПРИПИНЕННЯ н╕яко╖ позиц╕╖ людина не ма╓ з цього приводу, з приводу блага. Тут нема╓ н╕яких емоц╕й. Вони зникають як переб╕льшення в проявах людсько╖ псих╕ки.

В етиц╕ критику╓ться ототожнення блага з рад╕стю. Тут стверджу╓ться, що благо не можна анал╕зувати, що воно довол╕ "просте". Це зб╕га╓ться з розум╕нням стану ПРИПИНЕННЯ. Стан ПРИПИНЕННЯ - це простота, спрощення. Цей стан складно анал╕зувати.

╢ твердження, що знання про благо мають бути ╕нту╖тивними. Цей "етичний ╕нту╖тив╕зм" можна розповсюдити ╕ на стан ПРИПИНЕННЯ як благо. Цей стан виника╓ у людини раптово, ╕ про нього не можна н╕чого сказати, анал╕зуючи ситуац╕╖. Благо, як ╕ стан ПРИПИНЕННЯ, в сво╖х якостях незалежне в╕д людини. Вони не мають афективного початку в соб╕. В людин╕ при переживанн╕ блага ╕ стану ПРИПИНЕННЯ нема╓ афективно╖ реакц╕╖. Чутт╓в╕сть знижу╓ться. Благо ╕ стан ПРИПИНЕННЯ б╕льш пов'язан╕ з вольовими якостями, з волею людини. Однак воля не ╓ випадков╕стю. Благо ╕ стан ПРИПИНЕННЯ випадков╕ в людських направленостях. Тут воля не ╓ н╕ благом, н╕ станом ПРИПИНЕННЯ. ╤ благо, ╕ стан ПРИПИНЕННЯ випадков╕ в людських направленостях, устремл╕ннях. Вони не пов'язан╕ безпосередньо з досв╕дом регульованим розумом. Благо ╕ стан ПРИПИНЕННЯ можуть мати р╕вень досконалост╕. Людина може оц╕нювати благо ╕ стан ПРИПИНЕННЯ як безмежно позитивн╕ явища.


СПИСОК Б╤БЛ╤ОГРАФ╤ЧНИХ ПОСИЛАНЬ


Кришнамурти, Д. (1999). Записные книжки. Москва: Разум / Мир Кришнамурти.

Махарши, Шри Рамана. (1999). Собрание произведений. Санкт-Петербург - Тируваннамалай: "Экополис и культура" - Шри Раманашрам.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Krishnamurti, Jiddu. (2003). Krishnamurti"s Notebook. Hampshire: Full Text Edition. Krishnamurti Foundation Trust Ltd.

Lao Tse. (2018). Tao te king. Frankfurt am Main: FISCHERklassik.

PATANJALI. (2019). YOGA-SUTRAS. Synchronique Editions.

...

...

УДК 130.3


АКС╤ОЛОГ╤Я ╤ ПРИПИНЕННЯ


Мурашк╕н Михайло Георг╕йович


Доктор ф╕лософських наук, професор,

ORCID 0000-0001-7656-664X

e-mail:michailmurashkin@gmail.com, Дн╕пропетровський державний ун╕верситет внутр╕шн╕х справ, пр. Гагар╕на, 26, Дн╕про, Укра╖на, 49000


Анотац╕я. Метою досл╕дження ╓ доведення деяких под╕бностей акс╕олог╕╖, ╖╖ категор╕╖ ц╕нност╕ ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Мета - виявити, за якими особливостями стан ПРИПИНЕННЯ як певний психолог╕чний стан людини визнача╓ться станом ц╕нн╕сного характеру. Сл╕д визначити, за якими характеристиками в╕н може входити в таку ф╕лософську категор╕ю як "ц╕нн╕сть". Методолог╕я ╜рунту╓ться на компаративному метод╕ досл╕дження, тобто на пор╕внянн╕ характеристик категор╕╖ ц╕нн╕сть ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Метою компаратив╕стики ╓ виявлення зв"язк╕в на основ╕ з╕ставлення р╕зних стан╕в людини як явищ прояв╕в псих╕ки та категор╕й ф╕лософ╕╖, як╕ зм╕нювали св╕й зм╕ст у р╕зних ╕сторичних пер╕одах. Тобто розглядаються р╕зн╕ стани людини ╕ виявляються властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ, стану, який досл╕джу╓ться. Також розглядаються р╕зн╕ погляди на ц╕нн╕сть як категор╕ю ф╕лософ╕╖ в ╖╖ ╕сторичних зм╕стовних зм╕нах. Наукова новина поляга╓ в тому, що вперше розгляда╓ться пор╕вняння категор╕╖ "ц╕нн╕сть" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Розглянуто документальну л╕тературу, на основ╕ яко╖ вид╕лено головну властив╕сть певного стану людсько╖ св╕домост╕. За ц╕╓ю головною характеристикою було введено назву стану: "ПРИПИНЕННЯ". Виявлено властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ характеристики з╕ставлен╕ з характеристиками, як╕ ма╓ категор╕я "ц╕нн╕сть". Висновки показують, що характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ лише до деяких характеристик категор╕╖ "ц╕нн╕сть". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником-моментом категор╕╖ "ц╕нн╕сть".

Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ зб╕га╓ться з деякими процесами категор╕╖ "ц╕нн╕сть" тим, що пережива╓ться стан, при якому людиною виконано вс╕ бажання. Тому ╕ зникають на деякий час ус╕ляк╕ бажання. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це повна в╕дсутн╕сть бажань. Також встановлено, що нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

На прикладах документал╕стики рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури встановлено, що в стан╕ ц╕нн╕сного характеру так само, як ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, людина ста╓ над сво╖ми бажаннями, волод╕╓ собою. Цим стан "ц╕нн╕сть" ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Ключов╕ слова: категор╕я, ц╕нн╕сть, стан, припинення, складник, под╕бн╕сть, не складник, не под╕бн╕сть.


Постановка проблеми у загальному вигляд╕ та ╖╖ зв'язок ╕з важливими науковими ╕ практичними завданнями зводиться до доведення того, що стан ПРИПИНЕННЯ в деяких характеристиках ╓ складником категор╕╖ "ц╕нн╕сть".

Анал╕з останн╕х досл╕джень ╕ публ╕кац╕й, в яких започатковано розв"язання дано╖ проблеми, показу╓, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображен╕ в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли, ╕ вс╕ в╕дчуття припинилися" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118). Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли "ви дивились ╕ зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293), та демонструються ╕нш╕ властивост╕-характеристики, необх╕дн╕ для анал╕зу. Т╕ ж сам╕ теми розглядаються категор╕╓ю "ц╕нн╕сть", коли мова йде про "виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Але залиша╓ться недоведеним те, складником яко╖ категор╕╖ ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Мета статт╕. Мета статт╕ поляга╓ в тому, щоб довести, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ в деяких характеристиках складником категор╕╖ "ц╕нн╕сть".

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "ц╕нн╕сть", де дух виступа╓ як "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис, 2017, с. 265). Також враховуються ╕сторичн╕ зм╕ни в духовному житт╕ людини (Halapsis, 2021, Р. 5-17).

Акс╕олог╕я. Акс╕олог╕я - це ф╕лософ╕я ц╕нностей. Акс╕олог╕ю розум╕ють як "вчення про бажане благо в межах правильного способу життя" (Болькен 2009: 5).

Стан ПРИПИНЕННЯ можна вважати ц╕нн╕сним для людини, оск╕льки в цьому стан╕ у людини припиняються др╕б"язков╕ ╕ незначн╕ д╕╖. Але це припинення спонтанне, виника╓ раптово. ╤ де тут м╕сце правильному способу життя? Хоча стан ПРИПИНЕННЯ пов'язаний з регуляторними механ╕змами самосв╕домост╕. А самосв╕дом╕сть ма╓ прояви без ус╕ляких спец╕альних вправ.

Також можна додати таке: у стан╕ ПРИПИНЕННЯ людина не в╕дчува╓ бажаного блага. Однак сам стан ПРИПИНЕННЯ ╓ ц╕нн╕стю.

У процес╕ п╕знання людина отриму╓ ╕стини, як╕ в╕дображають об'╓ктивну реальн╕сть. Але ц╕ ╕стини для людини ╓ ц╕нностями. Стан ПРИПИНЕННЯ не продуку╓ таких ц╕нностей, як ╕стини, що в╕дображають об'╓ктивну реальн╕сть. Стан ПРИПИНЕННЯ сам по соб╕ ╓ ц╕нн╕стю, оск╕льки в╕н вмонтований в процес╕ творчост╕ ╕ припиня╓ в людин╕ все др╕б"язкове, непотр╕бне ╕ застар╕ле. В╕д того стан ПРИПИНЕННЯ ╓ ц╕нн╕стю ╕ пов'язаний з благом. Благо ╓ ц╕нн╕стю. Людина над╕ля╓ благо сенсом.

Протилежн╕стю ц╕нност╕ ╓ предмет або явище, яке не ма╓ ц╕нност╕. Протилежн╕стю стану ПРИПИНЕННЯ ╓ в╕дсутн╕сть цього стану у людини, коли вона не припиня╓ сво╖ непотр╕бн╕ д╕╖.

В рядах таких протилежностей культури як добро-зло, прекрасне-потворне, ╕стина-хибне, стан ПРИПИ-НЕННЯ ма╓ таку свою протилежн╕сть, як в╕дсутн╕сть стану ПРИПИНЕННЯ у людини.

Акс╕олог╕я розгляда╓ протилежност╕, що торкаються вс╕╓╖ теоретично╖ ф╕лософ╕╖. В цих протилежностях стан ПРИПИНЕННЯ пос╕да╓ певне м╕сце. Якщо ми беремо так╕ два протилежних поняття, як "буття-значим╕сть", то стан ПРИПИНЕННЯ належить до поняття "буття". Але цей стан торка╓ться ╕ "значимост╕", оск╕льки людина оц╕ню╓ цей стан як важливий для себе. Якщо ми беремо так╕ дв╕ протилежн╕ категор╕╖, як "реальний-╕деальний", то стан ПРИПИНЕННЯ ми в╕дносимо до категор╕╖ "реальний", такий, що ╕сну╓ як реальн╕сть в людин╕. Проте цей стан можна вважати якоюсь м╕рою й ╕деальним. Адже це особливий стан. В╕н приносить гармон╕ю душ╕, духу.

Якщо ми беремо так╕ дв╕ протилежн╕ категор╕╖, як "суб'╓ктивний-об'╓ктивний", то стан ПРИПИНЕННЯ в╕дносимо до категор╕╖ "суб'╓ктивний", бо ж це глибокий суб'╓ктивний стан людини. Це такий стан, що об'╓ктивно в людин╕ ╕сну╓. ╤ тут мова йде про суб'╓ктивне, яке зазвичай ╓ непом╕тним для зовн╕шнього ока.

Якщо ми беремо так╕ дв╕ протилежн╕ категор╕╖, як "╕нтелектуальний-╕нту╖тивний", то стан ПРИПИНЕННЯ в╕дносимо до ╕нту╖тивних процес╕в. ╤нтелектуально ми можемо його лише оц╕нювати, надаючи певну ц╕нн╕сть.

Буття, значим╕сть, реальне, ╕деальне, суб'╓ктивне, об'╓ктивне, ╕нтелектуальне, ╕нту╖тивне - це категор╕╖, в як╕ вплетено стан ПРИПИНЕННЯ як ц╕нн╕сне явище чутт╓вого св╕ту людини. Ц╕нност╕ сам╕ по соб╕ мають чутт╓вий р╕вень людського св╕ту. А стан ПРИПИНЕННЯ вказу╓ на психоф╕з╕олог╕чний статус цього чутт╓вого св╕ту, ╕деального в сво╖й ╕рреальност╕.

Ц╕нност╕ можна розум╕ти як ментальний стан людсько╖ св╕домост╕. Це положення ╕стинне для стану ПРИПИНЕННЯ. Але стан ПРИПИНЕННЯ сам по соб╕ поза ус╕ляко╖ ментальност╕. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ припиняють сво╓ ╕снування непотр╕бн╕ для людини ментальн╕ утворення.

Ц╕нност╕ п╕знаються як ╕нтелектуальними роздумами, так ╕ ╕нту╖тивним вгадуванням. Це ма╓ в╕дношення ╕ до стану ПРИПИНЕННЯ. Про цей стан можна розм╕рковувати, а можна й ╕нту╖тивно передбачити деяк╕ його особливост╕. В самому ж стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини думки в╕дходять. В╕дходять нав╕ть ╕нту╖тивн╕ прозр╕ння. Адже ╕ вони можуть бути надто др╕б"язковими ╕ непотр╕бними.

Ц╕нн╕сть ╕ сенс певних явищ у св╕т╕ людина встановлю╓ сво╖м Розумом, дивлячись, як воно все ╓ ╕ як воно ма╓ бути; тим самим виводячи певн╕ "зразки", "зразки-╕деали". Вс╕ ц╕ зразки-╕деали повинн╕ практично вт╕люватись в життя. Вони можуть бути формоутво-рюючими для життя або навпаки. Такий стан речей потребу╓ пост╕йно╖ переоц╕нки ц╕нностей.

У людськ╕й псих╕ц╕ функц╕онують уявлення, судження та емоц╕╖. Т╕ з них, як╕ непотр╕бн╕, припиняють сво╓ ╕снування, коли людина перебува╓ у стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Емоц╕╖ в╕д╕грають важливу роль, коли людина оц╕ню╓, коли проходить процес ц╕нн╕сного п╕знання. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини зникають непотр╕бн╕ емоц╕╖. Однак через певн╕ емоц╕йн╕ стани людина п╕зна╓ для себе ц╕нност╕. Вона любить або ненавидить певн╕ реч╕. До одних речей з'явля╓ться симпат╕я, а до ╕нших - антипат╕я. Але в людин╕ можуть виникати емоц╕╖, як╕ ╖й зовс╕м непотр╕бн╕, емоц╕╖, як╕ в╕джили сво╓ в нових умовах. У стан╕ ПРИПИНЕННЯ ц╕ емоц╕╖ зникають. Зникають упередження. Людина вив╕льня╓ться в╕д непотр╕бного. В не╖ формуються справжн╕ судження. Виникають не ╕нстинктивн╕, а вищ╕ стани любов╕. Людина оц╕ню╓ об'╓кти, як╕ справд╕ можна любити або ненавид╕ти, об'╓кти, що несуть добро або зло. "Ц╕нност╕ можна визначити по ╖х фактичн╕й "бажаност╕"" (Болькен 2009: 6). Але в стан╕ ПРИПИНЕННЯ бажання зникають. Ми бажа╓мо певних речей ╕ тому вважа╓мо ╖х ц╕нними для нас. У стан╕ ПРИПИНЕННЯ такого нема╓. Можна казати про "╕снування незаперечного очевидного розсуду сутност╕ ц╕нностей" (Болькен 2009: 6). В людин╕ можуть виникати в╕дчуття того, що певн╕ реч╕ вочевидь ц╕нн╕. Але ╕снують також моральн╕ ц╕нност╕. Це сутн╕сн╕ ц╕нност╕. Вони теж переглядаються людиною ╕ можуть зм╕нюватися. Так╕ ц╕нност╕ можуть зникати, коли людина перебува╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, однак ╕ виникати "за допомогою "затемнення" (процедура епохе)" (Болькен 2009: 7).

╢ "необх╕дн╕сть "поглиблення" ц╕нн╕сно╖ св╕домост╕ з метою кращого, ор╕╓нтованого на чесноти способу життя" (Болькен 2009: 7). Через спос╕б життя в людин╕ може виникнути раптово, випадково ╕ спонтанно стан ПРИПИНЕННЯ, який припинить непотр╕бне в цьому житт╕.

Ц╕нност╕ - це ╕деальн╕ значимост╕. Людина вт╕лю╓ ц╕ ╕деальн╕ значимост╕ в життя, "у згод╕ з╕ зразком розумно╖ ун╕версально╖ "нормально╖ св╕домост╕"" (Болькен 2009: 7), яка виника╓ через стан ПРИПИНЕННЯ всього др╕б"язкового ╕ непотр╕бного в людин╕.

╤снують ф╕лософськ╕ роздуми, що пов'язують культуру з автоном╕╓ю. Тут автоном╕я розум╕╓ться як "всезагальна форма свободи" (Rickert 1921: 7). Така всезагальна форма свободи розум╕╓ться як "в╕льне в╕дношення до основних ц╕нностей р╕зних царин культури" (Болькен 2009: 7). ╤ тут збер╕га╓ться в╕дношення. Такого в╕дношення нема╓ у людини, яка перебува╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ. У стан╕ ПРИПИНЕННЯ повна свобода ╕сну╓ без ус╕лякого в╕дношення. Це наближа╓ б╕льше до психоф╕з╕олог╕╖, а не до культури з певними настановами. Однак "визначення абсолютних ц╕нностей культури" (Болькен 2009: 7) вм╕щу╓ в себе ╕ стан ПРИПИНЕННЯ як стан Бога, стан Божественний, що можна встановити по документальних характеристиках м╕стично╖ культури. На це вказу╓ абсолютн╕сть. Стан ПРИПИНЕННЯ в╕дноситься до "блага як ц╕нност╕ в соб╕ ("внутр╕шня ц╕нн╕сть")" (Болькен 2009: 7). Ця внутр╕шня ц╕нн╕сть под╕бна сприйняттю людиною буття, свого ╕снування. "У фундаментальн╕й онтолог╕╖ М. Хайде╜╜ера поняття ц╕нност╕ вже не в╕д╕гра╓ жодно╖ рол╕" (Болькен 2009: 7). Стан ПРИПИНЕННЯ - це бутт╓в╕сть, буття, ╕снування. ╤ стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ таку ц╕нн╕сть, що вив╕льня╓ людину в╕д всього др╕б"язкового ╕ непотр╕бного в д╕ях.

Ц╕нн╕сть. Ц╕нн╕сть ор╕╓нту╓ людину. Ц╕нн╕сть "╕нту╖тивно осяжна" (Брантль 2009: 201). Такий стан ма╓ в╕дношення до розум╕ння стану ПРИПИНЕННЯ. ╤ не т╕льки. Встановлювати ╕стини про ц╕нн╕сть стану ПРИПИНЕННЯ та й про вс╕ляку ц╕нн╕сть можна не т╕льки через ╕нту╖ц╕ю. Та коли "ц╕нност╕ стають предметом трансцендентального розгляду" (Брантль 2009: 201). то це можна вважати ор╕╓нтовн╕стю на розгляд з урахуванням характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Коли "у Г. Риккерта нав╕ть прагнення до ╕стини перетлумачу╓ться як "трансцендентальне повиннення"" (Брантль 2009: 201), то це вже не належить до стану ПРИПИНЕННЯ. Коли у людини ╓ стан ПРИПИНЕННЯ, то у не╖ нема╓ жодного прагнення. Вс╕ прагнення згасають як др╕б"язков╕ ╕ неважлив╕. Б╕льше наближення до розгляду характеристик стану ПРИПИНЕННЯ можна вважати при "розр╕зненн╕ акс╕олог╕чних ц╕нн╕сних суджень в╕д лог╕чних предикат╕в" (Брантль 2009: 201). У стан╕ ПРИПИНЕННЯ нема╓ н╕чого лог╕чного. ╤нту╖тивне ще можна знайти. Та й самих суджень не знайдеш. Адже йде процес зникнення вс╕ляких др╕б"язкових ╕ незначних суджень.

Ц╕нн╕сть - "об'╓ктивний феномен" (Брантль 2009: 201). Людина нада╓ значення тим чи ╕ншим предметам, визнача╓ певну ц╕нн╕сть. Людина бачить в предмет╕ певну властив╕сть, яка для не╖ ╓ ц╕нн╕сною властив╕стю. Людина сприйма╓ цю властив╕сть через "в╕дчуття ц╕нност╕" (Брантль 2009: 201). Це в╕дчуття у людини не представлено образами, не представлено в думках. Тобто не ╓ "не наочно-под╕бним, не ╕нтелектуальним" (Брантль 2009: 201), тобто не ма╓ н╕яко╖ виразност╕ у псих╕чн╕й сфер╕. А це нагаду╓ стан ПРИПИНЕННЯ. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини нема╓ жодних наочних образ╕в чутт╓во╖ сфери ╕ жодних думок з ╕нтелектуально╖ сфери.

Ц╕нност╕ вважають "укор╕неними в природ╕" (Брантль 2009: 201), як╕ людиною схоплюються ╕нту╖тивно. ╢ думки про те, що ц╕нност╕ "винаходяться" (Брантль 2009: 201), що вони в╕дносн╕ й часом зм╕нюються. А ╓ думки, що ц╕нност╕ - незм╕нн╕. ╢ думки, що ц╕нност╕ - це "певне припущення, якого людина ма╓ необх╕дн╕сть дотримуватися, щоб ор╕╓нтуватися у св╕т╕, вбудовуючи сво╖ д╕╖ в контекст ╕стинност╕-хибност╕" (Брантль 2009: 201).

Д╕рк Брантль загострю╓ увагу на такому: "Ч. Тейлор визнача╓ ц╕нност╕ як оформлення прагматичних, направлених на житт╓ве благополуччя в ц╕лому ор╕╓нтац╕й, що, будучи "бажаннями ╕ншого порядку", визначаються рамками зд╕йснення "бажань першого порядку"" (Брантль 2009: 201). Так╕ думки не належать до стану ПРИПИНЕННЯ. В цьому стан╕ бажання припинен╕.

Соц╕альний плюрал╕зм породжу╓ в головах людей думки про принципов╕ ц╕нност╕, як╕ ╓ соц╕ально обов'язковими. Адже ╓ така ц╕нн╕сть, як людське життя. Якщо людське життя не ц╕нувати, то майбутн╓ для людини ╕ людства закрива╓ться.


ВИСНОВОК

Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ лише до деяких характеристик категор╕╖ "ц╕нн╕сть". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "ц╕нн╕сть" т╕льки в деяких моментах процесу творчост╕ - при оц╕нюванн╕ людиною д╕йсност╕.

Розглянуто пор╕вняння категор╕╖ "ц╕нност╕" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. На прикладах документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "ц╕нн╕сть", яку розкрито як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Компаративним методом встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний до категор╕╖ "ц╕нн╕сть" т╕льки в деяких характеристиках - в тому, що людина ма╓ стани, при яких в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли людина досягнула мети. Отод╕ й зникають ус╕ляк╕ бажання. Але це ненадовго, оск╕льки людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

Розглянуто документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено, що стан ц╕нн╕сного характеру ╕ стан ПРИПИНЕННЯ мають ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ над цими бажаннями. В цьому категор╕я ц╕нн╕сть ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ додатковим регуляторним механ╕змом вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в категор╕╖ "ц╕нн╕сть" ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Саме тому ╕ виника╓ ц╕нн╕сть - як очищення.

Компаративним методом встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Проте в св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ПРИПИНЕННЯ незрозум╕ло чому призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан ПРИПИНЕННЯ розум╕╓ться як той СТАН (TERMINATION STATE), який припиня╓ непотр╕бне в п╕знанн╕. Припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове.


СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ


Болькен, Айне. (2009). Аксиология. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Брантль, Дирк. (2009). Ценность. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Кришнамурти, Джидду. (1999). Записные книжки. Москва: Разум / Мир Кришнамурти.

Махарши Шри Рамана. Собрание произведений. Санкт-Петербург - Тируваннамалай: "Экополис и культура" - Шри Раманашрам, 1999. 496 с.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Хеффе, Отфрид. (2009). Счастье. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Halapsis, Alex. & Halapsis, Alexandros. (2021). From monarchy to republic: King"s power and public affair in ancient Rome. Philosophy, Economics and Law Review, 1(1), 5-17. doi: 10.31733/2786-491X-2021-5-17.

Rickert, H. (1921). System der Philosophie, Erster Teil: Аllgemeine Grundlegung der Philosophie. Tubingen.


...

...

УДК 130.3


Б╤ЛЬ ╤ ПРИПИНЕННЯ


Мурашк╕н Михайло Георг╕йович


Доктор ф╕лософських наук, професор,

RCID 0000-0001-7656-664X

e-mail:michailmurashkin@gmail.com, Дн╕пропетровський державний ун╕верситет внутр╕шн╕х справ, пр. Гагар╕на, 26, Дн╕про, Укра╖на, 49000


Анотац╕я. Метою досл╕дження ╓ доведення в╕дсутност╕ под╕бност╕ категор╕╖ б╕ль ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Метою ╓ виявлення особливостей стану ПРИПИНЕННЯ. Необх╕дно зрозум╕ти, як певний психолог╕чний стан людини в╕дчува╓ться як стан в╕дсутност╕ болю, д╕йти висновку, за якими характеристиками в╕н може не входити в таку ф╕лософську категор╕ю як "б╕ль". Методолог╕я ╜рунту╓ться на компаративному метод╕ досл╕дження, тобто на пор╕внянн╕ характеристик категор╕╖ "б╕ль" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Метою компаратив╕стики ╓ виявлення зв"язк╕в на основ╕ з╕ставлення р╕зних стан╕в людини як явищ прояв╕в псих╕ки та категор╕й ф╕лософ╕╖, як╕ зм╕нювали св╕й зм╕ст у р╕зних ╕сторичних пер╕одах. Тобто розглядаються р╕зн╕ стани людини ╕ виявляються властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ, стану, який досл╕джу╓ться. Також розглядаються р╕зн╕ погляди на б╕ль узагальнено - як на категор╕ю ф╕лософ╕╖ в ╖╖ ╕сторичних зм╕стовних зм╕нах. Наукова новизна поляга╓ в тому, що вперше розгляда╓ться пор╕вняння категор╕╖ "б╕ль" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Розглянуто документальну л╕тературу, на основ╕ яко╖ вид╕лено головну властив╕сть певного стану людсько╖ св╕домост╕. За ц╕╓ю, головною характеристикою було введено назву стану - стан "ПРИПИНЕННЯ". Виявлено властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ. ╥х з╕ставлено з характеристиками, як╕ ма╓ категор╕я "б╕ль". Висновки показують, що характеристики стану ПРИПИНЕННЯ не ╓ под╕бними до характеристик категор╕╖ "б╕ль". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ складником категор╕╖ "б╕ль".

Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ не зб╕га╓ться з категор╕╓ю "б╕ль". Пережива╓ться стан, при якому людиною виконано вс╕ бажання. Тому вони й зникають на деякий час. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це повна в╕дсутн╕сть бажань. Також встановлено, що нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

На прикладах документал╕стики рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури встановлено, що в стан╕ болю, зовс╕м не так, як у стан╕ ПРИПИНЕННЯ, людина ста╓ над сво╖ми бажаннями, волод╕╓ собою. Цим стан болю ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - не ╓ под╕бними.

Ключов╕ слова: категор╕я, б╕ль, стан, припинення, не складник, не под╕бн╕сть.


Постановка проблеми у загальному вигляд╕ та ╖╖ зв"язок ╕з важливими науковими ╕ практичними завданнями зводиться до доведення того, що стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ складником категор╕╖ "б╕ль".

Анал╕з останн╕х досл╕джень ╕ публ╕кац╕й, в яких започатковано розв"язання дано╖ проблеми, показу╓, що ╓ можлив╕сть сп╕вставити б╕ль у поняттях ╕ категор╕ях з╕ станом ПРИПИНЕННЯ.

Б╤ЛЬ ╤ ПРИПИНЕННЯ. Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображено в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли, ╕ вс╕ в╕дчуття припинилися" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118). Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли "ви дивились на нього ╕ зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293), демонструються ╕нш╕ властивост╕-характеристики, необх╕дн╕ для анал╕зу. Т╕ ж сам╕ теми розглядаються категор╕╓ю "б╕ль", коли мова йде про "виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Але залиша╓ться недоведеним те, складником яко╖ категор╕╖ не ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Мета статт╕. Мета статт╕ поляга╓ в тому, щоб довести, що стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ складником категор╕╖ "б╕ль".

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "б╕ль", де дух виступа╓ як "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис, 2017, с. 265). Також враховуються ╕сторичн╕ зм╕ни в духовному житт╕ людини (Halapsis, 2021, Р. 5-17).

Б╕ль. З прадавн╕х час╕в б╕ль протиставляють задоволенню, щастю. Так еп╕куре╖зм розум╕в сенс життя людини як прагнення ╖╖ до щастя. Тут щастя виступа╓ як високий р╕вень задоволення. Високий р╕вень задоволення досяга╓ться шляхом уникнення болю. Так╕ судження еп╕курейц╕в сп╕впадають ╕з сучасним утил╕таризмом. За утил╕таризмом сенс людського ╕снування - це прагнення до щастя. Однак саме розум╕ння щастя може бути р╕зним.

Щастя при розгляд╕ стану ПРИПИНЕННЯ - це позбавлення засм╕ченост╕ людського духу, людсько╖ душ╕, це очищення, свобода в╕д зайвого, др╕б"язкового, непотр╕бного в псих╕чному житт╕ людини. Позбавлення зайвого може давати медитац╕я, медитативна практика. Але стан ПРИПИНЕННЯ не потребу╓ тако╖ практики. Цей стан виника╓ раптово, спонтанно ╕ приносить людин╕ щастя свободи, очищуючи ╖╖ в╕д усього зайвого, непотр╕бного, безглуздого. Цей стан позбавля╓ людину в╕д болю, болю ф╕зичного ╕ псих╕чного. Тому тут розгляда╓ться не т╕льки сфера духу ╕ душ╕, але й сфера т╕ла.

У ф╕лософ╕╖ б╕ль, пов'язаний з т╕лом, розгляда╓ться при роздумах Р. Декарта. Тут можна побачити ╕де╖ ╕ проблеми, пов'язан╕ ╕з соматизац╕╓ю болю. Розгляд соматизац╕╖ болю ор╕╓нтують не т╕льки на переживання т╕ла, але й на душевн╕ переживання, переживання духу. Тобто у ф╕лософ╕╖ Нового Часу йде розгляд болю в╕дносно до духовного життя людини.

Розглядаючи б╕ль у духовн╕й сфер╕ проблеми, часто переносяться з╕ сфери ф╕лософ╕╖ у сферу рел╕г╕╖. В рел╕г╕╖ б╕ль розгляда╓ться через таке поняття, як страждання. Проблемою страждання проникнуто кожну розвинену рел╕г╕йну систему. Особливо уважно питання страждання розглядають християнство ╕ буддизм. Тут як ╕ християнство, так ╕ буддизм закликають не уникати болю. Прогляда╓ться рекомендац╕я п╕днятися над стражданнями ╕ болем. тобто йде ор╕╓нтац╕я на отримання людиною такого стану душ╕, яке зв╕льня╓ людину в╕д болю. Священн╕ тексти говорять не т╕льки про свободу в╕д болю, але й про свободу в╕д чутт╓вих насолод. Так╕ положення потребують розгляду людського стану ПРИПИНЕННЯ, який у р╕зних рел╕г╕ях познача╓ться сво╖м особистим терм╕ном, особистим поняттям. У християнств╕ це Царство Боже, перетворення. У буддизм╕ це Н╕рвана, просв╕тлення. В брахман╕зм╕ - Мокша, свобода, зв╕льнення. В даосизм╕ це Дао. Стан ПРИПИНЕННЯ вгаду╓ться у вс╕х цих рел╕г╕ях. Адже стан ПРИПИНЕННЯ - це свобода в╕д болю, свобода, яка приходить, коли людина не ма╓ в певн╕й м╕р╕ чутт╓во╖ насолоди. Такий х╕д думок вказу╓ на ╕снування тут компенсаторних процес╕в.

Стан ПРИПИНЕННЯ - це результат д╕╖ компенсаторних процес╕в. На це вказу╓ те, що людина отриму╓ стан, протилежний тому, який у людини був. ╤ це отримання виника╓ раптово, спонтанно, несв╕домо. Тому в священних текстах як християнських, так ╕ буддистських, брахманистських, даоських йде мова про те, щоб не уникати болю. Б╕ль зника╓ сам собою, раптово, спонтанно, коли виника╓ компенсаторний процес.

Б╕ль може зникнути завдяки прояву компенсаторних процес╕в.

Чутт╓в╕ насолоди можуть бути присутн╕ми, коли людина в╕дчува╓ б╕ль, душевний б╕ль. Чутт╓в╕ насолоди не дозволяють долучитися компенсаторним механ╕змам, щоби б╕ль перетворився на свою протилежн╕сть. Тому святе письмо рел╕г╕йних громад говорить найб╕льше т╕льки про свободу в╕д болю, результатом чого ╓ стан Божественного. У р╕зних рел╕г╕ях св╕ту цей стан значиться по-р╕зному. В християнств╕ це Царство Боже, перетворення. У буддизм╕ це Н╕рвана, Сатор╕, просв╕тлення. В ╕нду╖зм╕ це Мокша, Самадх╕, свобода, зв╕льнення. В ╕уда╖зм╕ - ╢╖н Соф. В даосизм╕ - Дао. Кр╕м того, що святе письмо говорить про свободу в╕д болю, воно ще да╓ оц╕нку свобод╕ в╕д чутт╓вих насолод. Свобода в╕д чутт╓вих насолод дозволя╓ проявитися компенсаторним механ╕змам. Результатом цього може бути стан Божественного, який у р╕зних рел╕г╕ях познача╓ться по-р╕зному: Царство Боже, Н╕рвана, Сатор╕, Самадх╕, Мокша, ╢╖н Соф ╕ таке ╕нше.

В Новий Час ус╕ляке п╕знання пов'язували з тим, що ╓ ясним ╕ ч╕тким для розуму. В╕дчуття болю при п╕знанн╕ теж входило в ясн╕сть сприйняття. Однак не приймалося положення про те, що в╕дчуття болю ч╕тке. Отже не всяке п╕знання пов"язане з ч╕тк╕стю. Тут декарт╕вське р╕шення проблеми зводилося до того, що б╕ль приймався як прикордонне явище м╕ж т╕лом ╕ думкою. Ф╕лософ╕я цього пер╕оду часу через прикордоння м╕ж т╕лом ╕ думкою закр╕плювала за болем в╕дсутн╕сть ч╕ткост╕, невиразн╕сть при в╕дображенн╕ його в мисленн╕.

Б╕ль духовного характеру може бути. ╤ в╕н ма╓ цю невиразн╕сть в силу наявност╕ множини зм╕нних при розум╕нн╕ цього болю. Якщо говорити про т╕ло, то т╕лесний б╕ль - конкретний ╕ виразний.

╤сну╓ ясн╕сть в╕дчуття ╕ сприйняття болю ╕ невиразност╕ в╕дображення його в мисленн╕. Таке протир╕ччя повинно бути поясненим. ╤ поясню╓ться це тим, що "сильний, всепоглинаючий б╕ль виключа╓ рефлекс╕ю, яка можлива лише, post factum, опосередковано" (Савчук, Хайдарова 2009: 124).

Рац╕онал╕зм до модерн╕стських тенденц╕й у ф╕лософ╕╖ вписував процеси п╕знання у людську трансцендентальн╕сть, позбавлену т╕лесност╕, через що неможливо пояснити вищевикладен╕ протир╕ччя у в╕дношенн╕ болю. Та якщо трансцендентальне не в╕дстороняти в╕д т╕лесного, то проблемн╕ ситуац╕╖ по в╕дношенню до ясност╕ в╕дчуття болю ╕ невиразност╕, при рефлекс╕╖ над нею, можна уникнути.

Стан ПРИПИНЕННЯ як трансценденц╕я ╕ як конкретний стан людини, не позбавлений т╕лесност╕, може пояснити багато невиразних положень по в╕дношенню до болю та його п╕знання.

Ф╕лософ╕я модерн╕зму в ХХ-ХХ╤ стол╕ттях не проводить ч╕тко╖ меж╕ м╕ж душею ╕ т╕лом. В ц╕й ф╕лософ╕╖ можна знайти роздуми про те, як виникають думки з людського болю. В сучасн╕й "зах╕дн╕й ф╕лософ╕╖ утвердилася в╕дмова в╕д дихотом╕╖ т╕ла ╕ духу, внутр╕шнього ╕ зовн╕шнього, свого ╕ чужого" (Савчук, Хайдарова 2009: 124).

Класична ф╕лософ╕я сво╖ми категор╕ями, що в╕дображають протилежност╕, в як╕ потрапляють т╕ло ╕ дух як протилежност╕, не може пояснити визначен╕ реальн╕ феномени, як╕ мають прояв у людин╕. Наприклад, як пояснити "скорботну бездушн╕сть", що виника╓ в людин╕, коли геть-чисто в╕дд╕лити в н╕й т╕лесне ╕ духовне? Феномен стану ПРИПИНЕННЯ теж неможливо розшифрувати, якщо в╕дд╕лити проблеми, пов'язан╕ з т╕лом, в╕д проблем, як╕ пов'язан╕ з духом. Особливо, коли це стосу╓ться питань компенсаторних процес╕в, як╕ стимульован╕ при стан╕ ПРИПИНЕННЯ ╕ явно вказують на т╕сний зв'язок т╕ла ╕ духу, показують процеси виникнення ╕ зникнення болю.

Проводячи ч╕тку дихотом╕ю т╕ла ╕ духу, неможливо пояснити, наприклад, фантомний б╕ль.

Особливо нерозд╕леними виглядають т╕ло ╕ дух, явлен╕ нам у сучасн╕й ф╕лософськ╕й антрополог╕╖, де б╕ль пос╕да╓ важливе м╕сце у поясненн╕ людського, людяного.

У сучасн╕й ф╕лософськ╕й антрополог╕╖ розгляда╓ться багато положень про те, як б╕ль сво╓ю енерг╕╓ю перетворю╓ться на продукти творчост╕. Стан ПРИПИНЕННЯ тут вигляда╓ як певний конкретний момент цих процес╕в, де в творчост╕ людина розчиня╓ться як застар╕ла особист╕сть. З цим розчиненням розчиня╓ться ╕ б╕ль. А за цими процесами руйнац╕╖ йде вже складання нового, творення необх╕дного для життя ╕ процв╕тання.

В пер╕оди протистоянь, боротьби, во╓н б╕ль надм╕рно включа╓ться в повсякденне життя, чим привносить негативний ефект, стиска╓ людину, не да╓ ╖й розгорнутися в сво╖х творчих свободах, тим самим закреслю╓ можлив╕сть появи б╕льш нового розма╖ття. В протилежн╕сть цим пер╕одам мирн╕ комфортн╕ умови можуть вит╕сняти б╕ль з повсякденного життя людини, розширюючи його свободи у творчих можливостях. Однак повн╕стю перетворити б╕ль на р╕дк╕сний випадок - це означа╓ знизити можлив╕сть виникнення компенсаторних процес╕в у людин╕, а отже ╕ виникнення стану ПРИПИНЕННЯ, що загрожу╓ такими насл╕дками, як втрата чуття. У житт╕ б╕льш важливо, яку д╕яльн╕сть треба припиняти. Комфорт в╕двол╕ка╓ в╕д головного, в╕д того, що приносить б╕ль, може принести б╕ль у майбутньому. Людина почина╓ занурюватися в др╕б"язкове, в др╕б"язкову, не зовс╕м важливу д╕яльн╕сть або просто у надм╕рн╕ розваги, в╕д яких притупля╓ться включення компенсаторних процес╕в, а отже ╕ стан ПРИПИНЕННЯ.

Б╕ль ╕ задоволення не мають абсолютно╖ протилежност╕. У в╕дношенн╕ до духовного життя людини можна бачити, як у часи переживання задоволення до людини може приходити ╕ душевний б╕ль. По в╕дношенню до стану ПРИПИНЕННЯ в документал╕стиц╕ найчаст╕ше йдуть описи б╕льш нейтральних стан╕в, в як╕ впроваджуються стани абсолютно╖ в╕дсутност╕ болю ╕ страху. Все залежить в╕д глибини стану ПРИПИНЕННЯ. При глибокому стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини абсолютно в╕дсутн╕й б╕ль ╕ абсолютно в╕дсутн╕й страх.

╢ розум╕ння того, що "протилежн╕сть болю - не задоволення, а нудьга" (Савчук, Хайдарова 2009: 124). Б╕ль, який розтягнуто в час╕, перетворю╓ться на нудьгу. Тобто б╕ль ╕ нудьга - це одне ╕ те ж саме.

Справжн╕ под╕╖ у житт╕ людини зливають во╓дино б╕ль ╕ благодать. Людина уника╓ больових в╕дчутт╕в. Благодать же людина вибира╓ ╕ до не╖ прагне. А що ╓ благодать? Наркотичне очман╕ння не ╓ справжньою благодаттю. Наркотичне очман╕ння в╕дмежову╓ людину в╕д сприйняття справжньо╖ реальност╕ ╕ не да╓ проявитися стану ПРИПИНЕННЯ.

Б╕ль поглина╓ людину повн╕стю. Б╕ль здатний протверезити. Через б╕ль людина залиша╓ безглузд╕сть його ╕снування.

Протверезнена болем людина усв╕домлю╓ порожн╕сть ╕ безглузд╕сть ╕снування. До не╖ приходить стан ПРИПИНЕННЯ, який припиня╓ др╕б"язков╕сть д╕й.

Нудьга, або розтягнутий в час╕ б╕ль, приходить як порожн╕сть. Така порожн╕сть входить в людину, коли у не╖ нема╓ сильних вражень, як╕ йдуть ззовн╕. Але сильн╕ враження можуть йти ╕ зсередини - при фантазуванн╕, внасл╕док творчих сплеск╕в у св╕домост╕.

Нудьга розмива╓ психолог╕чний час в людин╕, н╕велю╓ цей час. Б╕ль же час концентру╓. Концентру╓ людину, протвережу╓ ╖╖ майже до того, що вона почина╓ в╕дчувати стан ПРИПИНЕННЯ, коли б╕ль зника╓.

У ф╕лософ╕╖ Нового Часу досить часто людське т╕ло уявлялося машиною, яка руха╓ться п╕д впливом пристраст╕. Тут пристрасть розум╕╓ться як терп╕ння.

Сучасна ф╕лософська антрополог╕я, ф╕лософ╕я ХХ ╕ ХХ╤ стол╕ть вказують на важлив╕сть положення про те, що велика частина стан╕в душ╕ виника╓ в╕д т╕лесних рух╕в людини. Б╕льше того, т╕лесн╕ рухи людини беруть участь у збереженн╕ традиц╕й. Т╕ло зад╕яне в передач╕ наступним покол╕нням. В ХХ ╕ ХХ╤ стол╕ттях розвиток ф╕лософ╕╖ т╕ла поясня╓ багато проблемних питань людського життя. Тут важливе м╕сце пос╕да╓ те положення, що р╕вень переживання болю задають соц╕альне середовище, реал╕╖ соц╕ального життя людини. В╕дчуття болю, ступ╕нь цього в╕дчуття зада╓ культурний р╕вень, зада╓ "культурна само╕дентиф╕кац╕я людини" (Савчук, Хайдарова 2009: 124). Якщо соц╕альне середовище сприя╓ знеболюванню людини, позбавля╓ ╖╖ больових в╕дчутт╕в, то тод╕ людина потрапля╓ в неприродниче середовище в╕дсторонюючись в╕д природничих реал╕й. Це притуплю╓ роботу компенсаторних механ╕зм╕в людсько╖ псих╕ки, призводить до того, що в людин╕ не проявля╓ться стан ПРИПИНЕННЯ ╕ втрача╓ться те, що ╓ важливим у людському житт╕, в якому напрямку треба д╕яти. Адже "б╕ль виступа╓ критер╕╓м ╕стини присутност╕" (Савчук, Хайдарова 2009: 125).

Знеболювання. Знеболювання застосовувалося споконв╕ку у випадку сильних бол╕в, у виняткових випадках при л╕кувальн╕й практиц╕. В ╕ншому випадку ман╕пуляц╕╖ з╕ знеболюванням шк╕длив╕. Вони припиняють спонтанне виникнення стану ПРИПИНЕННЯ. Отже ставити за мету усунення болю в людин╕ означа╓ нашкодити людин╕. Анестез╕я вбива╓ чутлив╕сть, веде до знерухомлення, порушу╓ емоц╕йн╕ механ╕зми природного вза╓мообм╕ну з навколишн╕м середовищем. Зниження чутливост╕ ╕ знерухомлення повинн╕ виникати у зв"язку з больовими в╕дчуттями як компенсац╕я, в╕дпов╕дь на б╕ль без штучного втручання по знеболюванню. Людина ма╓ активно переживати д╕йсн╕сть ╕ д╕яти, якоюсь м╕рою в╕дчуваючи ╕ больов╕ впливи середовища. Под╕бне компенсу╓ться спонтанним виникненням стану ПРИПИНЕННЯ. В ╕ншому випадку штучне знеболювальне ╕снування людини само по соб╕ безжитт╓ве ╕ н╕куди не веде.

Ф╕зичн╕ контакти м╕ж людьми необх╕дн╕. Скорочення або позбавлення можливост╕ контактувати компенсу╓ться у сучасному св╕т╕ театральн╕стю, ритуальн╕стю. Людина переводить контактування на себе, роблячи татуювання ╕ тому под╕бне.

Завдаючи соб╕ б╕ль татуюванням, людина йде в╕д природност╕, винаходячи нов╕ феномени культури на сво╓му т╕л╕. Б╕ль входить в культуру як штучний прояв. Але в такому випадку нема╓ свободи сприйняття болю, ╕ компенсаторн╕ механ╕зми вже не працюють.

ВИСНОВОК

Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ в╕др╕зняються в╕д характеристик категор╕╖ "б╕ль". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ складником категор╕╖ "б╕ль".

Розглянуто пор╕вняння категор╕╖ "б╕ль" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. На прикладах документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "б╕ль", яку розкрито як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Компаративним методом встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ под╕бним категор╕╖ "б╕ль" в тому, що людина ма╓ стани, при яких в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли людина досягла мети. Мети досягнуто, ╕ зникають ус╕ляк╕ бажання. Але це ненадовго, оск╕льки людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань. Нав╕ть виника╓ стан, при якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

Розглянуто документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ таку особлив╕сть: людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ над цими бажаннями. В цьому категор╕я б╕ль ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - не ╓ под╕бними.

Стан ПРИПИНЕННЯ - це додатковий регуляторний механ╕зм вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Саме тому ╕ виника╓ очищення.

Компаративним методом встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Припиня╓ться б╕ль. Але в св╕домост╕ таке припинення може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ПРИПИНЕННЯ незрозум╕ло чому призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан ПРИПИНЕННЯ в ц╕лому розум╕╓ться, перш за все, як стан зупинки непотр╕бного, тобто СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Тут припиня╓ться в людин╕ насамперед все неголовне, др╕б"язкове.


СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ


Кришнамурти, Джидду. (1999). Записные книжки. Москва: Разум / Мир Кришнамурти.

Махарши Шри Рамана. Собрание произведений. Санкт-Петербург - Тируваннамалай: "Экополис и культура" - Шри Раманашрам, 1999.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Савчук,В; Хайдарова,Г. (2009). Боль. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Халапсис А. В. Зеркало Клио: Метафизическое постижение истории: монография. Днепр: Середняк Т.К. 2017.

Хеффе, Отфрид. (2009). Счастье. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Halapsis, Alex. & Halapsis, Alexandros. (2021). From monarchy to republic: King"s power and public affair in ancient Rome. Philosophy, Economics and Law Review, 1(1), 5-17. doi: 10.31733/2786-491X-2021-5-17.

...

...


УДК 248.2 +316


БЛАГО ╤ ПРИПИНЕННЯ


Мурашк╕н Михайло Георг╕йович


Доктор ф╕лософських наук, професор,

ORCID 0000-0001-7656-664X

e-mail:michailmurashkin@gmail.com, Дн╕пропетровський державний ун╕верситет внутр╕шн╕х справ, пр. Гагар╕на, 26, Дн╕про, Укра╖на, 49000


Анотац╕я. Метою досл╕дження ╓ доведення под╕бностей категор╕╖ благо ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Мета: виявити, за якими особливостями стан ПРИПИНЕННЯ, певний психолог╕чний стан людини, в╕дчува╓ться як благодатний стан, за якими характеристиками в╕н може входити в таку ф╕лософську категор╕ю, як "благо". Методолог╕я ╜рунту╓ться на компаративному метод╕ досл╕дження, тобто на пор╕внянн╕ характеристик категор╕╖ благо ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Метою компаратив╕стики ╓ виявлення зв"язк╕в на основ╕ з╕ставлення р╕зних стан╕в людини як явищ, прояв╕в псих╕ки та категор╕й ф╕лософ╕╖, що зм╕нювали св╕й зм╕ст у р╕зних ╕сторичних пер╕одах. Тобто розглядаються р╕зн╕ стани людини ╕ виявляються властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ, стану, який досл╕джу╓ться. Також розглядаються р╕зн╕ погляди на благо як категор╕ю ф╕лософ╕╖ в ╖╖ ╕сторичних зм╕стовних зм╕нах. Наукова новизна поляга╓ в тому, що вперше розгляда╓ться пор╕вняння категор╕╖ "благо" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Розглянуто документальну л╕тературу, на основ╕ яко╖ вид╕лено головну властив╕сть певного стану людсько╖ св╕домост╕. За ц╕╓ю, головною характеристикою було введено назву стану - стан "ПРИПИНЕННЯ". Виявлено властивост╕-характеристи-ки стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ характеристики з╕ставлено з характеристиками, як╕ ма╓ категор╕я "благо". Висновки показують, що характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ до характеристик категор╕╖ "благо". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "благо".

Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ зб╕га╓ться з категор╕╓ю "благо" тим, що пережива╓ться стан, при якому людина в╕дчува╓ позитивне очищення в╕д др╕б"язкового ╕ непотр╕бного. Тому ╕ зникають в людин╕ непотр╕бн╕ спонукання. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це повна в╕дсутн╕сть непридатного. Також встановлено, що нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях, як╕ несуть вплив непридатного.

На прикладах документал╕стики рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури встановлено, що в стан╕ блага, так само, як ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, людина ста╓ над сво╖ми спонуканнями, волод╕╓ собою. Цим стан блага ╕ стан ПРИПИНЕННЯ бачаться под╕бними.

Ключов╕ слова: категор╕я, благо, стан, припинення, складник, под╕бн╕сть.


Постановка проблеми у загальному вигляд╕ та ╖╖ зв"язок ╕з важливими науковими ╕ практичними завданнями зводиться до доведення того, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "благо".

Анал╕з останн╕х досл╕джень ╕ публ╕кац╕й, в яких започатковано розв"язання дано╖ проблеми показу╓, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображен╕ в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли, ╕ вс╕ в╕дчуття припинились" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118). Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли "ви дивились на нього ╕ зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293); також демонструються ╕нш╕ властивост╕-характеристики, необх╕дн╕ для анал╕зу. Т╕ ж сам╕ теми розглядаються категор╕╓ю "благо", коли мова йде про "безмежно позитивне" (Бояновски 2009: 124). Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Але залиша╓ться недоведеним те, складником яко╖ категор╕╖ ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Мета статт╕. Мета статт╕ поляга╓ в тому, щоб довести, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "благо".

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "благо", де дух виступа╓ як "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис, 2017, с. 265). Також враховуються ╕сторичн╕ зм╕ни в духовному житт╕ людини (Halapsis, 2021, Р. 5-17).


Благо. Благо - це добро, добре.

Стан ПРИПИНЕННЯ пов'язаний з тим зв"язком, "який необх╕дно припинити" (Деррида 1999: 629). Це стан ПРИПИНЕННЯ. Це "спок╕й перебування в соб╕" (Деррида 1999: 626). Це те, що припиня╓ вс╕ляк╕ прояви. В людин╕ це "процес в╕дстороненого ставлення до себе" (Деррида 1999: 632).

Сучасна ф╕лософ╕я доводить, що в стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини нема╓ бажань, нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях. Бува╓ так, що "знайшли сам╕сть ╕ б╕льше нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273). Стан людини, коли в не╖ в╕дсутня потреба в зовн╕шн╕х враженнях, сп╕впада╓ з╕ станом ПРИПИНЕННЯ. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини також в╕дсутня потреба у зовн╕шн╕х враженнях. Б╕льше того, ми бачимо, що за концептами сучасно╖ ф╕лософ╕╖ ╕ сам╕сть людини сп╕впада╓ з ПРИПИНЕННЯМ.

П╕д ПРИПИНЕННЯМ сучасна ф╕лософ╕я часто розум╕╓ вищий стан людини, або Вищу людину. Ця Вища людина не ма╓ н╕яких бажань ╕ потреб. Отже "вища людина вже не ма╓ потреби нав╕ть у Богов╕" (Делёз 1999: 178). Д╕йсно, людина може мати такий стан, що у не╖ нема╓ бажань ╕ потреб. Цей стан у людини трима╓ться короткий час. Пот╕м знову пробуджуються ╕ бажання, ╕ потреби. Людина в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, або Вища людина, волод╕╓ собою; тобто волод╕╓ емоц╕ями, бажаннями. Але це - до деяко╖ м╕ри. Потреби все одно штовхають людину до певних д╕й.

ПРИПИНЕННЯ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ не ма╓ однозначност╕. Воно торка╓ться ╕ реальност╕ особливого стану як не свого, ╕ суб"╓ктивного св╕ту людини, де ПРИПИНЕННЯ, або ╕нше - як щось сво╓. Тут м╕ж певним "принципом ╕ тим, що з"явля╓ться як його ╕нше, а саме - принцип реальност╕ як його ╕нше, потяг до смерт╕ як сво╓ ╕нше" (Деррида 1999: 445). Тут принцип реальност╕ "в╕дмовля╓ться в╕д якого б то не було задоволення ╕ бажання, в╕д якого б не було автоафективного ставлення, без якого неможливе виникнення н╕ бажання, н╕ задоволення" (Деррида 1999: 446).

З точки зору сучасно╖ ф╕лософ╕╖, "в самому "я" принцип задоволення бере гору над принципом реальност╕, чим наносить шкоду всьому орган╕зму" (Деррида 1999: 448). Однак це не ╓ можливим в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, де людина ста╓ над бажаннями.

В рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ важливим ╓ те, що людина ма╓ бути осторонь, "в╕дмовитися в╕д св╕ту - для брахман╕в означало стати вище за будь-як╕ вчинки" (Швейцер 2002: 49). "Брахмани мали см╕лив╕сть з╕знатися, що медитац╕╖ про св╕т не м╕стять у соб╕ н╕чого етичного" (Швейцер 2002: 49). Однак для людини медитац╕я да╓ багато корисного. Медитац╕я використо-вувалася в доязичницьк╕ часи, ╕ "в язичництв╕ дом╕ну╓ особист╕сне сприйняття Божественного через обряд, медитац╕ю" (Колодний 2013: 102).

Ще з язичницько╖ давнини в╕домо, що медитац╕я да╓ людин╕ гармон╕ю, "вр╕вноважуючи лад ╕ безлад" (Колодний 2009: 139). "Медитац╕ю можна розглядати, як деавтоматизац╕ю звичних нам псих╕чних структур, коли той, хто медиту╓, виходить за меж╕ лог╕чно-структурно╖ св╕домост╕. Виника╓ особливий стан св╕домост╕, при якому в╕дбува╓ться н╕би "злиття" з об"╓ктом медитац╕╖, "розчинення" в ньому, втрата уявлення про меж╕ власно╖ особистост╕" (Поликарпов 1987: 90). Та коли ми кажемо про втрату меж власно╖ особистост╕, то торка╓мось питання людського "Я" ╕ "ПРИПИНЕННЯ".

Сучасна ф╕лософ╕я показу╓ стан ПРИПИНЕННЯ як припинення непотр╕бних д╕й, припинення зайво╖ ╕ непотр╕бно╖ д╕яльност╕. Тут проходить розчинення ╕ руйнац╕я всього зайвого. Постмодерн╕зм каже про "розчинення особистост╕ в безособист╕сному" (Батай 2000: 117), в╕д чого виника╓ "порожнеча, яка св╕дчить про "я", що розчинилося" (Делез 2002: 160). ╤де процес очищення, поки не виникне "в╕дкрит╕сть Ц╕лого, в якому н╕чого н╕ бачити, н╕ споглядати" (Делез 2000: 189). Тут стан ПРИПИНЕННЯ сво╖ми властивостями-характерис-тиками под╕бний до "умиротворення, заспоко╓ння ╕ особливого стану щастя" (Кристева 2010: 163).

У "Теор╕╖ рел╕г╕╖" Жорж Батай вказу╓ на неспок╕й в╕д бажань. "На в╕дм╕ну в╕д знання, яке п╕дтриму╓ людину в стан╕ пасивного заспоко╓ння, бажання втягу╓ його в занепоко╓ння" (Батай 2000: 6). Але в╕домо, що стан ПРИПИНЕННЯ - це стан заспоко╓ння ╕ в╕дсутност╕ бажання. Людина не може ╕снувати поза бажаннями, поза потребами. Тому в╕дсутност╕ бажань ╓ тимчасовою.

Ф╕лософ╕я сучасност╕ вказу╓ на ╕снування стан╕в поза бажаннями. Посилаючись на думки Стефана Малларме, в сво╖х творах Юл╕я Кристева пом╕ча╓, що у людей бува╓ такий стан, коли вони "вже не мають потреби у зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273). Ф╕лософ╕я постмодерн╕зму знаходить в╕дсутн╕сть бажання в м╕стичному спогляданн╕, коли "за бажанням якогось наукового спостереження в╕дбува╓ться м╕стичне споглядання" (Делез 1992: 210).

Людина в стан╕ ПРИПИНЕННЯ не ма╓ бажань. За компенсаторними механ╕змами цей стан виника╓ спонтанно. У м╕стицизм╕ ╕сну╓ практика, яка пригн╕чу╓ бажання. Пом╕чено, що "рел╕г╕йна м╕стика проявля╓ться в пер╕оди конфл╕кт╕в, в яких т╕ чи ╕нш╕ бажання людини пригн╕чуються" (Хаксли 1992: 34).

В рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ ╕сну╓ настанова на те, щоб позбутися бажання. Нав╕ть адепт прагне позбавити себе бажання виконувати волю Божу. Наприклад, "Екгарт йде так далеко, що доходить висновку: людин╕ не сл╕д нав╕ть бажати виконувати волю Божу, оск╕льки це теж одна з форм жад╕бност╕. Людина, що не ма╓ бажань, - це людина, яка н╕ до чого не прагне: в цьому сутн╕сть концепц╕╖ в╕дсутност╕ прихильност╕ до чого-небудь у Екгарта" (Фромм 1990: 69).

Сучасна ф╕лософ╕я пом╕ча╓, що в╕дсутн╕сть бажань може супроводжуватися в╕дсутн╕стю на людину зовн╕шн╕х вплив╕в. Це можна показати демонстрац╕╓ю феномен╕в рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури. Наприклад, "йог╕вське самадх╕ або буддистськ╕ дхьяни, стани-св╕доцтва, в яких самовладання наст╕льки велике, що зовн╕шн╕ стимули майже або зовс╕м не впливають" (Уолш, Воон 2006: 38). У рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ под╕бн╕ стани значаться як Божественн╕. ╥х ╕менують як стан Бога. Властив╕стю-характеристикою стану Бога ╓ безпристрасн╕сть.

Сучасна ф╕лософ╕я доводить, що безпристрас-н╕сть - це властив╕сть-характеристика м╕стичного досв╕ду, що ╓ важливим у рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ взагал╕. Безпристрасн╕сть - властив╕сть Бога. Лев Шестов пом╕ча╓, що "Бог абсолютно безпристрасний, йому н╕чого не потр╕бно. Це - акс╕ома Плот╕на" (Шестов 2001: 279). В сучасн╕й психолог╕╖ розглядаються стани людини, коли ╖й н╕чого не потр╕бно. Абрахам Маслоу познача╓ ц╕ стани як п╕ков╕ переживання людини, стани самодостатнього характеру. Людина, маючи под╕бний стан, в╕дчува╓, що "це досконалий, повний досв╕д переживання, якому б╕льше н╕чого не потр╕бно. Це самодостатн╕й стан" (Маслоу 1997: 114).

Абрахам Маслоу, посилаючись на зразки рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, немотивован╕сть людини прир╕вню╓ до божественного. Але тут - не проста немотивован╕сть, тут ╓ посилання на певний стан св╕домост╕. За Абрахамом Маслоу - це п╕ковий стан. В цьому стан╕ людина не ма╓ бажань.

П╕кове переживання Абрахама Маслоу ╓ досконал╕стю. Рел╕г╕йна людина каже про богопод╕бн╕сть. Тут "ми ма╓мо пам"ятати, що боги зазвичай розглядаються як т╕, хто не ма╓ потреб, бажань, недол╕к╕в у чомусь ╕ задоволен╕ вс╕м. В цьому сенс╕ немотивоване людське буття ста╓ богопод╕бним" (Маслоу 2002: 237-238).

Категор╕я "щастя" вказу╓ на те, що виникло "виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). Тут зникнення оч╕кування показу╓, що виникла тепер╕шн╕сть. Тепер╕шн╕сть виника╓ з виникненням стану ПРИПИНЕННЯ як вищого стану. Загострю╓ться увага на "присутньому вищому" (Деррида 1999: 199), а також на тому, що "самоприсутн╕сть досв╕ду ма╓ бути представленою в тепер╕шньому, взятому як Тепер" (Деррида 1999: 80).

Людина в сво╓му житт╕ отриму╓ стан щастя, коли ма╓ "сукупне виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). У сво╖й повсякденност╕ людина живе оч╕куваннями, заглядаючи в майбутн╓. В стан╕ щастя оч╕кування зникають. Вони зникають ╕ при стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Людина почина╓ жити тепер╕шн╕м.

Тепер. Сучасна ф╕лософ╕я не в╕дходить далеко в╕д розум╕ння ╕деальних стан╕в людини як стан╕в, коли вона перебува╓ в тепер╕шньому час╕. Стан ПРИПИНЕННЯ - це саме той стан, коли людина не пам"ята╓ чогось з╕ свого минулого, не мр╕╓ про майбутн╓, а перебува╓ в тепер╕шньому. Постмодерн╕зм оц╕ню╓ тепер╕шн╓ як шанс, "наш ╓диний шанс знайти безсмертя тепер" (Деррида 1999: 278). У постмодерн╕зм╕ отримання стану ПРИПИНЕННЯ прогляда╓ться, коли людина "протиставить себе соб╕ ж" (Деррида 1999: 311).

В культур╕ заф╕ксовано багато людських ╕нтерес╕в. ╤сну╓ ╕ндив╕дуальне р╕зноман╕ття людських план╕в на майбутн╓ та оч╕кувань в╕д цього майбутнього. Культура наклада╓ св╕й в╕дбиток на розум╕ння ╕ в╕дчуття щастя. Тому не можна казати про повну безпосередн╕сть по в╕дношенню до щастя. "Щастя - не безпосередн╕й об"╓кт людських прагнень, а супутн╓ явище у випадку усп╕ху: як╕сть задов╕льного (бо осмисленого), тобто хорошого життя" (Хеффе 2009: 186-187). З усп╕хом пов"язане ╕ виникнення стану ПРИПИНЕННЯ. Мають бути наявними маса складових способу життя, а також генетична схильн╕сть. У випадку сп╕впад╕ння багатьох фактор╕в може бути вдала ситуац╕я для виникнення стану ПРИПИНЕННЯ.

Уявлення щасливо╖ людини ╓ щасливими уявленнями. Але ц╕ щаслив╕ уявлення залишков╕. Вони залишились як головн╕ уявлення п╕сля того, як стан ПРИПИНЕННЯ припинив усе непотр╕бне, незначне, неважливе, др╕б"язкове.

Щастя "укладено в сам╕ чесноти" (Хеффе 2009: 187). В основу чеснот закладено реальну доброту людини. Доброта як загальнолюдське в людин╕ залиша╓ться, коли руйну╓ться все др╕б"язкове п╕д впливом стану ПРИПИНЕННЯ.

Щастя, за ф╕лософським вченням Еп╕кура, там, де людина ма╓ "найб╕льш ц╕нн╕ реч╕" (Хеффе 2009: 187). Найб╕льш ц╕нне залиша╓ться в людин╕ п╕сля виникнення стану ПРИПИНЕННЯ, припинення всього не ц╕нного, др╕б"язкового. Це ╓ одн╕╓ю з причин того, що виника╓ щастя, "яке йде в╕д того, що людина ма╓ найб╕льш ц╕нн╕ реч╕" (Хеффе 2009: 187).

╤сну╓ щастя через аскезу, коли встановлю╓ться "р╕вновага м╕ж бажанням ╕ його задоволенням шляхом скорочення бажань" (Хеффе 2009: 187). Тод╕ у людини не виника╓ н╕яких зайвих бажань. Людина робить лише те, що вм╕╓ робити, до чого призначена. ╤ н╕яких зайвих рух╕в. В╕д всього зайвого - в╕дсторонення. Дек╕лька сл╕в про цей стан.

В╕дсторонення. ПРИПИНЕННЯ - це стан в╕дсторонення в╕д усього, що ╓ у псих╕ц╕ людини, що заважа╓ д╕яти ц╕леспрямовано. Тенденц╕╖ постмодер-н╕зму показують, яким чином стан в╕дсторонення присутн╕й при самодистанц╕юванн╕ людини, коли вона засв╕дчу╓ сво╖ спонукання. Постмодерн╕зм демонстру╓ стан самодистанц╕йованост╕ людини на приклад╕ творчост╕ л╕тератора. Постмодерн╕зм доводить, що "ми повинн╕ зрозум╕ти псих╕чний механ╕зм письма як насл╕док д╕алогу ╕з самим собою (з ╕ншим), як форму авторського самодистанц╕ювання - як спос╕б розщеплення письменника на суб"╓кта висловлювання-процесу ╕ суб"╓кта висловлювання-результату" (Кристева 2004: 176). Пом╕чено, що в╕дсторонення ╕ самодистанц╕ювання б╕льше проявляються при висловлюванн╕-процес╕, адже письменник перебува╓ у стан╕ б╕льш близькому до стану ПРИПИНЕННЯ (стану в╕дсторонення або стану самодистанц╕ювання). Коли письменник знаходиться при висловлюванн╕-результат╕, то в╕н в╕дстороню╓ться в╕д стану ПРИПИНЕННЯ в свою ╕нтелектуальну сферу, в сво╖ уявлення про пережите.

Щастя, яке розум╕╓ О. Хеффе, ╓ "мета, яку розум╕ють трансцендентально, вище яко╖ неможливо подумати н╕яко╖ ╕ншо╖ мети" (Хеффе 2009: 187). Людина у стан╕ ПРИПИНЕННЯ так само в╕дчува╓, що вище того стану, який ╓, не може бути н╕якого ╕ншого. Це сп╕впада╓ з ╕деями, як╕ висунув ще Ар╕стотель з приводу оптимальних стан╕в як самодостатн╕х. В цьому в╕дношенн╕ у давн╕й грецьк╕й ф╕лософ╕╖ застосовувався такий терм╕н, як автарк╕я. В╕н часто застосовувався при розгляд╕ автоном╕╖ розуму ╕ д╕╖ за власною волею. Така автарк╕я розум╕лась як щастя, оск╕льки мала безумовну мету, мету вищого характеру. Те саме можна сказати ╕ про стан ПРИПИНЕННЯ. Однак у в╕дношенн╕ стану ПРИПИНЕННЯ акцент треба робити на тому, що вищу ╕ безумовну мету вт╕лено в сам╕й мет╕. ╤ тут мети вже, як тако╖, нема╓. Людина безпосередньо пережива╓ стан повного зд╕йснення, а отже вт╕леного щастя, коли вищих ц╕лей вже досягнуто. Це означа╓, що ц╕л╕ вт╕лено ╕, як так╕, вони зникають. При стан╕ ПРИПИНЕННЯ моральн╕сть присутня як позасв╕доме зникнення всього непотр╕бного, а отже ╕ неморального.

Щастя включа╓ в себе прагнення до вищого блага, в якому людина знаходить сенс свого життя, тобто прагнення до певно╖ мети в потоц╕ р╕зноман╕тност╕ й багатоман╕тност╕ потр╕бного ╕ непотр╕бного. ПРИПИНЕННЯ - це зд╕йснення того, до чого була спрямован╕сть при припиненн╕ прояв╕в всього непотр╕бного.

Щастя ╓ уявний ╕деал з ус╕ма сво╖ми прагненнями вт╕лити цей ╕деал в житт╓в╕ простори душ╕ ╕ всього, що ╖╖ оточу╓. Але щастя також ╕ задоволення спрямованост╕ до ╕деалу. Коли задоволення приходить, то спрямованост╕ до ╕деалу вже нема╓. ╤деал вт╕лено в реал╕╖. Бачимо зникнення спрямованост╕ ╕ повну реал╕зац╕ю ╕деалу в д╕йсн╕сть ╕снування душ╕, що характерно для щастя. Але це також характерно ╕ для стану ПРИПИНЕННЯ.

Щастя - це коли у людини в житт╕ все йде зг╕дно з ╖╖ бажаннями. Тод╕ у не╖ гарний настр╕й. Тут стан ПРИПИНЕННЯ виявля╓ться, коли у людини зника╓ зайве, непотр╕бн╕ спрямованост╕, як╕ не повною м╕рою в╕дпов╕дають ╕деалам. В╕д цього може виникати стан тотального умиротворення. Стан ПРИПИНЕННЯ - це тотальне умиротворення. Але це лише компонент, складник у потоц╕ щасливого людського життя.

В момент ПРИПИНЕННЯ, або тотального умиротворення, у людини нема╓ конфл╕кту м╕ж р╕зними ╖╖ схильностями. Все приходить до ╓дност╕. Ста╓ виразн╕шою найб╕льш значна схильн╕сть. Але й та розчиня╓ться, оск╕льки припиняють функц╕онувати ╖╖ незначн╕ ╕ неважлив╕, др╕б"язков╕ зм╕стовност╕.

В моменти тотального умиротворення або в стан╕ ПРИПИНЕННЯ не в╕дчуваються як╕сь обмеження. В цьому стан╕ людина не в╕дчува╓ конфл╕ктн╕сть не лише м╕ж р╕зними власними схильностями, але й конфл╕ктн╕сть м╕ж людьми, маючи абсолютну безкомпром╕сн╕сть.

Отфр╕д Хеффе посила╓ться на Герберта Маркузе, який стверджував, що сусп╕льство достатку спроможне "забезпечити б╕льш високу м╕ру щастя" (Хеффе 2009: 187) у зв"язку з тим, що пом"якшуються репресивн╕ риси культури.

Стан ПРИПИНЕННЯ виника╓ раптово ╕ випадково. Але як складник, як одна з особливостей щастя може розум╕тися в контекст╕ як гедон╕зму так ╕ утил╕таризму. Ц╕ вчення говорять про щастя як про максимальне задоволення ╕нтерес╕в, а також потреб. Стан ПРИПИНЕННЯ - це досконал╕сть, коли вже зд╕йснилися головн╕ бажання, коли задовольнилися ╕нтереси й потреби, п╕сля чого вс╕ вони зникли.

Виконання бажань, як╕ виникли раптово, не гаранту╓ того, що у людини настане стан щастя. Таке положення можна в╕днести ╕ до стану ПРИПИНЕННЯ. Цей стан може не настати, хоча вс╕ над╕╖ на краще ╕ вс╕ бажання, як╕ раптово виникли, зд╕йснились. ╢ багато фактор╕в, через як╕ над╕╖ ╕ бажання не можуть зд╕йснитися. Це не т╕льки р╕зн╕ соц╕альн╕ фактори, але й фактори, як╕ ╓ в сам╕й людин╕. Наприклад, в╕дсутн╕сть повно╖ регуляц╕╖ емоц╕ями. Або помилки в когн╕тивних процесах, що не приводить до п╕знання ╕стинного стану речей. Проте для охорони псих╕чно╖ р╕вноваги може виникнути компенсац╕йний процес стану ПРИПИНЕННЯ. А це так само можна в╕днести ╕ до виникнення стану щастя. ПРИПИНЕННЯ ╓ компенсаторним процесом. Тут механ╕зм компенсац╕╖ працю╓ таким чином, що припиня╓ться непотр╕бне, чим компенсу╓ться ╕ те, до чого людина не здатна. Припиня╓ться те, до чого людина не здатна, але емоц╕йно до цього прикута.

Компенсац╕я. В поясненн╕ феномен╕в внутр╕шнього псих╕чного життя людини сучасна ф╕лософ╕я торка╓ться процес╕в компенсац╕╖, пов"язуючи ╖╖ з р╕вновагою. Через так╕ пояснення мова йде ╕ про стан ПРИПИНЕННЯ, при якому ╕снують р╕вновага ╕ гармон╕я. Якщо робляться як╕сь реч╕, то "для р╕вноваги, для внутр╕шньо╖ компенсац╕╖, яка характеризу╓ р╕вновагу" (Деррида 1999: 481).

Сучасн╕ ф╕лософськ╕ концепти пояснюють причини виникнення у людини вищих стан╕в св╕домост╕, таких, наприклад, як стан ПРИПИНЕННЯ, стан Божественного, через ╕снування компенсаторних механ╕зм╕в. Стан Божественного компенсу╓ стан страждання, який був у людини перед цим. "Людина, яка змушу╓ нас страждати, можливо, пов"язу╓ нас ╕з Божественним" (Делёз 1999: 102). У людини може виникнути "рад╕сть зам╕сть пережитого горя" (Делёз 1999: 102). ╤ це ймов╕рно за компенсаторними механ╕змами. Протилежн╕сть виника╓ спонтанно, позасв╕домо.

Однак "сама по соб╕ компенсац╕я недостатня: вона не да╓ ясного розкриття" (Делёз 1999: 62). Сучасна ф╕лософська концепц╕я це усв╕домлю╓. Тому шука╓ причини б╕льш глибок╕, в контакт╕ людини з навколишн╕м середовищем. Це, насамперед, потреби. У людини мають бути певн╕ потреби, як╕ змушують працювати компенсаторн╕ механ╕зми ╖╖ псих╕чних стан╕в.

На феномен щастя ╓ р╕зн╕ погляди. Щастя розум╕ли як волод╕ння предметами, як╕ приносять задоволення. Також щастя розум╕ли як отримане шляхом скорочення потреб, щоб досягти р╕вноваги м╕ж потребою ╕ задоволенням. ╢ нав╕ть розум╕ння щастя як свободи в╕д ус╕х турбот ╕ проблем. Але щастя приходить, коли людина вт╕лю╓ себе у сво╖х найважлив╕ших призначеннях шляхом утвердження ╕ п╕днесення, в╕д чого ╕ радощ╕. Тут щастя - як перевищення повсякденного життя. Для вт╕лення сво╖х важливих призначень треба ще знайти себе через в╕дсторонення неважливого. А це виника╓ через стан ПРИПИНЕННЯ, через припинення всього неважливого, др╕б"язкового, незначного.

Людина буду╓ плани по вт╕ленню задум╕в, у яких ╓ гармон╕йне задоволення власних ╕нтерес╕в. ╤ коли плани виконано, людина випробову╓ щастя.

Щастя в╕дчува╓ться, коли людина робить те, що може робити, робить справу ╕з задоволенням, домага╓ться все кращих ╕ кращих результат╕в. Але виникають обставини життя, яким треба протистояти. Протистояння ма╓ бути творчим. Задля цього, задля творчого протистояння, ╕ виникають стани ПРИПИНЕННЯ, як╕ припиняють усе неважливе.


ВИСНОВОК


Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ до характеристик категор╕╖ "щастя". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "щастя".

Розглянуто пор╕вняння категор╕╖ "щастя" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. На прикладах документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "щастя", яку розкрито як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Компаративним методом встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний до категор╕╖ "щастя" в тому, що людина ма╓ стани, при яких в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли мета людиною досягнута. Мети досягнуто, ╕ зникають ус╕ляк╕ бажання. Але це ненадовго, оск╕льки людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

Розглянуто документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено, що стан щастя ╕ стан ПРИПИНЕННЯ мають ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ над цими бажаннями. В цьому категор╕я щастя ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ додатковим регуляторним механ╕змом вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в категор╕╖ "щастя" ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, яке стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Саме тому ╕ виника╓ щастя як очищення.

Компаративним методом встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Але в св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ╤ншого незрозум╕ло чому призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан ╤ншого розум╕╓ться як СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове.


СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ


Батай, Ж. (2000). Теория религии. Литература зла. Минск: современный литератор.

Бояновски, Йохен. (2009). Благо. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Делёз, Ж. (2002). Критика и клиника. Санкт-Петербург: Machina.

Делёз, Ж. (2000). Критическая философия Канта: учение о способностях. Бергсонизм. Спиноза. Москва: ПЕР СЭ.

Делёз, Ж. (1999). Марсель Пруст и знаки. Санкт-Петербург: Алетейя.

Делёз, Ж. (1992). Представление Захер-Мазоха (Холодное и жестокое). В Венера в мехах (с. 191 - 313). Москва: РИК "Культура".

Деррида, Ж. (1999). О почтовой открытке от Сократа до Фрейда и не только. Минск: Современный литератор.

Колодний, А.М. (2013). ╤стор╕ософ╕я рел╕г╕╖. Ки╖в: УАР.

Колодний, А.М. (2009). Рел╕г╕йне сьогодення Укра╖ни: роздуми, оц╕нки ╕ прогнози (тематична зб╕рка вибраних статей ╕ тез). Ки╖в: УАР.

Кристева, Ю. (2010). Черное солнце: депрессия и меланхолия. Москва: Когито-Центр.

Кристева, Ю. (2004). Избранные труды: Разрушение поэтики. Москва: "Российская политическая энциклопедия" (РОССПЭН).

Кришнамурти, Джидду. (1999). Записные книжки. Москва: Разум / Мир Кришнамурти.

Махарши Шри Рамана. Собрание произведений. Санкт-Петербург - Тируваннамалай: "Экополис и культура" - Шри Раманашрам, 1999. 496 с.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Халапсис А. В. Зеркало Клио: Метафизическое постижение истории: монография. Днепр: Середняк Т.К. 2017. 380 с.

Halapsis, Alex. & Halapsis, Alexandros. (2021). From monarchy to republic: King"s power and public affair in ancient Rome. Philosophy, Economics and Law Review, 1(1), 5-17. doi: 10.31733/2786-491X-2021-5-17.


...

...

УДК 248.2 +316


БУТТЯ ╤ ПРИПИНЕННЯ


Мурашк╕н Михайло Георг╕йович


Доктор ф╕лософських наук, професор,

ORCID 0000-0001-7656-664X

e-mail:michailmurashkin@gmail.com, Дн╕пропетровський державний ун╕верситет внутр╕шн╕х справ, пр. Гагар╕на, 26, Дн╕про, Укра╖на, 49000


Анотац╕я. Метою досл╕дження ╓ доведення под╕бностей категор╕╖ буття ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Метою ╓ виявлення особливостей, за якими стан ПРИПИНЕННЯ як певний психолог╕чний стан людини в╕дчува╓ться як стан ╕снування, буття, за якими характеристиками в╕н може входити в таку ф╕лософську категор╕ю як "буття". Методолог╕я ╜рунту╓ться на компаративному метод╕ досл╕дження, тобто на пор╕внянн╕ характеристик категор╕╖ буття ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Метою компаратив╕стики ╓ виявлення зв"язк╕в на основ╕ з╕ставлення р╕зних стан╕в людини як явищ прояв╕в псих╕ки та категор╕й ф╕лософ╕╖, що зм╕нювали св╕й зм╕ст у р╕зних ╕сторичних пер╕одах. Тобто розглядаються р╕зн╕ стани людини ╕ виявляються властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ, стану, який досл╕джу╓ться. Також розглядаються р╕зн╕ погляди на буття як категор╕ю ф╕лософ╕╖ в ╖╖ ╕сторичних зм╕стовних зм╕нах. Наукова новизна поляга╓ в тому, що вперше розгляда╓ться пор╕вняння категор╕╖ "буття" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Розглянуто документальну л╕тературу, на основ╕ яко╖ вид╕лено головну властив╕сть певного стану людсько╖ св╕домост╕. За ц╕╓ю, головною характеристикою було введено назву стану - стан "ПРИПИНЕННЯ". Виявлено основн╕ властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ. ╥х з╕ставлено з характеристиками, як╕ ма╓ категор╕я "буття". Висновки показують, що характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ до характеристик категор╕╖ "буття". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "буття".

Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ зб╕га╓ться з категор╕╓ю "буття" тим, що пережива╓ться стан, при якому людина виконала вс╕ бажання. Тому ╕ зникають на деякий час ус╕ляк╕ бажання. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це повна в╕дсутн╕сть бажань. Також встановлено, що нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

На прикладах документал╕стики рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури встановлено, що в стан╕ буття, так само, як ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, людина ста╓ над сво╖ми бажаннями, волод╕╓ собою. Цим стан буття ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Ключов╕ слова: категор╕я, буття, стан, припинення, складник, под╕бн╕сть.


Постановка проблеми у загальному вигляд╕ та ╖╖ зв"язок ╕з важливими науковими ╕ практичними завданнями зводиться до доведення того, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "буття".

Анал╕з останн╕х досл╕джень ╕ публ╕кац╕й, в яких започатковано розв"язання дано╖ проблеми, показу╓, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображен╕ в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинилися" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118). Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли "ви дивились на нього ╕ зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293), та демонструються ╕нш╕ властивост╕-характеристики, необх╕дн╕ для анал╕зу. Т╕ ж сам╕ теми розглядаються категор╕╓ю "буття", коли мова йде про "виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Залиша╓ться недоведеним те, складником яко╖ категор╕╖ ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Мета статт╕. Мета статт╕ поляга╓ в тому, щоб довести, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "буття".

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "буття", де дух виступа╓ як "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис, 2017, с. 265). Також враховуються ╕сторичн╕ зм╕ни в духовному житт╕ людини (Halapsis, 2021, Р. 5-17).

Буття. Буття - це те, що ╓, те, що безпосередньо ╕сну╓. Але все зм╕ню╓ться. Наука ф╕ксу╓ опосередковано бутт╓в╕ явища ╕ процеси. Наука оперу╓ опосередкованим знанням. Опосередковане знання в╕добража╓ в╕дношення. Опосередковане знання оперу╓ в╕дношеннями, але не оперу╓ самим буттям. Опосередковане знання не охоплю╓ безпосередньо саме буття. Однак ╓ ╕ безпосередн╓ знання. Його пов'язують з буттям. Безпосередн╓ знання пов'язують з таким способом його виникнення, як ╕нту╖ц╕я. Тобто в к╕нцевому рахунку буття - це такий прояв в╕дчутт╕в людини, як ╕нту╖ц╕я, знання отримане ╕нту╖тивно, завдяки ╕ррац╕ональн╕й ╕нту╖тивност╕, знання художн╓. Однак ╓ також ╕нту╖ц╕я ╕нтелектуальна, яка продуку╓ опосередковане знання. Такою ╕нту╖ц╕╓ю ма╓ рац╕онал╕зм, що оперу╓ сво╖ми функц╕ональними принципами розуму, науковим розсудом. Буття ж виходить у сферу ╕ррац╕онального. Буття ототожнюють з "м╕нливим ╕ плинним становленням" (Гайденко 2009: 125). Така багатозначн╕сть розум╕ння буття наближа╓ його до ╕ррац╕онально╖ сфери само╖ людини. Стан ПРИПИНЕННЯ - це та сама ╕ррац╕ональн╕сть. Однак в н╕й можна бачити м╕нлив╕сть плинного становлення, а можна бачити й ╕нше. Тобто буття розум╕╓ться по-р╕зному. Це пот╕к зм╕н у творчому порив╕, як це в ╕нту╖тив╕зм╕. Це також душа ╕сторичного часу. ╤ також - непод╕лена безперервн╕сть ц╕╓╖ душ╕. Все зводиться до людсько╖ душ╕, певного ╖╖ стану. ╤ тут вже можна казати про буття як про стан ПРИПИНЕННЯ. Буття розум╕╓ться як присутн╕сть. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ людина так само в╕дчува╓ якусь присутн╕сть.

Буттю приписують поняття "очевидност╕". Але людина, переживаючи стан ПРИПИНЕННЯ, пережива╓ очевидн╕сть цього стану. Тобто очевидн╕сть як ╕стинн╕сть, як розсуд сутност╕ не усува╓ стан ПРИПИНЕННЯ при розгляд╕ бутт╓вост╕. Стан ПРИПИНЕННЯ очевидний ╕ ╕стинний для людини, яка пережива╓ цей стан. Людина вбача╓ сутн╕сть у цьому стан╕. Стан ПРИПИНЕННЯ - це стан безпосередност╕. Це стан душевного св╕ту людини.

В ц╕лому можна сказати, що у ф╕лософ╕╖ з часом буття стало в╕дображати "не св╕т "╕стин самих по соб╕", а ╕манентне життя трансцендентально╖ св╕домост╕" (Гайденко 2009: 125).

Стан ПРИПИНЕННЯ - це трансцендентальна св╕дом╕сть. А буття - це "не св╕т "╕стин самих по соб╕", а ╕манентне життя трансцендентально╖ св╕домост╕" (Гайденко 2009: 125). Ця "трансцендентальна св╕дом╕сть ╓ абсолютне буття" (Гайденко 2009: 125). Цю абсолютн╕сть в╕дчува╓ людина, яка пережива╓ стан ПРИПИНЕННЯ. Знаходячись у цьому стан╕, людина ╓ самодостатньою ╕ н╕ в чому не ма╓ потреби. Але й абсолютне буття - це "╕манентне буття", де нема╓ потреб у жодн╕й "речовин╕ "для свого ╕снування"" (Гайденко 2009: 125). Тобто з приводу в╕дсутност╕ потреби ми бачимо сп╕впад╕ння абсолютного буття ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Однак у ф╕лософ╕╖ ╓ розгортання абсолютизму. Абсолютне буття (як ╕ стан ПРИПИНЕННЯ) ╓ чиста св╕дом╕сть. Але це початкова категор╕я, "в як╕й кор╕няться вс╕ ╕нш╕ рег╕они буття" (Гайденко 2009: 125).

У ф╕лософ╕╖ склада╓ться уявлення про те, що людина "протисто╖ть не т╕льки природ╕, але й буттю, вс╕ляк╕й безпосередн╕й даност╕ взагал╕" (Гайденко 2009: 125). Тут ми бачимо, що протягом ус╕╓╖ ╕стор╕╖ ф╕лософ╕╖ за буттям збер╕га╓ться така особлив╕сть, як безпосередн╕сть. Стан ПРИПИНЕННЯ - це та сама безпосередн╕сть, безпосередня дан╕сть, яка ц╕ну╓ться людиною. А у ф╕лософ╕╖ нав╕ть практичну ф╕лософ╕ю - етику, ор╕╓нтують на теоретичну ф╕лософ╕ю, на онтолог╕зм. ╤ тут моральн╕ ц╕нност╕ приписують ╕деальному св╕тов╕ буття. Цей ╕деальний св╕т виходить за меж╕ людини ╕ ста╓ "законом серця" (Гайденко 2009: 125), н╕бито ╕ не ма╓ в╕дношення до суб"╓кта, не залежить в╕д нього. Буття розкрива╓ться у спогляданн╕, у "феноменолог╕чному спогляданн╕" (Гайденко 2009: 125). Тобто в╕д╕рвати вс╕ ц╕ процеси в╕д людського суб"╓ктивного св╕ту неможливо. Споглядання проходить в людин╕.

Онтолог╕я ХХ стол╕ття розум╕╓ буття по-р╕зному. Це ╕ абсолютна, чиста св╕дом╕сть, ╕ особист╕сть як субстанц╕я, що ма╓ в╕дношення до "верховно╖ особистост╕ - Бога" (Гайденко 2009: 125). Тут можна бачити, що буття не можна в╕д╕рвати в╕д живо╖ людини, в╕д ╖╖ особливого внутр╕шнього св╕ту. Але стан ПРИПИНЕННЯ можна вважати особливим внутр╕шн╕м св╕том.

Розум╕ння буття ╓ р╕зне. Розум╕ють буття як духовне. Розум╕ють буття як сл╕пу житт╓ву силу. Реальна д╕йсн╕сть - це сл╕па житт╓ва сила, що ╓ одним з вид╕в буття. Такий вид буття - це бездуховна сила.

╢ розум╕ння, за яким онтолог╕ю ╕ ╖╖ предмет буття вважають основою п╕знання ╕ етики, основою теоретичних погляд╕в на п╕знання ╕ практичну ф╕лософ╕ю, ф╕лософ╕ю морал╕. Тут буття як основа "виходить за меж╕ вс╕лякого сущого ╕ тому не п╕дда╓ться прямому визначенню" (Гайденко 2009: 125). Стан ПРИПИНЕННЯ також не п╕дда╓ться визначенню. Документально це п╕дтверджу╓ вся ╕стор╕я м╕стицизму.

У ф╕лософ╕╖ буття розум╕╓ться як суще. Але ╓ твердження, що буття в╕др╕зня╓ться в╕д сущого. Суще "нейтральне по в╕дношенню до будь-яких категор╕альних визначень" (Гайденко 2009: 126). Стан ПРИПИНЕННЯ теж нейтральний по в╕дношенню до будь-яких категор╕альних визначень. Стан ПРИПИНЕННЯ, документально заф╕ксований в апофатичному м╕стицизм╕. М╕стицизм, як ╕ ф╕лософ╕я буття, доводять неможлив╕сть конкретно визначити суще. Суще ╓ особлив╕стю як буття, так ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. ╢ твердження, що "бутт╓в╕ моменти сущого - ╕снування (Dasein)" (Гайденко 2009: 126). Те саме можна сказати ╕ про стан ПРИПИНЕННЯ. Моменти сущого стану ПРИПИНЕННЯ - ╕снування. До цього також можна додати купу категор╕й, як╕ пояснюють це ╕снування. Так "бутт╓в╕ моменти сущого - ╕снування (Dasein) ╕ як╕сна визначен╕сть, що пов'язана ╕з сутн╕стю (Sosеin); модуси буття сущого - можлив╕сть ╕ д╕йсн╕сть, способи буття - реальне й ╕деальне буття" (Гайденко 2009: 126). Та якщо мова йде про стан ПРИПИНЕННЯ, то тут ф╕гуру╓ вже не ╕деальне, а абсолютне буття, не об'╓ктивне, а глибоко суб'╓ктивне буття. У рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ под╕бн╕ стани абсолютизують, мовлять про стан Бога, про стан Божественного. Наука теж торка╓ться цих питань. Але вона, перш за все, говорить про об'╓ктивну ╕╓рарх╕чн╕сть буття, про буття неживого, буття живого. Пот╕м мова йде про душевне ╕ духовне буття. В науц╕ об'╓ктивний реальний св╕т структуру╓ться в╕д простого ф╕зичного ╕ х╕м╕чного до складного живого св╕ту, найскладн╕шого душевного ╕ духовного св╕ту людини. Н. Гартман, наприклад, теж буду╓ ╕╓рарх╕чну структуру буття реального св╕ту. В╕н вид╕ля╓ ╕ в╕докремлю╓ неживе ╕ живе, каже про душевне ╕ духовне, встановлю╓ певн╕ р╕вн╕ буття: вищ╕ р╕вн╕, нижч╕ р╕вн╕. Але не проводиться ╕дея про еволюц╕ю, про зм╕ни ╕ перетворення буття неживого в живе. Наукова думка якраз торка╓ться цього аспекту, як з неживого утворилося живе, а пот╕м вже - душевне ╕ духовне людини. В онтолог╕╖ Н. Гартмана ╓ просто структура сущого, куди входить ╕ неживе, ╕ живе, ╕ душевне ╕ духовне. Наука припуска╓ еволюц╕он╕зм: перетворення неживого в живе в процес╕ об'╓ктивних зм╕н. З цього приводу ф╕лософськ╕ роздуми Н. Гартмана б╕льш под╕бн╕ до традиц╕й рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, де мова йде про структуроване абсолютне буття. Але тут також спостер╕гаються р╕вн╕ буття. У рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ спостер╕гаються нижчий неорган╕чний природний р╕вень буття ╕ вищий дух. Рел╕г╕йно-м╕стична культура все зводить до абсолютного духу, який оперу╓ ц╕нностями поза буттям, надбуттям. Тобто абсолютний дух у рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ виходить за меж╕ буття взагал╕.

Наукова культура припуска╓ прояв абсолютного духу в людин╕ як особливий стан ╖╖ св╕домост╕. Ор╕╓нтир на таке положення можна бачити в екзистенц╕ал╕зм╕. Ф╕лософ╕я екзистенц╕ал╕зму, встановлюючи сенс буття сущого, торка╓ться обов'язково стану людського духу, який виробля╓ сенс буття сущого. Тобто розгляд переходить до буття людини. З цього приводу розгляда╓ться людська св╕дом╕сть. Так Едмунд Гуссерль "розгляда╓ людину як св╕дом╕сть" (Гайденко 2009: 126). Але в ц╕й св╕домост╕ загострю╓ться увага на "тут-буття" (Dasein), якому властив╕ "в╕дкрит╕сть" (буття-в-св╕т╕) ╕ "розум╕ння буття" (Гайденко 2009: 126). Але тут-буття ╕ в╕дкрит╕сть ч╕тко нагадують властивост╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Тобто онтолог╕чн╕ пошуки екзистенц╕ал╕зму виходять на розгляд стану ПРИПИНЕННЯ. Якраз стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ так╕ властивост╕, як в╕дчуття ╕снування тут (тут-буття), в╕дчуття в╕дкритост╕.

Властивост╕ стану ПРИПИНЕННЯ можна бачити в екзистенц╕ал╕зм╕. А "екзистенц╕я як емоц╕йно-практично-розум╕юче суще в╕дкрите сенсу буття" (Гайденко 2009: 126). Через таке положення стан ПРИПИНЕННЯ впису╓ться в роздуми екзистенц╕ал╕ст╕в взагал╕. Та "коли "тут-буття" М. Гайде╜╜ер розгляда╓, як його к╕нцев╕сть, смертн╕сть, тимчасов╕сть" (Гайденко 2009: 126), то у в╕дношенн╕ до стану ПРИПИНЕННЯ вс╕ ц╕ характеристики ╓ характеристиками певного стану людини, в як╕й припиняються др╕б"язков╕ д╕╖. Припинення др╕б"язкового ╕ неважливого в людин╕ ╓ суще буття людини. У ф╕лософ╕╖, в ╖╖ онтолог╕╖, буття ╕ суще ототожнен╕.

У ф╕лософ╕╖ екзистенц╕ал╕зму ╓ тенденц╕я бачити те, що про буття забувають, прихиляючись до платон╕вських ╕дей. Про буття забувають, коли його розум╕ють як Бога, як "вище суще" (Гайденко 2009: 126). Та коли буття розум╕ти як ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, то припиня╓ться забуття, оск╕льки очевидн╕сть притаманна цьому стану ПРИПИНЕННЯ. Так, буття пов'язане з намаганням людини зв╕льнитися в╕д "тиран╕╖ суб'╓ктивност╕" (Гайденко 2009: 126). З цього приводу можна казати, що стан ПРИПИНЕННЯ спонтанно зв╕льня╓ людину в╕д суб'╓ктивно╖ тиран╕╖.


ВИСНОВОК


Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ характеристикам категор╕╖ "буття". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "буття".

Розглянуто пор╕вняння категор╕╖ "буття" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. На прикладах документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "буття", яку розкрито як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Компаративним методом встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний категор╕╖ "буття" в тому, що людина ма╓ стани, при яких в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли мети людиною досягнуто. Мети досягнуто, ╕ зникають ус╕ляк╕ бажання. Але це ненадовго, оск╕льки людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

Розглянуто документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено, що стан буття ╕ стан ПРИПИНЕННЯ мають ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ над цими бажаннями. У цьому категор╕я буття ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Стан ПРИПИНЕННЯ - це додатковий регуляторний механ╕зм вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в категор╕╖ "буття" ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Саме тому ╕ виника╓ буття як очищення.

Компаративним методом встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Але в св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ╤ншого незрозум╕ло чому призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан ╤ншого розум╕╓ться як СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Але припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове.


СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ


Гайденко, П. (2009). Бытие. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Кришнамурти, Джидду. (1999). Записные книжки. Москва: Разум / Мир Кришнамурти.

Махарши Шри Рамана. Собрание произведений. Санкт-Петербург - Тируваннамалай: "Экополис и культура" - Шри Раманашрам, 1999. 496 с.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Хеффе, Отфрид. (2009). Счастье. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Halapsis, Alex. & Halapsis, Alexandros. (2021). From monarchy to republic: King"s power and public affair in ancient Rome. Philosophy, Economics and Law Review, 1(1), 5-17. doi: 10.31733/2786-491X-2021-5-17.


...

...


УДК 130.3


П╤ЗНАННЯ ЕП╤СТЕМОЛОГ╤╥ ╤ ПРИПИНЕННЯ


Мурашк╕н Михайло Георг╕йович


Доктор ф╕лософських наук, професор,

ORCID 0000-0001-7656-664X

e-mail:michailmurashkin@gmail.com, Дн╕пропетровський державний ун╕верситет внутр╕шн╕х справ, пр. Гагар╕на, 26, Дн╕про, Укра╖на, 49000


Анотац╕я. Метою досл╕дження ╓ доведення деяких под╕бностей категор╕╖ п╕знання ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Метою ╓ з"ясування, за якими особливостями стан ПРИПИНЕННЯ (певний психолог╕чний стан людини) в╕дчува╓ться, як стан п╕знання, за якими характеристиками в╕н може входити в таку ф╕лософську категор╕ю, як "п╕знання". Методолог╕я ╜рунту╓ться на компаративному метод╕ досл╕дження, тобто на пор╕внянн╕ характеристик категор╕╖ п╕знання ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Метою компаратив╕стики ╓ виявлення зв"язк╕в на основ╕ з╕ставлення р╕зних стан╕в людини як явищ прояв╕в псих╕ки та категор╕й ф╕лософ╕╖, що зм╕нювали св╕й зм╕ст у р╕зних ╕сторичних пер╕одах. Тобто розглядаються р╕зн╕ стани людини ╕ виявляються властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ, стану, який досл╕джу╓ться. Також розглядаються р╕зн╕ погляди на п╕знання як категор╕ю ф╕лософ╕╖ в ╖╖ ╕сторичних зм╕стовних зм╕нах. Наукова новизна поляга╓ в тому, що вперше розгляда╓ться пор╕вняння категор╕╖ "п╕знання" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Розглянуто документальну л╕тературу, на основ╕ яко╖ вид╕лено головну властив╕сть певного стану людсько╖ св╕домост╕. За ц╕╓ю, головною характеристикою було введено назву стану як стан "ПРИПИНЕННЯ". Виявлено властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ. ╥х з╕ставлено з характеристиками, як╕ ма╓ категор╕я "п╕знання". Висновки показують, що характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ лише до деяких характеристик категор╕╖ "п╕знання". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником-моментом категор╕╖ "п╕знання".

Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ зб╕га╓ться з деякими процесами категор╕╖ "п╕знання" тим, що пережива╓ться стан, при якому людиною виконано вс╕ бажання. Тому ╕ зникають на деякий час ус╕ляк╕ бажання. Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це повна в╕дсутн╕сть бажань, в╕дсутн╕сть потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

На прикладах документал╕стики рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури встановлено, що в стан╕ п╕знання так само, як ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, людина ста╓ над сво╖ми бажаннями, волод╕╓ собою. Цим стан п╕знання ╕ стан ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕.

Ключов╕ слова: категор╕я, п╕знання, стан, припинення, складник, под╕бн╕сть, не складник, не под╕бн╕сть.


Постановка проблеми у загальному вигляд╕ та ╖╖ зв'язок ╕з важливими науковими ╕ практичними завданнями зводиться до доведення того, що стан ПРИПИНЕННЯ у деяких характеристиках ╓ складником категор╕╖ "п╕знання".

Анал╕з останн╕х досл╕джень ╕ публ╕кац╕й, в яких започатковано розв"язання дано╖ проблеми, показу╓, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображено в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинились" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживан-ня себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118). Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли "ви дивились на нього ╕ зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293), демонструються ╕нш╕ властивост╕-характеристики, необх╕дн╕ для анал╕зу. Т╕ ж сам╕ теми розглядаються категор╕╓ю "п╕знання", коли мова йде про "виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Але залиша╓ться недоведеним те, складником яко╖ категор╕╖ ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Мета статт╕. Мета статт╕ поляга╓ в тому, щоб довести, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ в деяких характеристиках складником категор╕╖ "п╕знання".

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "п╕знання", де дух виступа╓ як "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис, 2017, с. 265). Також враховуються ╕сторичн╕ зм╕ни в духовному житт╕ людини (Halapsis, 2021, Р. 5-17).

П╕знання. Еп╕стемолог╕я - це теоретична ф╕лософ╕я, яка досл╕джу╓ знання ╕ п╕знання, як таке. Еп╕стемолог╕я досл╕джу╓ знання: його форми ╕ меж╕. Форми ╕ меж╕ знань про стан ПРИПИНЕННЯ окреслити складно, оск╕льки цей стан приходить до людини раптово, спонтанно.

Знання - це "об╜рунтоване справжн╓ переконання" (Айзеле 2009: 82). Щоб сформувалося справжн╓ переконання, щоб у людини виросло об╜рунтування, ╕ найкраще, щоб стан ПРИПИНЕННЯ людина мала хоча б дек╕лька раз╕в. Але людина може ╕ не мати яскраво вираженого стану ПРИПИНЕННЯ. В такому раз╕ вона може спиратися на документальн╕ св╕дчення, як╕ ма╓ культура. Особливо ч╕тко виписано стан ПРИПИНЕННЯ у рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕.

Еп╕стемолог╕я в сво╖й ╕стор╕╖ пост╕йно вир╕шувала питання про ╕стинн╕сть знання, про ╖╖ сутн╕сть. Сутн╕сть знань про стан ПРИПИНЕННЯ пост╕йно переглядалася, адже через цей стан розглядалися як науковий матер╕ал╕зм, так ╕ ╕деал╕стична ф╕лософ╕я. ╤деал╕стична ф╕лософ╕я спиралась на величезний документальний матер╕ал рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури.

Стан ПРИПИНЕННЯ людина може розум╕ти в соб╕ як явище, як комплекс елемент╕в в╕дчутт╕в. З приводу цих елемент╕в в╕дчутт╕в людина робить опис цих елемент╕в, розум╕ючи ╖х функц╕онально. Так можна п╕знавати стан ПРИПИНЕННЯ, спираючись на те, як╕ властивост╕ ма╓ цей стан. ╤ тут найважлив╕ша властив╕сть поляга╓ в тому, що у людини припиняються др╕б"язков╕ ╕ непотр╕бн╕ д╕╖. Але це вже практичн╕ насл╕дки. Вони под╕бн╕ прагматичним роздумам ф╕лософ╕в. При розгляд╕ стану ПРИПИНЕННЯ в контекст╕ еп╕стемолог╕╖ потр╕бно виявляти п╕знавальн╕ процеси. Коли ми кажемо, що стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ таку результуючу сторону, як припинення у людини ╖╖ др╕б"язкових ╕ непотр╕бних д╕й, то це св╕дчить про те, що спрацювали п╕знавальн╕ процеси. Ц╕ процеси в╕дкрили ╕стину, яка веде до бажаних практичних насл╕дк╕в. А такий х╕д думок - в дус╕ прагматизму, в дус╕ прагматично╖ еп╕стемолог╕╖.

╢ твердження, що "сутн╕сть ╕ сенс речей можуть схоплюватись т╕льки ╕нту╖ц╕╓ю, яка зн╕ма╓ протир╕ччя суб'╓кта ╕ об'╓кта, викликане ╕нтелектом" (Айзеле 2009: 82). З приводу стану ПРИПИНЕННЯ так╕ думки ф╕лософського ╕нту╖тив╕зму ще спрацьовують. Адже в стан╕ ПРИПИНЕННЯ зад╕яна ╕ працю╓ лише ╕нту╖ц╕я. Щоб отримати об'╓ктивну ╕стину, ╕нту╖ц╕я не обов'язкова. Об'╓ктивну ╕стину можна отримати ╕ поза ╕нту╖ц╕╓ю, чистими лог╕чними розкладами. Пот╕м цю ╕стину перев╕рити практикою.

В процес╕ п╕знання в людин╕ йде пот╕к розумових образ╕в. Але ╓ думки про те, що все це в╕дбува╓ться "за допомогою ╕нтроспективного "досл╕дження неабияких можливостей ╕деальних переживань", як╕ a priori передують будь-якому п╕знанню" (Айзеле 2009: 82). A priori - це стан ПРИПИНЕННЯ. Перед тим, як виника╓ осяяння, зника╓ все застар╕ле. Зникнення застар╕лого - це стан ПРИПИНЕННЯ. На м╕сц╕ застар╕лого через осяяння виника╓ нове: нов╕ думки, нов╕ почуття, нов╕ д╕╖.

Мислення в╕дпов╕да╓ навколишньому св╕ту. Мислення в╕добража╓ цей навколишн╕й св╕т. В╕добража╓ через лог╕чну мову. "Залишок же д╕йсност╕ виноситься за дужки як "невимовне"" (Айзеле 2009: 83). В це невимовне потрапля╓, наприклад, м╕стицизм. Також в невимовне потрапля╓ ╕ стан ПРИПИНЕННЯ. Але таке розум╕ння - в традиц╕╖ самого м╕стицизму. М╕стицизм протягом ус╕╓╖ сво╓╖ ╕стор╕╖ твердив про невимовн╕сть вищих, особливих стан╕в людини як Божественних. Наука не може погодитись з таким станом речей. Адже наука все та╓мне проясню╓, доводить, хоч ╕ в абстрактн╕й форм╕ лог╕чних доведень. Наука все ж таки в╕дкрива╓ об'╓ктивн╕ ╕стини. Вищ╕, особлив╕ стани св╕домост╕ людини тут не ╓ винятком. Зрозум╕ло, що на р╕вн╕ чутт╓во-споглядальних реал╕й достеменно передати досв╕д ╕нш╕й людин╕ неможливо, якщо цього досв╕ду у не╖ не було. ╤ це стосу╓ться не т╕льки м╕стичних, особливих стан╕в, а й усього розма╖ття чутт╓вого. Наприклад, якщо людина не мала досв╕ду вживання кислого, то ск╕льки ╖й не пояснюй, що таке кисле, вона все одно не зрозум╕╓. ╥й треба скуштувати кисле. Це в╕дбува╓ться ╕ з вищими, особливими станами св╕домост╕ м╕стик╕в. Така сама ╕стор╕я й з╕ станом ПРИПИНЕННЯ. Сама назва цього стану вже каже про сутн╕сний аспект. Той, хто переживав под╕бний стан, погодиться про певн╕ положення з приводу властивостей-характеристик цього стану. Торкаючись сутн╕сних властивостей-характеристик стану ПРИПИ-НЕННЯ, наука встановлю╓ об'╓ктивн╕ ╕стини. Та коли "значними пояснюються або анал╕тичн╕-апр╕орн╕ (математика), або синтетично-емп╕ричн╕ (природознавч╕ науки) речення; метаф╕зичн╕ висловлювання в╕дкидаються як безглузд╕" (Айзеле 2009: 83); тод╕ в╕дкидаються ╕ об"╓ктивн╕ ╕стини про особлив╕ стани людини. Особливо це стосу╓ться стану ПРИПИНЕННЯ, яке вмонтоване в метаф╕зичн╕ судження.

Ф╕лософи-вчен╕ ХХ стол╕ття намагаються створити ╕деальну наукову мову. Ця мова повинна адекватно в╕дображати реальн╕сть як таку. Для цього рац╕онально реконструюються поняття. Це в╕дбува╓ться пост╕йно, оск╕льки реальн╕сть зм╕ню╓ться. Наукова мова стаб╕л╕зу╓. Виника╓ мова, в╕льна "в╕д ╕нтерпретац╕й" (Айзеле 2009: 83). Хоча ╕ вона нагаду╓ "метаф╕зичну г╕потезу" (Айзеле 2009: 83). Проте приймаються "твердження, як╕ витримують критичну перев╕рку досв╕дом, вважаються "достов╕рними" ╕ на певний час приймаються" (Айзеле 2009: 83). Саме на певний час, бо реальн╕сть зм╕ню╓ться, ╕ ╕стини в головах людей зм╕нюються. Таке твердження працю╓ по в╕дношенню до такого суб"╓ктивного стану, як стан ПРИПИНЕННЯ. В╕н ╓ актуальним, коли еп╕стемологи звертаються "не до ╕деально╖ лог╕чно╖ мови, а до природно╖" (Айзеле 2009: 83).

Теоретизуючи з приводу п╕знання стану ПРИПИНЕННЯ, варто враховувати, що "емп╕рична теор╕я повинна оц╕нюватись не по ╖╖ значенню, а по ╖╖ ефективност╕" (Айзеле 2009: 83). Тут ефективн╕сть стану ПРИПИНЕННЯ знаходиться в сам╕й назв╕ цього стану. В цьому стан╕ у людини припиняються вс╕ др╕б"язков╕ ╕ непотр╕бн╕ д╕╖. В╕д того ефект поляга╓ в тому, що людина перемика╓ться на б╕льш значим╕ д╕╖. Тобто ефективн╕сть - психолог╕чна, розгляда╓ться психолог╕зм. Тут треба зазначити, що "п╕знавальн╕ процеси - це по сут╕ ╕нтернал╕зован╕ д╕╖, як╕ обслуговують безперервн╕ процеси асим╕ляц╕╖ ╕ акомодац╕╖ орган╕зму до зовн╕шнього середовища" (Айзеле 2009: 84). В стан╕ ПРИПИНЕННЯ нема╓ д╕й, ╕ припиня╓ться процес п╕знання у зв'язку з тим, що п╕знання було др╕б"язковим ╕ непотр╕бним.

Знання, яке да╓ процес п╕знання, треба розум╕ти, як те, що да╓ "адекватн╕сть нашого п╕знання" (Айзеле 2009: 84). Але в стан╕ ПРИПИНЕННЯ припиня╓ться процес п╕знання. ╤ це теж може бути адекватним, оск╕льки людина зупиня╓ться ╕ перемика╓ться на б╕льш важлив╕ реч╕.

Через п╕знання людина освою╓ об'╓ктивну реальн╕сть, отримуючи ╕стини. Тим самим людина прилаштову╓ться до навколишнього середовища. Однак це в╕дбува╓ться тод╕, коли в не╖ зупиняються непотр╕бн╕ д╕╖, коли вона ма╓ стан ПРИПИНЕННЯ.


ВИСНОВОК


Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ лише до деяких характеристик категор╕╖ "п╕знання". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "п╕знання" т╕льки в деяких моментах процесу творчост╕.

Розглянуто пор╕вняння категор╕╖ "п╕знання" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. На прикладах документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "п╕знання", яку розкрито як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Компаративним методом встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний категор╕╖ "п╕знання" т╕льки в деяких характеристиках в тому, що людина ма╓ стани, при яких в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли людина досягла того, що замислювалося. Мети досягнуто, ╕ зникають ус╕ляк╕ бажання. Але це ненадовго, бо ж людина - не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

Розглянуто документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено, що стан п╕знання ╕ стан ПРИПИНЕННЯ мають ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ над цими бажаннями. В цьому категор╕я п╕знання ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Стан ПРИПИНЕННЯ - це додатковий регуляторний механ╕зм вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в категор╕╖ "п╕знання" ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Саме тому ╕ виника╓ п╕знання як очищення.

Компаративним методом встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Проте в св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ПРИПИНЕННЯ з яко╖сь причини призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан ПРИПИНЕННЯ розум╕╓ться як той СТАН (TERMINATION STATE), який припиня╓ непотр╕бне в п╕знанн╕. Припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове.


СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ


Айзеле, Роман. (2009). Теория познания. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Кришнамурти, Джидду. (1999). Записные книжки. Москва: Разум / Мир Кришнамурти.

Махарши Шри Рамана. Собрание произведений. Санкт-Петербург - Тируваннамалай: "Экополис и культура" - Шри Раманашрам, 1999. 496 с.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Хеффе, Отфрид. (2009). Счастье. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Halapsis, Alex. & Halapsis, Alexandros. (2021). From monarchy to republic: King"s power and public affair in ancient Rome. Philosophy, Economics and Law Review, 1(1), 5-17. doi: 10.31733/2786-491X-2021-5-17.


...

...


УДК 130.3


П╤ЗНАННЯ ╤ ПРИПИНЕННЯ


Мурашк╕н Михайло Георг╕йович


Доктор ф╕лософських наук, професор,

ORCID 0000-0001-7656-664X

e-mail:michailmurashkin@gmail.com, Дн╕пропетровський державний ун╕верситет внутр╕шн╕х справ, пр. Гагар╕на, 26, Дн╕про, Укра╖на, 49000


Анотац╕я. Метою досл╕дження ╓ доведення под╕бност╕ категор╕╖ п╕знання ╕ стану ПРИПИНЕННЯ, виявлення, за якими особливостями ПРИПИНЕННЯ (певний психолог╕чний стан людини) в╕дчува╓ться станом при процес╕ п╕знання, за якими характеристиками в╕н може входити в таку ф╕лософську категор╕ю як "п╕знання". Методолог╕я ╜рунту╓ться на компаративному метод╕ досл╕дження, тобто на пор╕внянн╕ характеристик категор╕╖ "п╕знання" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Метою компаратив╕стики ╓ виявлення зв"язк╕в на основ╕ з╕ставлення р╕зних стан╕в людини - як явищ прояв╕в псих╕ки та категор╕й ф╕лософ╕╖, що зм╕нювали св╕й зм╕ст в р╕зних ╕сторичних пер╕одах. Тобто розглядаються р╕зн╕ стани людини ╕ виявляються властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ, стану який досл╕джу╓ться. Також розглядаються р╕зн╕ погляди на п╕знання узагальнено як на категор╕ю ф╕лософ╕╖ в ╖╖ ╕сторичних зм╕стовних зм╕нах. Наукова новизна поляга╓ в тому, що вперше розгляда╓ться пор╕вняння категор╕╖ "п╕знання" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Розглянуто документальну л╕тературу, на основ╕ яко╖ вид╕лено головну властив╕сть певного стану людсько╖ св╕домост╕. За ц╕╓ю, головною характеристикою було введено назву стану як стан "ПРИПИНЕННЯ", виявлено властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ характеристики з╕ставлено з тими, котр╕ ма╓ категор╕я "п╕знання". Висновки показують, що характеристики стану ПРИПИНЕННЯ ╓ под╕бними до характеристик категор╕╖ "п╕знання". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "п╕знання".

Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ зб╕га╓ться з категор╕╓ю "п╕знання" тим, що пережива╓ться стан, при якому людиною ╕нту╖тивно охоплю╓ться д╕йсн╕сть. Тут зникають на деякий час ус╕ляк╕ бажання, але ╕нту╖ц╕я безпосередньо ф╕ксу╓ д╕йсн╕сть. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це повна в╕дсутн╕сть бажань, проте присутн╓ ╕нту╖тивне осягнення д╕йсност╕. Також встановлено, що нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

На прикладах документал╕стики рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури встановлено, що в стан╕ п╕знавального д╕йства ╕нту╖тивного характеру, так само, як у стан╕ ПРИПИНЕННЯ, людина ста╓ над сво╖ми бажаннями, волод╕╓ собою. В цьому випадку процес п╕знання ╕ стан ПРИПИНЕННЯ бачаться под╕бними.

Ключов╕ слова: категор╕я, п╕знання, стан, припинення, складник, под╕бн╕сть.


Постановка проблеми у загальному вигляд╕ та ╖╖ зв'язок ╕з важливими науковими ╕ практичними завданнями зводиться до доведення того, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "п╕знання".

Анал╕з останн╕х досл╕джень ╕ публ╕кац╕й, в яких започатковано розв"язання дано╖ проблеми показу╓, що ╓ можлив╕сть сп╕вставити п╕знання в поняттях ╕ категор╕ях з╕ станом ПРИПИНЕННЯ.


П╤ЗНАННЯ ╤ ПРИПИНЕННЯ. Вс╕ властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображено в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинились" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилось" (Махарши, 1999, с. 118). Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли "ви дивились на нього ╕ зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293) ╕ демонструються ╕нш╕ властивост╕-характеристики, необх╕дн╕ для анал╕зу. Т╕ ж сам╕ теми розглядаються категор╕╓ю "п╕знання", коли мова йде про "виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186) на основ╕ того, що п╕знано, на основ╕ вироблених знань. Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Але залиша╓ться недоведеним те, складником яко╖ категор╕╖ ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Мета статт╕. Мета статт╕ поляга╓ в тому, щоб довести, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "п╕знання".

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "п╕знання", де дух виступа╓ як "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис, 2017, с. 265). Також врахову-ються ╕сторичн╕ зм╕ни в духовному житт╕ людини (Halapsis, 2021, Р. 5-17).

П╕знання. П╕знання - це отримання знання. В свою чергу знання - це об╜рунтоване ╕стинне переконання. Тобто знання ма╓ бути об╜рунтованим. Знання про стан ПРИПИНЕННЯ, аби воно вмонтовувалось у т╕ структури, як╕ вже п╕знан╕, повинно бути теж об╜рунтованим. Об╜рунтувати знання про стан ПРИПИНЕННЯ без документальних факт╕в дуже складно, оск╕льки це стан глибоко суб'╓ктивного характеру ╕ зустр╕ча╓ться в чистому сво╓му прояв╕ дуже р╕дко. Зазвичай на цей стан нашаровуються ╕нш╕ стани людини. В документальних описах апофатичного м╕стицизму зустр╕ча╓мо прояви цього стану в б╕льш-менш чистому вигляд╕. П╕дключення документал╕стики до п╕знання стану ПРИПИНЕННЯ потребу╓ також статистичних метод╕в, щоб достеменно встановити властивост╕-характеристики, як╕ част╕ше зустр╕чаються, а отже складають ╕стинну основу цього стану.

Для встановлення ╕стини про стан ПРИПИНЕННЯ долуча╓мо документал╕стику. При цьому з╕штовху╓мося з описами в╕дчутт╕в. Комплекси "елемент╕в в╕дчутт╕в" (Айзеле 2009: 82) - як базовий субстрат для п╕знання вже був введений ╕ мав застосування як п╕знавальна процедура. Для цього потр╕бен опис явища. Це да╓ можлив╕сть розум╕ти ╕стини "в ефективному опис╕ функц╕ональних в╕дносин" (Айзеле 2009: 82), що веде зрештою до встановлення ц╕нн╕сних властивостей-характеристик. В нашому випадку - це ц╕нн╕сн╕ властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ.

Отримання ц╕нн╕сних властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ вказу╓ на "результативн╕ п╕знавальн╕ процеси" (Айзеле 2009: 82). Тут "висловлювання ╓ "╕стинним", якщо його прийняття веде до бажаних практичних насл╕дк╕в" (Айзеле 2009: 82). Однак по в╕дношенню до стану ПРИПИНЕННЯ практичн╕ насл╕дки не програмован╕, бо цей стан виника╓ раптово ╕ спонтанно. Його неможливо отримати, плануючи соб╕ як╕сь ц╕нн╕сн╕ результати. Стан ПРИПИНЕННЯ - це спонтанн╕сть.

Досл╕джуючи документал╕стику апофатичного м╕стицизму ╕ використовуючи статистику, можемо встановити головн╕ властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ, а отже встановити ц╕нн╕сно-важливе. Тут ми не можемо в╕дкинути ╕нту╖тив╕зм, який схоплю╓ сутн╕сне, в╕дкрива╓ нове як з приводу досл╕дження, так ╕ поза досл╕джувальними процедурами, в самих проявах стану, який розгляда╓мо.

В╕домо таке положення, що "сутн╕сть ╕ сенс речей можуть схоплюватися т╕льки ╕нту╖ц╕╓ю, яка зн╕ма╓ протир╕ччя суб'╓кта ╕ об'╓кта, що спричинене ╕нтелектом" (Айзеле 2009: 82). У випадку стану ПРИПИНЕННЯ можна сказати, що ефективн╕сть п╕знання зб╕льшу╓ться, коли ╕нту╖ц╕я актуал╕зована ╕ у суб'╓кта, ╕ у об'╓кта, де об'╓кт - це предмет досл╕дження.

╤нту╖ц╕я завжди актуал╕зована у людини в стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Та коли вона актуал╕зована ╕ у досл╕дника, який досл╕джу╓ стан ПРИПИНЕННЯ, то зб╕льшу╓ться можлив╕сть вгадування ╕стинного стану речей. Але це стосу╓ться лише досл╕дження стану ПРИПИНЕННЯ. При досл╕дженн╕ ╕нших об"╓кт╕в ╕ стан╕в людини ╕нту╖тивне схоплення ╕стини програ╓ перед лог╕чно посл╕довними процедурами п╕знання.

В стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини актуал╕зована ╕нту╖ц╕я. Людиною продуку╓ться ряд "можливостей "╕деальних переживань", як╕ a priori передують будь-якому п╕знанню" (Айзеле 2009: 82). Тобто стан ПРИПИНЕННЯ, за таким розум╕нням, як ╕нту╖тивне прозр╕ння, ╓ ╕деальним переживанням, п╕сля якого йде вже момент п╕знання. Цей момент п╕знання можна висловити, виразити. До цього стан ПРИПИНЕННЯ невимовний ╕ невиразний. Тобто ╓ "доступний лог╕чн╕й мов╕ св╕т, залишок же виноситься за дужки як "невимовне"" (Айзеле 2009: 83). Стан ПРИПИНЕННЯ потрапля╓ у розряд невимовного. Про цей стан написано багато трактат╕в, створено ц╕лий напрямок так званого апофатичного м╕стицизму. ╢ спроби записати в невимовне ╕ нав╕ть безглузде ц╕лий напрямок ф╕лософ╕╖, який ма╓ назву метаф╕зика. Так "метаф╕зичн╕ висловлювання в╕дкидаються як "безглузд╕"" (Айзеле 2009: 83). Але так у безглузде можна записати висловлювання з приводу будь-якого в╕дчуття. Якщо людина н╕коли в житт╕ не пробувала чогось кислого то будь-яке висловлювання з приводу, наприклад, кислого лимона для ц╕╓╖ людини буде суц╕льною н╕сен╕тницею. Якщо ця людина спробу╓ кислий лимон, то висловлювання ╕нших людей з приводу цього лимона не будуть вже такими безглуздими. Тут людей об'╓дну╓ досв╕д в╕дчуття кислого. Та сама ╕стор╕я й з╕ станом ПРИПИНЕННЯ. Якщо людина не мала досв╕ду цього стану, то висловлювання документального характеру, як╕ значаться в апофатичному м╕стицизм╕, для не╖ будуть безглуздими. Якщо людина мала под╕бний досв╕д, досв╕д стану ПРИПИНЕННЯ, то висловлювання з цього приводу вже не будуть такими безглуздими. Тобто р╕зн╕ люди мають св╕й досв╕д в╕дчутт╕в ╕ оц╕нюють те чи ╕нше явище реального св╕ту по-р╕зному, в залежност╕ в╕д свого досв╕ду. На цьому досв╕д╕ в╕дчутт╕в будуються нав╕ть ц╕л╕ теор╕╖. ╢ таке положення, що "теор╕я повинна оц╕нюватися не по ╖╖ значенню, а по ╖╖ ефективност╕" (Айзеле 2009: 83). Проте таке положення не може торкнутися стану ПРИПИНЕННЯ, стану, який виника╓ раптово, чисто спонтанно. Цей стан фактично не залежить в╕д людини. Ефективн╕сть можна побачити, якщо щось робити в певному напрямку задля отримання оч╕куваного. Але спонтанн╕сть ╕ раптов╕сть не дають можливост╕ оволод╕ти ситуац╕╓ю. В нашому випадку - оволод╕ти станом ПРИПИНЕННЯ. Вт╕м пом╕чено, що певний спос╕б життя людини може все ж таки стимулювати виникнення стан╕в, под╕бних стану ПРИПИНЕННЯ.

Ор╕╓нтуючись на сенс з приводу розум╕ння того чи ╕ншого людського стану, треба враховувати те, з ким проводиться дискус╕я. Адже "сенс створюють разом обидва партнери" (Айзеле 2009: 83). Однак цей сенс повинен так чи ╕накше в╕дображати реальне положення речей. П╕знання повинно бути адекватним реальн╕й д╕йсност╕. Хоча ця д╕йсн╕сть може бути глибоко суб'╓ктивною. Суб'╓ктивн╕сть розташована ближче до т╕лесност╕, де ╓ "знання як результат б╕олог╕чного в╕дбору, який гаранту╓ також адекватн╕сть нашого п╕знання" (Айзеле 2009: 84).

Т╕лесн╕сть присутня ╕ в документал╕стиц╕. Щодо п╕знання стану ПРИПИНЕННЯ, то документал╕стика так чи ╕накше в╕д╕гра╓ важлив╕шу роль. В╕д не╖ ми в╕дштовху╓мося в сво╖х п╕знавальних процедурах. Документал╕стика - запорука того, що ми можемо вести статистику тих властивостей-характеристик, як╕ б╕льш за все зустр╕чаються у стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Сукупн╕сть властивостей-характеристик, як╕ зустр╕чаються част╕ше за все, ╕ ╓ реально ╕снуючий стан ПРИПИНЕННЯ. Суть цього стану поляга╓ в тому, що з цих властивостей-характеристик треба вид╕лити головну, основну.


ВИСНОВОК


Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ до характеристик категор╕╖ "п╕знання", якщо ма╓мо актуал╕зовану ╕нту╖ц╕ю. Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "п╕знання".

Розглянуто пор╕вняння категор╕╖ "п╕знання" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. На прикладах документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "п╕знання", яку розкрито як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Компаративним методом встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний до категор╕╖ "п╕знання" в тому, що людина ма╓ стани, при яких в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли мета людиною досягнута, але включено ╕нту╖тивну безпосередн╕сть. Мети досягнуто, ╕ зникають ус╕ляк╕ бажання. Але це ненадовго, оск╕льки людина - не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань, але присутн╕сть ╕нту╖ц╕╖. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

Розглянуто документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено: стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ над цими бажаннями. В цьому категор╕я п╕знання як ╕нту╖тивне прозр╕ння ╕ стан ПРИПИНЕННЯ ╓ под╕бними.

Стан ПРИПИНЕННЯ - як додатковий регуляторний механ╕зм вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Саме тому ╕ виника╓ очищення.

Компаративним методом встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Припиня╓ться п╕знавальна процедура лог╕чного мислення. Але в св╕домост╕ таке припинення може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ПРИПИНЕННЯ з яко╖сь причини призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан ПРИПИНЕННЯ в ц╕лому розум╕╓ться, перш за все, як стан зупинки непотр╕бного (TERMINATION STATE). Тут припиня╓ться в людин╕, перш за все, все неголовне, др╕б"язкове.


СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ


Айзеле, Роман. (2009). Теория познания. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Кришнамурти, Джидду. (1999). Записные книжки. Москва: Разум / Мир Кришнамурти.

Махарши Шри Рамана. Собрание произведений. Санкт-Петербург - Тируваннамалай: "Экополис и культура" - Шри Раманашрам, 1999.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Халапсис А. В. Зеркало Клио: Метафизическое постижение истории: монография. Днепр: Середняк Т.К. 2017.

Хеффе, Отфрид. (2009). Счастье. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Halapsis, Alex. & Halapsis, Alexandros. (2021). From monarchy to republic: King"s power and public affair in ancient Rome. Philosophy, Economics and Law Review, 1(1), 5-17. doi: 10.31733/2786-491X-2021-5-17.


...

...


УДК 248.2 +316


ЩАСТЯ ╤ ПРИПИНЕННЯ


Мурашк╕н Михайло Георг╕йович


Доктор ф╕лософських наук, професор,

ORCID 0000-0001-7656-664X

e-mail:michailmurashkin@gmail.com, Дн╕пропетровський державний ун╕верситет внутр╕шн╕х справ, пр. Гагар╕на, 26, Дн╕про, Укра╖на, 49000


Анотац╕я. Метою досл╕дження ╓ доведення под╕бностей категор╕╖ щастя ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Метою ╓ виявлення, за якими особливостями стан ПРИПИНЕННЯ (певний психолог╕чний стан людини) в╕дчува╓ться як щасливий стан, за якими характеристиками в╕н може входити в таку ф╕лософську категор╕ю, як "щастя". Методолог╕я ╜рунту╓ться на компаративному метод╕ досл╕дження, тобто на пор╕внянн╕ характеристик категор╕╖ щастя ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Метою компаратив╕стики ╓ виявлення зв"язк╕в на основ╕ з╕ставлення р╕зних стан╕в людини як явищ прояв╕в псих╕ки та категор╕й ф╕лософ╕╖, як╕ зм╕нювали св╕й зм╕ст у р╕зних ╕сторичних пер╕одах. Тобто розглядаються р╕зн╕ стани людини ╕ виявляються властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ, стану який досл╕джу╓ться. Також розглядаються р╕зн╕ погляди на щастя як категор╕ю ф╕лософ╕╖ в ╖╖ ╕сторичних зм╕стовних зм╕нах. Наукова новизна поляга╓ в тому, що вперше розгляда╓ться пор╕вняння категор╕╖ "щастя" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Розглянуто документальну л╕тературу, на основ╕ яко╖ вид╕лено головну властив╕сть певного стану людсько╖ св╕домост╕. За ц╕╓ю, головною характеристикою введено таку назву стану, як стан "ПРИПИНЕННЯ". Виявлено властивост╕-характерис-тики стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ характеристики з╕ставлено з характеристиками, як╕ ма╓ категор╕я "щастя". Висновки показують, що характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ до характеристик категор╕╖ "щастя". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "щастя".

Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ зб╕га╓ться з категор╕╓ю "щастя" тим, що пережива╓ться стан, при якому людина виконала вс╕ бажання. Тому ╕ зникають на деякий час ус╕ляк╕ бажання. Отже стан ПРИПИНЕННЯ - це повна в╕дсутн╕сть бажань. Також встановлено, що нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

На прикладах документал╕стики рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури доведено, що в стан╕ щастя, як ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, людина ста╓ над сво╖ми бажаннями, волод╕╓ собою. Цим стан щастя ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Ключов╕ слова: категор╕я, щастя, стан, припинення, складник, под╕бн╕сть.

Постановка проблеми у загальному вигляд╕ та ╖╖ зв"язок ╕з важливими науковими ╕ практичними завданнями зводиться до доведення того, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "щастя".

Анал╕з останн╕х досл╕джень ╕ публ╕кац╕й, в яких започатковано розв"язання дано╖ проблеми, показу╓, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображен╕ в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинились" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "пережи-вання себе припинилось" (Махарши, 1999, с. 118). Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли "ви дивились на нього ╕ зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293), ╕ демонструються ╕нш╕ властивост╕-характеристики, необх╕дн╕ для анал╕зу. Т╕ ж сам╕ теми розглядаються категор╕╓ю "щастя", коли мова йде про "виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Залиша╓ться недоведеним те, складником яко╖ категор╕╖ ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Мета статт╕. Мета статт╕ поляга╓ в тому, щоб довести, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "щастя".

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "щастя", де дух виступа╓ як "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис, 2017, с. 265). Також врахову-ються ╕сторичн╕ зм╕ни в духовному житт╕ людини (Halapsis, 2021, Р. 5-17).

Щастя. Щастя - це бути щасливим при виконанн╕ основних, основоположних ╕ головних вищих потреб. ╤снувати в стан╕ щастя - це стан при виконанн╕ в людин╕ того, що вона оч╕ку╓ знайти. Цим стан щастя под╕бний до стану ПРИПИНЕННЯ. В стан╕ щастя припиняють функц╕онувати бажання, оск╕льки ╖х вже виконано. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ теж зникають ус╕ляк╕ бажання. Стан ПРИПИНЕННЯ - це повна в╕дсутн╕сть бажань, стан поза бажаннями.

Стан ПРИПИНЕННЯ пов'язаний з тим зв"язком, "який необх╕дно припинити" (Деррида 1999: 629). Це стан ПРИПИНЕННЯ. Це "спок╕й перебування в соб╕" (Деррида 1999: 626). Це те, що припиня╓ вс╕ляк╕ прояви. В людин╕ це "процес в╕дстороненого ставлення до себе" (Деррида 1999: 632).

Сучасна ф╕лософ╕я доводить, що в стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини нема╓ бажань, нема╓ потреби в зовн╕шн╕х враженнях. Бува╓ так, що "знайшли сам╕сть ╕ б╕льше нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273). Стан людини, коли у не╖ в╕дсутня потреба в зовн╕шн╕х враженнях, сп╕впада╓ з╕ станом ПРИПИНЕННЯ. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ у людини також в╕дсутня потреба у зовн╕шн╕х враженнях. Б╕льше того, ми бачимо, що за концептами сучасно╖ ф╕лософ╕╖ ╕ сам╕сть людини сп╕впада╓ з ПРИПИНЕННЯМ.

П╕д ПРИПИНЕННЯМ сучасна ф╕лософ╕я часто розум╕╓ вищий стан людини, або Вищу людину. Ця Вища людина не ма╓ н╕яких бажань ╕ потреб. Отже "вища людина вже не ма╓ потреби нав╕ть в Богов╕" (Делёз 1999: 178). Д╕йсно, людина може мати такий стан, що у не╖ нема╓ бажань ╕ потреб. Цей стан у людини трима╓ться деякий короткий час. Пот╕м знову пробуджуються ╕ бажання, ╕ потреби. Людина в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, або Вища людина, волод╕╓ собою; тобто волод╕╓ емоц╕ями, бажаннями. Але це - якоюсь м╕рою. Потреби все одно штовхають людину до певних д╕й.

ПРИПИНЕННЯ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ не ма╓ однозначност╕. Воно торка╓ться ╕ реальност╕ особливого стану як не свого, ╕ суб"╓ктивного св╕ту людини, де ПРИПИНЕННЯ або ╕нше - як щось сво╓. Тут м╕ж певним "принципом ╕ тим, що з"явля╓ться як його ╕нше, а саме - принцип реальност╕ як його ╕нше, потяг до смерт╕ як сво╓ ╕нше" (Деррида 1999: 445). Тут принцип реальност╕ "в╕дмовля╓ться в╕д якого б то не було задоволення ╕ бажання, в╕д якого б не було автоафективного ставлення, без якого неможливе виникнення н╕ бажання, н╕ задоволення" (Деррида 1999: 446).

Сучасна ф╕лософ╕я доводить, що "в самому "я" принцип задоволення бере гору над принципом реальност╕, чим наносить шкоду всьому орган╕зму" (Деррида 1999: 448). Однак такого нема╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, де людина ста╓ над бажаннями.

У рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ важливим ╓ те, що людина ма╓ бути осторонь. "В╕дмовитися в╕д св╕ту - для брахман╕в означало стати вище за будь-як╕ вчинки" (Швейцер 2002: 49). "Брахмани мали см╕лив╕сть з╕знатися, що медитац╕╖ про св╕т не м╕стять у соб╕ н╕чого етичного" (Швейцер 2002: 49). Але для людини медитац╕я да╓ багато корисного. Медитац╕я використовувалася в доязичницьк╕ часи, ╕ "в язичництв╕ дом╕ну╓ особист╕сне сприйняття божественного через обряд, медитац╕ю" (Колодний 2013: 102).

Ще з язичницько╖ давнини в╕домо, що медитац╕я да╓ людин╕ гармон╕ю, "вр╕вноважуючи лад ╕ безлад" (Колодний 2009: 139). "Медитац╕ю можна розглядати як деавтоматизац╕ю звичних нам псих╕чних структур - той, хто медиту╓, виходить за меж╕ лог╕чно-структурно╖ св╕домост╕. Виника╓ особливий стан св╕домост╕, при якому в╕дбува╓ться н╕би "злиття" з об"╓ктом медитац╕╖, "розчинення" в ньому, втрата уявлення про меж╕ власно╖ особистост╕" (Поликарпов 1987: 90). Та коли ми кажемо про втрату меж власно╖ особистост╕, то торка╓мось питання людського "Я" ╕ "ПРИПИНЕННЯ".

Сучасна ф╕лософ╕я показу╓ стан ПРИПИНЕННЯ як припинення непотр╕бних д╕й, припинення зайво╖ ╕ непотр╕бно╖ д╕яльност╕. Тут в╕дбува╓ться розчинення ╕ руйнац╕я всього зайвого. Постмодерн╕зм каже про "розчинення особистост╕ в безособист╕сному" (Батай 2000: 117), в╕д чого виника╓ "порожнеча, яка засв╕дчу╓ про "я", що розчинилося" (Делез 2002: 160). Йде процес очищення, поки не виникне "в╕дкрит╕сть Ц╕лого, в якому неможливо щось бачити чи споглядати" (Делез 2000: 189). Тут стан ПРИПИНЕННЯ сво╖ми властивостями-характеристиками под╕бний до "умиротворення, заспоко╓ння ╕ особливого стану щастя" (Кристева 2010: 163).

В "Теор╕╖ рел╕г╕╖" Жорж Батай вказу╓ на неспок╕й в╕д бажань. "На в╕дм╕ну в╕д знання, яке п╕дтриму╓ людину в стан╕ пасивного заспоко╓ння, бажання втягу╓ ╖╖ в занепоко╓ння" (Батай 2000: 6). Але в╕домо, що стан ПРИПИНЕННЯ - це стан заспоко╓ння ╕ в╕дсутност╕ бажання. Людина не може ╕снувати поза бажаннями, поза потребами. Тому в╕дсутност╕ бажань ╓ тимчасовою.

Ф╕лософ╕я сучасност╕ вказу╓ на ╕снування стан╕в поза бажаннями. Посилаючись на думки Стефана Малларме, в сво╖х творах Юл╕я Кристева зазнача╓, що у людей ╓ таке, коли вони "вже не мають потреби у зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273). Ф╕лософ╕я постмодерн╕зму знаходить в╕дсутн╕сть бажання в м╕стичному спогляданн╕, коли "за бажанням якогось наукового спостереження в╕дбува╓ться м╕стичне споглядання" (Делез 1992: 210).

Людина в стан╕ ПРИПИНЕННЯ не ма╓ бажань. За компенсаторними механ╕змами цей стан виника╓ спонтанно. У м╕стицизм╕ ╕сну╓ практика, яка пригн╕чу╓ бажання. Пом╕чено, що "рел╕г╕йна м╕стика проявля╓ться в пер╕оди конфл╕кт╕в, в яких т╕ чи ╕нш╕ бажання людини пригн╕чуються" (Хаксли 1992: 34).

В рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ ╕сну╓ настанова на те, щоб позбутися бажання. Нав╕ть адепт прагне позбавити себе бажання виконувати волю Божу. Наприклад, "Екгарт йде так далеко, що постулю╓: людин╕ не сл╕д нав╕ть бажати виконувати волю Божу, оск╕льки це теж одна з форм жад╕бност╕. Людина, що не ма╓ бажань, - це людина, яка н╕ до чого не прагне: в цьому сутн╕сть концепц╕╖ в╕дсутност╕ прихильност╕ до чого-небудь у Екгарта" (Фромм 1990: 69).

Сучасна ф╕лософ╕я д╕йшла висновку, що в╕дсутн╕сть бажань може супроводжуватись в╕дсутн╕стю на людину зовн╕шн╕х вплив╕в. Це можна показати демонстрац╕╓ю феномен╕в рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури. Наприклад "йог╕вське самадх╕ або буддистськ╕ дхьяни, стани-св╕доцтва, в яких самовладання наст╕льки велике, що зовн╕шн╕ стимули майже або зовс╕м не впливають" (Уолш, Воон 2006: 38). В рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ под╕бн╕ стани значаться як Божественн╕. ╥х ╕менують як стан Бога. Властив╕стю-характеристикою стану Бога ╓ безпристрасн╕сть.

Безпристрасн╕сть - властив╕сть-характеристика м╕стичного досв╕ду, що ╓ важливим у рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ взагал╕. Безпристрасн╕сть - властив╕сть Бога. Лев Шестов пом╕ча╓, що "Бог абсолютно безпристрасний, йому н╕чого не потр╕бно. Це═- акс╕ома Плот╕на" (Шестов 2001: 279). В сучасн╕й психолог╕╖ розглядаються стани людини, коли ╖й н╕чого не потр╕бно. Абрахам Маслоу познача╓ ц╕ стани як п╕ков╕ переживання людини, стани самодостатнього характеру. Людина, маючи под╕бний стан, в╕дчува╓, що "це досконалий, повний досв╕д переживання, якому б╕льше н╕чого не потр╕бно. Це самодостатн╕й стан" (Маслоу 1997: 114).

Абрахам Маслоу, посилаючись на зразки рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, у сво╖х працях доводить, що невмотивован╕сть людини дор╕вню╓ божественному. Але тут - не проста невмотивован╕сть. Тут ╓ посилання на певний стан св╕домост╕. За Абрахамом Маслоу - це п╕ковий стан. В цьому стан╕ людина не ма╓ бажань.

П╕кове переживання Абрахама Маслоу ╓ досконал╕стю. Рел╕г╕йна людина каже про богопод╕бн╕сть. Тут "ми ма╓мо пам"ятати, що боги зазвичай розглядаються як т╕, хто не ма╓ потреб, бажань, недол╕к╕в у чомусь ╕ задоволен╕ вс╕м. В цьому сенс╕ немотивоване людське буття ста╓ богопод╕бним" (Маслоу 2002: 237-238).

Категор╕я "щастя" вказу╓ на те, що виникло "виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). Тут зникнення оч╕кування показу╓, що виникла тепер╕шн╕сть. Тепер╕шн╕сть виника╓ з виникненням стану ПРИПИНЕННЯ як вищого стану. Загострю╓ться увага на "присутньому вищому" (Деррида 1999: 199), а також на тому, що "самоприсутн╕сть досв╕ду ма╓ бути представленою в тепер╕шньому, взятому як Тепер" (Деррида 1999: 80).

Людина в сво╓му житт╕ ма╓ стан щастя, коли ста╓ться "сукупне виконання сутт╓вих потреб, оч╕кувань та бажань" (Хеффе 2009: 186). У сво╖й повсякденност╕ людина живе оч╕куваннями, заглядаючи в майбутн╓. В стан╕ щастя оч╕кування зникають. Вони зникають ╕ при стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Людина почина╓ жити тепер╕шн╕м.

Тепер. Сучасна ф╕лософ╕я не в╕дходить далеко в╕д розум╕ння ╕деальних стан╕в людини як стан╕в, коли людина перебува╓ в тепер╕шньому час╕. Стан ПРИПИНЕННЯ - це саме той стан, коли людина не пам"ята╓ чогось з╕ свого минулого, не мр╕╓ про майбутн╓, а знаходиться в тепер╕шньому. Постмодерн╕зм оц╕ню╓ тепер╕шн╓ як шанс, "наш ╓диний шанс знайти безсмертя тепер" (Деррида 1999: 278). В постмодерн╕зм╕ отримання стану ПРИПИНЕННЯ прогляда╓ться, коли людина "протиставить себе самому соб╕" (Деррида 1999: 311).

В культур╕ заф╕ксовано багато людських ╕нтерес╕в. ╤сну╓ ╕ндив╕дуальне р╕зноман╕ття людських план╕в на майбутн╓ та оч╕кувань в╕д цього майбутнього. Тому у в╕дношенн╕ до щастя ╕ його розум╕нн╕ нема╓ ╓дност╕. Культура наклада╓ св╕й в╕дбиток на розум╕ння ╕ в╕дчуття щастя. Тому не можна казати про повну безпосередн╕сть по в╕дношенню до щастя. "Щастя - не безпосередн╕й об"╓кт людських прагнень, а супутн╓ явище у випадку усп╕ху: як╕сть задов╕льного, бо осмисленого, тобто хорошого життя" (Хеффе 2009: 186-187). З усп╕хом пов"язане ╕ виникнення стану ПРИПИНЕННЯ. Повинна бути маса складових способу життя, а також генетична схильн╕сть. У випадку сп╕впад╕ння багатьох фактор╕в може бути вдала ситуац╕я для виникнення стану ПРИПИНЕННЯ.

Уявлення щасливо╖ людини ╓ щасливими уявленнями. Але ц╕ щаслив╕ уявлення залишков╕. Вони залишились як головн╕ уявлення п╕сля того, як стан ПРИПИНЕННЯ припинив все непотр╕бне, незначне, неважливе, др╕б"язкове.

Щастя "укладено в сам╕ чесноти" (Хеффе 2009: 187). В основ╕ чеснот знаходиться реальна доброта людини. Доброта як загальнолюдське в людин╕ залиша╓ться, коли руйну╓ться все др╕б"язкове п╕д впливом стану ПРИПИНЕННЯ.

Щастя, за ф╕лософськими вченнями Еп╕кура, там, де людина ма╓ "найб╕льш ц╕нн╕ реч╕" (Хеффе 2009: 187). Найб╕льш ц╕нне залиша╓ться в людин╕ п╕сля виникнення стану ПРИПИНЕННЯ, припинення всього не ц╕нного, др╕б"язкового. Це ╓ одн╕╓ю з причин того, що виника╓ щастя, "як йде в╕д того, що людина ма╓ найб╕льш ц╕нн╕ реч╕" (Хеффе 2009: 187).

╤сну╓ щастя через аскезу, коли встановлю╓ться "р╕вновага м╕ж бажанням ╕ його задоволенням шляхом скорочення бажань" (Хеффе 2009: 187). Тод╕ у людини не виника╓ н╕яких зайвих бажань. Людина робить лише те, що вм╕╓ робити, до чого призначена. ╤ н╕яких зайвих рух╕в. В╕д всього зайвого - в╕дсторонення. Дек╕лька сл╕в про в╕дсторонення.

В╕дсторонення. Стан ПРИПИНЕННЯ - це стан в╕дсторонення в╕д усього, що ╓ в псих╕ц╕ людини, що заважа╓ д╕яти ц╕леспрямовано. Тенденц╕╖ постмодерн╕зму показують, яким чином цей стан в╕дсторонення присутн╕й при самодистанц╕юванн╕ людини, коли людина засв╕дчу╓ сво╖ спонукання. Постмодерн╕зм демонстру╓ стан самодистанц╕ювання людини на приклад╕ творчост╕ л╕тератора. Постмодерн╕зм стверджу╓, що "ми повинн╕ зрозум╕ти псих╕чний механ╕зм письма як насл╕док його д╕алогу ╕з самим собою (з ╕ншим), як форму авторського самодистанц╕ювання - як спос╕б розщеплення письменника на суб"╓кта висловлювання-процесу ╕ суб"╓кта висловлювання-результату" (Кристева 2004: 176). В╕дсторонен╕сть ╕ самодистанц╕ювання б╕льше проявля╓ться при висловлюванн╕-процес╕, адже письменник перебува╓ в стан╕ б╕льш близькому до стану ПРИПИНЕННЯ (стану в╕дсторонення або стану самодистанц╕ювання). Коли письменник знаходиться при висловлюванн╕-результат╕, то в╕н в╕дстороню╓ться в╕д стану ПРИПИНЕННЯ в свою ╕нтелектуальну сферу, в сво╖ уявлення про пережите.

Щастя, на думку О. Хеффе, це "мета, яку розум╕ють трансцендентально, вище яко╖ неможливо уявити н╕яко╖ ╕ншо╖ мети" (Хеффе 2009: 187). Людина в стан╕ ПРИПИНЕННЯ так само в╕дчува╓, що вище того стану, який ╓, не може бути н╕якого ╕ншого стану. Це сп╕впада╓ з ╕деями, як╕ висунув ще Ар╕стотель з приводу оптимальних стан╕в як самодостатн╕х. В цьому в╕дношенн╕ у давн╕й грецьк╕й ф╕лософ╕╖ застосовувався такий терм╕н як автарк╕я. В╕н часто застосовувався при розгляд╕ автоном╕╖ розуму ╕ д╕╖ за власною волею. Така автарк╕я розум╕лась як щастя, оск╕льки мала безумовну мету, мету вищого характеру. Те саме можна говорити ╕ про стан ПРИПИНЕННЯ. Але у в╕дношенн╕ стану ПРИПИНЕННЯ акцент треба робити на тому, що вищу ╕ безумовну мету вт╕лено в сам╕й мет╕. ╤ тут мети вже, як тако╖, нема╓. Людина безпосередньо пережива╓ стан повного зд╕йснення, а отже вт╕леного щастя, коли вищих ц╕лей вже досягнуто. Це значить, що ц╕л╕ вт╕лено ╕, як так╕, вони зникають. При стан╕ ПРИПИНЕННЯ моральн╕сть присутня як несв╕доме зникнення всього непотр╕бного, а отже ╕ неморального.

Щастя включа╓ в себе прагнення до вищого блага, в якому людина знаходить сенс свого життя, тобто прагнення до певно╖ ц╕л╕ у потоц╕ р╕зноман╕тност╕ ╕ багатоман╕тност╕ потр╕бного ╕ непотр╕бного. Отже ПРИПИНЕННЯ - це зд╕йснення того, до чого була спрямован╕сть при припиненн╕ прояв╕в непотр╕бного.

Щастя ╓ уявний ╕деал з ус╕ма сво╖ми бажаннями вт╕лити цей ╕деал у житт╓в╕ простори душ╕ ╕ всього, що ╖╖ оточу╓. Але щастя -також ╕ задоволення спрямованост╕ до ╕деалу. Коли задоволення наста╓, то спрямованост╕ до ╕деалу вже нема. ╤деал вже вт╕лено в реал╕╖. Зникнення спрямованост╕ ╕ повна реал╕зац╕я ╕деалу в д╕йсн╕сть ╕снування душ╕ - це характерно для щастя. Але це також характерно ╕ для стану ПРИПИНЕННЯ.

Щастя - це коли у людини в ╖╖ житт╕ все йде зг╕дно з ╖╖ бажаннями. Тод╕ у не╖ гарний настр╕й. Тут стан ПРИПИНЕННЯ виявля╓ться, коли у людини зника╓ зайве, непотр╕бн╕ спрямованост╕, як╕ не зовс╕м в╕дпов╕дають ╖╖ ╕деалам. Через це може виникати стан тотального умиротворення. Стан ПРИПИНЕННЯ - це тотальне умиротворення. Але це лише компонент, складник у потоц╕ щасливого людського життя.

В момент ПРИПИНЕННЯ, або тотального умиротворення у людини нема конфл╕кту м╕ж р╕зними ╖╖ схильностями. Все приходить до ╓дност╕. Ста╓ виразн╕шою ╖╖ б╕льш значна схильн╕сть. Але й та розчиня╓ться, оск╕льки припиняють функц╕онувати ╖╖ не значн╕ ╕ не важлив╕, др╕б"язков╕ зм╕стовност╕.

В моменти тотально╖ умиротворення або стану ПРИПИНЕННЯ людина не в╕дчува╓ як╕сь обмеження. В цьому стан╕ людина не в╕дчува╓ яку-небудь конфл╕ктн╕сть не т╕льки у в╕дношеннях м╕ж сво╖ми р╕зними схильностями, але й конфл╕ктн╕сть м╕ж людьми, маючи абсолютну безкомпром╕сн╕сть.

Отфр╕д Хеффе, посила╓ться на Герберта Маркузе, який стверджував, що сусп╕льство достатку спроможне "забезпечити б╕льш високу м╕ру щастя" (Хеффе 2009: 187), у зв"язку з тим, що пом"якшуються репресивн╕ риси культури.

Стан ПРИПИНЕННЯ виника╓ раптово ╕ випадково. Але як складник, як одна з особливостей щастя може розум╕тися в контекст╕ як гедон╕зму, так ╕ утил╕таризму. Ц╕ вчення кажуть про щастя як про максимальне задоволення ╕нтерес╕в, а також потреб. Стан ПРИПИНЕННЯ - це досконал╕сть, коли вже зд╕йснилися головн╕ бажання, коли задовольнилися ╕нтереси й потреби, п╕сля чого вс╕ вони зникли.

Виконання бажань, що виникли раптово, не гаранту╓ того, що у людини з"явиться стан щастя. Таке положення можна в╕днести ╕ до стану ПРИПИНЕННЯ. Цей стан може не настати, хоча вс╕ над╕╖ на краще ╕ вс╕ бажання, як╕ раптово виникли, зд╕йснились. ╢ багато фактор╕в, через як╕ над╕╖ ╕ бажання не можуть зд╕йснитися. Це не т╕льки р╕зн╕ соц╕альн╕ фактори, але й фактори, як╕ ╓ в сам╕й людин╕. Наприклад, в╕дсутн╕сть повного регулювання емоц╕ями або помилки в когн╕тивних процесах, що не приводить до п╕знання ╕стинного положення речей. Та все одно для охорони псих╕чно╖ р╕вноваги може виникнути компенсац╕йний процес стану ПРИПИНЕННЯ. А це так само можна в╕днести ╕ до виникнення стану щастя. ПРИПИНЕННЯ ╓ компенсаторним процесом. Тут механ╕зм компенсац╕╖ працю╓ так, що припиня╓ться непотр╕бне, чим компенсу╓ться ╕ те, до чого людина не здатна. Припиня╓ться те, до чого людина не здатна, але емоц╕йно до цього прикута.

Компенсац╕я. В поясненн╕ феномен╕в внутр╕шнього псих╕чного життя людини сучасна ф╕лософ╕я торка╓ться процес╕в компенсац╕╖, пов"язуючи ╖╖ з р╕вновагою. Через так╕ пояснення мова йде ╕ про стан ПРИПИНЕННЯ, коли ╕снують р╕вновага ╕ гармон╕я. Якщо робляться як╕сь реч╕, то "для р╕вноваги, для внутр╕шньо╖ компенсац╕╖, яка характеризу╓ р╕вновагу" (Деррида 1999: 481).

Сучасн╕ ф╕лософськ╕ концепти пояснюють причини виникнення у людини вищих стан╕в св╕домост╕, таких, наприклад, як стан ПРИПИНЕННЯ, стан Божественного, через ╕снування компенсаторних механ╕зм╕в. Стан Божественного компенсу╓ стан страждання, який був у людини перед цим. "Людина, яка змушу╓ нас страждати, можливо, пов"язу╓ нас ╕з божественним" (Делёз 1999: 102). У людини може виникнути "рад╕сть зам╕сть пережитого горя" (Делёз 1999: 102). ╤ це ймов╕рно - за компенсаторними механ╕змами. Протилежн╕сть виника╓ спонтанно, позасв╕домо.

Але "сама по соб╕ компенсац╕я недостатня: вона не да╓ ясного розкриття" (Делёз 1999: 62). Це сучасна ф╕лософська концепц╕я усв╕домлю╓. Тому шука╓ причини б╕льш глибок╕, в контакт╕ людини з навколишн╕м середовищем. А в контакт╕ з навколишн╕м середовищем - це потреби. У людин╕ мають бути певн╕ потреби, як╕ змушують працювати компенсаторн╕ механ╕зми ╖╖ псих╕чних стан╕в.

На феномен щастя ╓ р╕зн╕ погляди. Щастя розум╕ли, як волод╕ння предметами, що приносять задоволення. Також щастя розум╕ли як таке, що досяга╓ться шляхом скорочення потреб, аби встановити р╕вновагу м╕ж потребою ╕ задоволенням. ╢ нав╕ть розум╕ння щастя як свободи в╕д вс╕х турбот ╕ проблем. Але щастя приходить, коли людина вт╕лю╓ себе у сво╖х найважлив╕ших призначеннях шляхом утвердження ╕ п╕днесення, в╕д чого ╕ приходять радощ╕. Тут щастя ╓ перевищенням повсякденного життя. Проте для вт╕лення сво╖х важливих призначень треба ще знайти себе через в╕дсторонення неважливого. А це виника╓ через стан ПРИПИНЕННЯ, через припинення неважливого, др╕б"язкового, незначного.

Людина буду╓ плани по вт╕ленню задум╕в, у яких ╓ гармон╕йне задоволення власних ╕нтерес╕в. Коли плани виконано, людина в╕дчува╓ щастя.

Щастя, коли людина робить те, що може робити, працю╓ ╕з задоволенням, домага╓ться все кращих ╕ кращих результат╕в. Але виникають обставини життя, яким треба протистояти. Протистояння ма╓ бути творчим. Для творчого протистояння ╕ виникають стани ПРИПИНЕННЯ, як╕ припиняють все неважливе.


ВИСНОВОК


Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ до характеристик категор╕╖ "щастя". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "щастя".

Розглянуто пор╕вняння категор╕╖ "щастя" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. На прикладах документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлен╕ з характеристиками категор╕╖ "щастя", яку розкрито як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Компаративним методом встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний категор╕╖ "щастя" в тому, що людина ма╓ стани, при яких в╕дсутн╕ бажання в т╕ моменти, коли мети досягнуто. Мети досягнуто, ╕ зникають ус╕ляк╕ бажання. Але це ненадовго, оск╕льки людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях.

Розглянуто документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено, що стан щастя ╕ стан ПРИПИНЕННЯ мають ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ над цими бажаннями. В цьому категор╕я щастя ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ додатковим регуляторним механ╕змом вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в категор╕╖ "щастя" ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Саме тому ╕ виника╓ щастя як очищення.

Компаративним методом встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Але в св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ╤ншого незрозум╕ло чому призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан ╤ншого розум╕╓ться як СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Але припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове.


СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ


Батай, Ж. (2000). Теория религии. Литература зла. Минск: современный литератор.

Делёз, Ж. (2002). Критика и клиника. Санкт-Петербург: Machina.

Делёз, Ж. (2000). Критическая философия Канта: учение о способностях. Бергсонизм. Спиноза. Москва: ПЕР СЭ.

Делёз, Ж. (1999). Марсель Пруст и знаки. Санкт-Петербург: Алетейя.

Делёз, Ж. (1992). Представление Захер-Мазоха (Холодное и жестокое). В Венера в мехах (с. 191 - 313). Москва: РИК "Культура".

Деррида, Ж. (1999). О почтовой открытке от Сократа до Фрейда и не только. Минск: Современный литератор.

Колодний, А.М. (2013). ╤стор╕ософ╕я рел╕г╕╖. Ки╖в: УАР.

Колодний, А.М. (2009). Рел╕г╕йне сьогодення Укра╖ни: роздуми, оц╕нки ╕ прогнози (тематична зб╕рка вибраних статей ╕ тез). Ки╖в: УАР.

Кристева, Ю. (2010). Черное солнце: депрессия и меланхолия. Москва: Когито-Центр.

Кристева, Ю. (2004). Избранные труды: Разрушение поэтики. Москва: "Российская политическая энциклопедия" (РОССПЭН).

Кришнамурти, Джидду. (1999). Записные книжки. Москва: Разум / Мир Кришнамурти.

Маслоу, А. (2002). По направлению к психологии бытия. Москва: Изд-во ЭКСМО-Пресс.

Маслоу, А. (1997). Психология бытия. Москва: Рефл-бук; Киев: Ваклер.

Махарши Шри Рамана. Собрание произведений. Санкт-Петербург - Тируваннамалай: "Экополис и культура" - Шри Раманашрам, 1999. 496 с.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Поликарпов, В.С. (1987). Время и культура. Харьков: Издательство при Харьковском государственном университете издательского объединения "Вища школа".

Уолш, Р; Воон, Ф. (2006). Раздел первый. Загадка сознания. В Пути за пределы "эго". Трансперсональная перспектива. Москва: Открытый мир.

Фромм, Э. (1990). Иметь или быть? Москва: Прогресс.

Хаксли, Джулиан. (1992). Религия без откровения. Москва: Знание.

Халапсис А. В. Зеркало Клио: Метафизическое постижение истории: монография. Днепр: Середняк Т.К. 2017. 380 с.

Хеффе, Отфрид. (2009). Счастье. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Швейцер, А. (2002). Мировоззрение индийских мыслителей. Мистика и этика. Москва: Алетейа.

Шестов, Л.И. (2001). На весах Иова. Москва: ООО "Издательство АСТ"; Харьков: Фолио.

Halapsis, Alex. & Halapsis, Alexandros. (2021). From monarchy to republic: King"s power and public affair in ancient Rome. Philosophy, Economics and Law Review, 1(1), 5-17. doi: 10.31733/2786-491X-2021-5-17.

...

...


УДК 248.2 +316


СВОБОДА ╤ ПРИПИНЕННЯ


Мурашк╕н Михайло Георг╕йович


Доктор ф╕лософських наук, професор,

ORCID 0000-0001-7656-664X

e-mail:michailmurashkin@gmail.com, Дн╕пропетровський державний ун╕верситет внутр╕шн╕х справ, пр. Гагар╕на, 26, Дн╕про, Укра╖на, 49000


Анотац╕я. Метою досл╕дження ╓ доведення под╕бностей категор╕╖ свободи ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Для досягнення ц╕╓╖ мети з"ясову╓ться, за якими особливостями стан ПРИПИНЕННЯ - як певний психолог╕чний стан людини - розум╕╓ться досл╕дником як стан свободи, за якими властивостями-характеристиками в╕н ма╓ можлив╕сть входити у ф╕лософську категор╕ю як свобода. Методолог╕я ╜рунту╓ться на компаративному метод╕ досл╕дження, тобто на пор╕внянн╕ характеристик категор╕╖ "свобода" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. В цьому досл╕дженн╕ метод компаратив╕стики явля╓ собою виявлення зв"язк╕в, на основ╕ з╕ставлення р╕зних стан╕в людини як явищ прояв╕в псих╕ки та категор╕й ф╕лософ╕╖, як╕ зм╕нювали св╕й зм╕ст у р╕зних ╕сторичних пер╕одах. Тобто розглядаються р╕зн╕ стани людини ╕ виявляються властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ, стану, який досл╕джу╓ться. При цьому розглядаються р╕зн╕ погляди на свободу як ф╕лософську категор╕ю в ╖╖ ╕сторичних зм╕стовних зм╕нах. Нав╕ть розглядаються пост╕йн╕сть ╕ зм╕нн╕сть у р╕зний ╕сторичний час (Halapsis 2021: 5-17). Наукова новизна поляга╓ в тому, що вперше розгляда╓ться пор╕вняння категор╕╖ "свобода" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Проанал╕зовано документальну л╕тературу, на основ╕ яко╖ вид╕лено головну властив╕сть такого стану людсько╖ св╕домост╕ як ПРИПИНЕННЯ. За ц╕╓ю, головною характеристикою було проведено анал╕з пор╕вняння стану "ПРИПИНЕННЯ" ╕ ф╕лософсько╖ категор╕╖ "свобода". Виявлено основн╕ властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками, як╕ ма╓ категор╕я "свобода". Висновки показують, що характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ до характеристик категор╕╖ "свобода". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "свобода". Тобто доведено, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ зб╕гаються з характеристиками категор╕╖ "щастя". Встановлено, що пережива╓ться стан, при якому людиною в╕дчуваються самодостатн╕сть ╕ свобода. Зникають на деякий час ус╕ляк╕ бажання. Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це повна свобода в╕д бажань, в╕дсутн╕сть бажань. Також встановлено, що нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях. Людина в╕льна в╕д ус╕ляких залежностей. В╕дчува╓ться свобода.

На прикладах документал╕стики рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури встановлено, що в стан╕ в╕дчуття свободи, також ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ людина ста╓ над сво╖ми бажаннями, волод╕╓ собою. Вона ста╓ в╕льною в╕д др╕бних бажань. Цим стан свободи ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Ключов╕ слова: категор╕я, свобода, стан, припинення, складник, под╕бн╕сть.


Постановка проблеми у загальному вигляд╕ та ╖╖ зв"язок ╕з важливими науковими ╕ практичними завданнями зводиться до доведення того, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "свобода".

Анал╕з останн╕х досл╕джень ╕ публ╕кац╕й, в яких започатковано розв"язання дано╖ проблеми показу╓, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображено в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинилися" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118).Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли ви "зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293), та демонструються ╕нш╕ властивост╕-характеристики, необх╕дн╕ для анал╕зу. Т╕ ж сам╕ теми розглядаються категор╕╓ю "свобода", коли мова йде про те, що в╕льн╕й людин╕ треба "обходитися ╕з зовн╕шн╕ми благами суверенно" (Хеффе 2009: 178). Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Але залиша╓ться недоведеним те, складником яко╖ категор╕╖ ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Мета статт╕. Мета статт╕ поляга╓ в тому, щоб довести, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "свобода".

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "свобода". Акцент робиться на природн╕сть феномену ПРИПИНЕННЯ в тому, що "дух виступа╓ подв╕йним способом: як витв╕р, тобто результат творчо╖ д╕╖, ╕ як самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265). Тут стан ПРИПИНЕННЯ - це самодостатня сутн╕сть. Також зверта╓ться увага на незм╕нност╕ властивостей-характеристик феномен╕в, як╕ розгляда-ються, при ╕сторичних зм╕нах (Halapsis 2021: 5-17).

Свобода. Свобода - це незалежн╕сть в╕д чужост╕ вплив╕в. Цим свобода сп╕впада╓ з╕ станом ПРИПИНЕННЯ. У стан╕ ПРИПИНЕННЯ людина не випробу╓ чужост╕ вплив╕в. Знижу╓ться сприйняття вплив╕в ззовн╕. Точн╕ше вони не зм╕нюють глибинну сутн╕сть людини. Вони поверхнев╕. У сво╖х глибинах людина випробову╓ свободу. Вона не заража╓ться зовн╕шн╕м. У стан╕ ПРИПИНЕННЯ, наприклад, людина не заража╓ться тим, що звучить музика. Якщо до цього вона захоплювалася тим, що звучить музика, то в стан╕ ПРИПИНЕННЯ цього не в╕дбува╓ться. Людина в╕льна. Н╕чим не захоплю╓ться. В╕льна в╕д вс╕х вплив╕в.

Тут - не-заражен╕сть зовн╕шн╕м!

Коли людина дода╓ сво╖м д╕ям зм╕ст, то така свобода ╓ свободою св╕домого життя. Така свобода не ма╓ прямого в╕дношення до стану ПРИПИНЕННЯ. Стан ПРИПИНЕННЯ просто припиня╓ прояви зм╕сту. В╕дбува╓ться припинення того зм╕сту, який людин╕ непотр╕бний.

Коли п╕д свободою розум╕ють самовизначення людини, то стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ пряме в╕дношення до под╕бних прояв╕в людини. Щоб себе визначити, необх╕дно скасувати в соб╕ непотр╕бне. Тому самовизначення у св╕дом╕й сфер╕ може переходити ╕ в сферу несв╕домого, коли раптово виника╓ стан ПРИПИНЕННЯ всього непотр╕бного.

Тут - зникнення непотр╕бного!

В ╕стор╕╖ культури свобода ста╓ ун╕версальною вимогою ╕ндив╕да. Свобода провоку╓ творчий потенц╕ал особистост╕. А без творчого початку ╕ндив╕да сучасна цив╕л╕зац╕я не може прогресувати. Цив╕л╕зац╕йний розвиток потребу╓ в╕д людини як свободи самовизначення д╕╖, так ╕ свободи самовизначення волевиявлення.

Необх╕дно зазначити, що свобода д╕╖ може проявити себе в тому випадку, коли ╓ альтернативи в людському житт╕, коли в╕дкриються альтернативн╕ можливост╕ для повед╕нки. Свобода там, де людина може вибрати ту чи ╕ншу л╕н╕ю сво╓╖ повед╕нки. При цьому вона ма╓ в╕дкинути неважливу, неголовну, невизначальну л╕н╕ю повед╕нки. А в цьому випадку пом╕чником може бути стан ПРИПИНЕННЯ, коли нав╕ть неусв╕домлено в╕дкида╓ться непотр╕бне, неголовне.

Звичайно "╕ндив╕д тим в╕льн╕ший, чим ширшим ╓ виб╕р" (Хеффе 2009: 178). Отже у здорово╖, сильно╖, людини виб╕р набагато ширший, н╕ж у хворо╖ ╕ слабко╖. Однак здорова ╕ сильна людина може з╕штовхнутися з проблемними ситуац╕ями ╕ звузити широту свого вибору, якщо не зможе упокорити сво╖ пристраст╕. Отже людина отриму╓ велику свободу в силу свого характеру. Для цього потр╕бен характер, здатний упокорювати пристраст╕. При стан╕ ПРИПИНЕННЯ пристраст╕ упокорюються автоматично. Тут йде упокорення пристраст╕. ╤ виника╓ стан поза бажанням, свобода в╕д бажань.

Поза бажанням, або В╕дсутн╕сть Бажання. Опредметнення т╕╓╖ чи ╕ншо╖ потреби ╓ бажання. Стан ПРИПИНЕННЯ постмодерну, коли людина "внутр╕шньо визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477) - це в╕дсутн╕сть бажання, в╕дсутн╕сть будь-яких бажань взагал╕. Наприклад, може звучати музика, гарна музика, але людина, будучи в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, не вслухову╓ться в не╖. Н╕що ╖╖ не притягу╓ (Мурашкин 2006: 124-132). Людина просто отримала себе. Або людина, наприклад, ув╕мкнула телев╕зор. Коли вона перебува╓ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, то в цей телев╕зор ╕ не дивиться. Людина отримала себе. Ув╕мкнений телев╕зор зовс╕м не заважа╓, хоч ╕ сильно гуркотить. Людина займа╓ться справою або просто дивиться зсередини себе. Вона перебува╓ наодинц╕ з власним ╕ншим, який всередин╕ не╖ (Орт╕с 2003: 477).

Про так╕ випадки говорить постмодерн╕стська культура - як про те, що людина отримала сам╕сть ╕ не ма╓ потреби "у зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273). Так╕ стани можуть передавати в сво╖й творчост╕ м╕стики ╕ митц╕; можуть передавати поети, розкриваючи "поетичний сенсовий ефект, коли у в╕дпов╕дному висловлюванн╕ прочиту╓ться не т╕льки воно само, а ще й дещо ╕нше" (Кристева 2004: 273).

У повсякденному стан╕ людина ма╓ потреби ╕ бажання. Вона регулю╓ ц╕ сво╖ потреби ╕ бажання. Для ╖х регуляц╕╖ вмика╓ться вольовий ╕мпульс.

Люди бувають р╕зн╕. ╢ люди вольов╕, а ╓ й так╕, що вир╕зняються слабкою волею. Вольова людина ма╓ ст╕йк╕сть сво╓╖ позиц╕╖, силу вольового ╕мпульсу, ма╓ спроможн╕сть загнуздати сво╖ потяги (Леонгард 1989: 252). Але ╓ й протилежн╕ типаж╕, як╕ не можуть "стримувати сво╖ бажання, керувати ними при жив╕й чутт╓вост╕" (Бурно 2008: 65).

В╕домо, що постмодерн╕зм з приводу бажання каже не т╕льки про ПРИПИНЕННЯ як про особливий стан св╕домост╕. Постмодерн╕зм торка╓ться ╕ повсякденних стан╕в св╕домост╕, де "бажання ╕ мова, в╕дтворюючись у родин╕, що ма╓ ядро, формують одне одного ╕ орган╕зують особист╕сть" (Дрискол 2003: 218).

Через ус╕ляк╕ протир╕ччя, коли бажання протистоять розуму, вони все ж таки в╕д╕грають велику роль у формуванн╕ особистост╕. Хоча бажання йдуть на конфл╕кт з розумом, то все одно свобода ста╓ на б╕к бажання (Селин 2004: 139). Однак перед вольовим ╕мпульсом, який стриму╓ бажання, знаходиться все ж таки бажання. Бажання переду╓ вольовому ╕мпульсу, знаходячись в наш╕й св╕домост╕. Попереду вс╕лякого вольового ╕ розумового сто╖ть бажання. А "подв╕йн╕сть лежить в сам╕й основ╕ вольового акту ╕ ста╓ особливо пом╕тною ╕ наочною тод╕, коли в наш╕й св╕домост╕ з╕штовхуються дек╕лька мотив╕в, дек╕лька протилежних прагнень" (Выготский 1996: 160). Стан ПРИПИНЕННЯ═- це стан неподв╕йност╕, в╕дсутност╕ бажання, свобода в╕д бажань.

Зрозум╕ло, що в╕дсутн╕сть прагнень ╕ бажань ма╓ бути пов"язаною ╕з задоволен╕стю. Однак у людини бажань багато. Якесь бажання задовольня╓ться, а ╕нш╕ все ж таки ╕снують у наш╕й св╕домост╕. Ми пост╕йно хочемо все нових ╕ нових вражень. Жадання ╕ прагнення нових вражень веде людину до пост╕йних пошук╕в все нових ╕ нових в╕дчутт╕в позитивного характеру. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ вс╕ ц╕ процеси зникають. В людин╕ вмира╓ не одне якесь бажання, а вс╕, як╕ т╕льки можуть бути.

Бажання може торкнутися всього що завгодно. Людина у сво╖х фантаз╕ях може побажати нав╕ть незд╕йсненного, нав╕ть той стан, в якому вона буде сама собою. Але поглиблен╕сть цього стану - це стан ПРИПИНЕННЯ, при якому нема╓ н╕якого бажання. Отже людина може бажати отримати стан, при якому в╕дсутн╓ вс╕ляке бажання.

"Бажання людини бути самим собою породжу╓ бунт: в╕дчай породжу╓ бунт, а бунт виража╓ в╕дчай" (Долгов 1990: 41). Отже бунт неминучий, тому що поглиблено бути самим собою за власним бажанням - неможливо. Тобто цей стан поглибленост╕ виника╓ у людини спонтанно ╕ не залежить в╕д бажання само╖ людини. Стан ПРИПИНЕННЯ як глибокий стан, за яким хтось ╓ самим собою, неможливо отримати, роблячи для цього щось св╕домо, св╕домо докладаючи зусиль.

Маючи стан ПРИПИНЕННЯ, людина втрача╓ бажання. Але це т╕льки на певний час. "В д╕ю вступа╓ глибинна сутн╕сть особистост╕ ╕, з╕бравши розпорошен╕ сили, на мить приводить нас до згоди ╕з собою. Ставши зараз - ╕ т╕льки зараз - во╕стину собою, ми в╕дда╓мося бажаному" (Ортега-и-Гассет 2000: 152). Тобто п╕сля стану ПРИПИНЕННЯ, стану, при якому нема╓ н╕якого бажання, виника╓ стан, при якому ми в╕дда╓мося бажаному. Але це те бажане, яке вже не др╕б"язкове, а найважлив╕ше для нас ╕ для ╕нших людей. При цьому св╕дом╕сть наша знову звужу╓ться. Адже "коли в розум╕ ╓ бажання, широке осв╕домлення скорочу╓ться до одн╕╓╖ думки або в╕дчуття, ╕ просторов╕сть, яка нам належить перв╕сно, виявля╓ться втраченою" (Левин 1996: 63).

Тобто в людин╕ пост╕йно щось зм╕ню╓ться. Це розкрива╓ постмодерн╕зм, оц╕нюючи р╕зн╕ стани людсько╖ особистост╕. Постмодерн╕зм розгляда╓ це на прикладах, пор╕внюючи р╕зн╕ напрямки культури. "За бажанням якогось наукового спостереження йде м╕стичне споглядання" (Делёз 1992: 210).

Стан ПРИПИНЕННЯ - це не в╕дкриття постмодерн╕стсько╖ культури. Постмодерн╕стська культура лише п╕дсумову╓ те, що ╕снувало з прадавн╕х час╕в, те що ф╕ксували прадавн╕ м╕стики ╕ митц╕ у сво╖х творах.

Стан ПРИПИНЕННЯ як в╕дсутн╕сть бажань широко представлений у рел╕г╕йно-м╕стичному напрямку культури. Тут сам Бог може виступати в рол╕ ╕стоти, яка не ма╓ н╕яких бажань, як╕й н╕чого непотр╕бно. "Бог зовс╕м безпристрасний, йому н╕чого непотр╕бно. Це - акс╕ома Плот╕на" (Шестов 2001: 279). Тут можна розум╕ти все так, що конкретний стан людини п╕днесений ╕ представлений як Бог. В рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ фактично представлено людину, яка ма╓ певний стан як стан Бога. Ця людина, "досягши трансцендентального стану, в╕дразу осяга╓ вищого Брахмана. В╕н н╕коли не вбол╕ва╓ ╕ н╕чого не бажа╓" (Прабхупада 1993: 186). На певний час людина д╕йсно може не вбол╕вати ╕ н╕чого не бажати. Однак жива людина не може пост╕йно, взагал╕ зовс╕м н╕коли, н╕чого не бажати. У м╕стицизм╕ такий стан людини розц╕ню╓ться як в╕дсутн╕сть прихильност╕ до чогось. "Людина, яка н╕чого не бажа╓, - це людина, яка н╕ до чого не прагне: в цьому сутн╕сть концепц╕╖ в╕дсутност╕ прихильност╕ до чого-небудь у Екгарта" (Фромм 1990: 69). Це може бути характерним для певно╖ людини. Однак ╕ у не╖ це не може бути пост╕йним ╕ абсолютним. Це може бути на певний час. Тому в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ ма╓мо документальний опис багатьох випадк╕в, коли до людини спонтанно, на певний час приходив стан в╕дсутност╕ бажань ╕ прагнень. "Майже вся рел╕г╕йна м╕стика ма╓ прояв у пер╕оди конфл╕кт╕в, в яких т╕ чи ╕нш╕ бажання людини пригн╕чуються" (Хаксли 1992: 34). Але, наприклад, "вже у в╕ц╕ п"ятнадцяти рок╕в я знаходив задоволення в звичайн╕й крас╕ природи. Проявлялося це не т╕льки на в╕дпочинку, а й в якомусь м╕стичному стан╕, що охоплю╓ мене. Я знаю, що тисяч╕ людей проходять через таке переживання" (Хаксли 1992: 34). Це приходить поза вольовим ╕мпульсом, зненацька, раптово. "Раптом, пише Саймондс, у церкв╕, в гостях, п╕д час читання, в хвилини, коли мо╓ т╕ло було в споко╖, мене охоплювало в╕дчуття наближення екстазу. Неспинно оволод╕в в╕н мо╖м розсудом ╕ волею" (Джемс 1993: 307). Але до цього у людини був вольовий ╕мпульс. Попередн╕й характер життя, попередн╕й псих╕чний стан був вольовим. ╤ в╕н зм╕нився осяянням, яке прийшло раптово, поза вольовими проявами людини.

Перед станом екстатичного осяяння, а точн╕ше енстазного осяяння, у людини завжди присутня вольова напруга, вольовий ╕мпульс. Тому в р╕зних м╕стичних школах адепт повинен проходити вольове загартовування. "Прагнення цих шк╕л до надм╕рного самозагнуздання, яке пригн╕чувало все людське ╕ упод╕бнювало душу дереву або каменю" (Нагата 1991: 40). Однак воно, за компенсаторними механ╕змами, пробуджувало свою протилежн╕сть, осяяння, актуал╕зуючи додатков╕ регуляторн╕ механ╕зми у вигляд╕ ПРИПИНЕННЯ, того ПРИПИНЕННЯ, яке "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477).

Праобраз ПРИПИНЕННЯ постмодерну, тобто додаткового механ╕зму саморегуляц╕╖, коли людина "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477), яке виника╓ спонтанно, можна знайти ще в прадавн╕х текстах антично╖ ф╕лософ╕╖. Тут "Ерос зображений якраз ген╕╓м, а не богом, тому що в╕н позбавлений ус╕лякого самотиснення, ╕ ╓, навпаки, т╕льки в╕чне прагнення" (Лосев 2000: 633). Тобто тут з одного боку творчий ген╕й ╕ прагнення, а з ╕ншого - самотиснення самодостатност╕ ╕ в╕дсутн╕сть прагнення. З цього приводу в сучасному постмодерн╕зм╕ "дух виступа╓ подв╕йним чином: як тв╕р, тобто результат творчо╖ д╕╖, ╕ як самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265). Тут "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265) може розум╕тися як певний стан людини, коли вона умиротворено не д╕╓ при включеному додатковому механ╕зм╕ саморегуляц╕╖, визнаючи "власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477), визнаючи того ╤ншого, який позбавлений бажання, ╤ншого, якому н╕чого не потр╕бно.

Дозр╕ти як самодостатн╕й, такий, що не потребу╓ н╕чого, самоумиротворений, такий, що не д╕╓ ╕ не ма╓ бажань, може т╕льки через д╕╖ ╕ бажання. Тобто "Зам╕сть самост╕, яка ╜рунту╓ться на сам╕й соб╕, самодостатн╕й, самост╕, яка може дозр╕ти т╕льки через активну зустр╕ч з╕ св╕том, тут ми ма╓мо сам╕сть не автономну, сам╕сть, яка втягу╓ за собою - образами, бажаннями ╕ спонуканнями" (Бинсвангер 1999: 47). Така сам╕сть - це не глибокий стан ПРИПИНЕННЯ, екстатичний. Не енстаз, а екстаз, в якому ще ╓ бажання, концентроване, ╓дине, але бажання. Глибокий стан ПРИПИНЕННЯ - це енстаз, тобто самозаглиблен╕сть у себе, втрата бажань, визнання "власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477), який одним т╕льки сво╖м поглядом зсередини себе припиня╓ д╕╖.

В реальному житт╕ людина ма╓ складний комплекс стан╕в у сво╓му творчому процес╕. Ц╕ стани зм╕нюють один одного. Певний стан може швидко перетворитися на свою протилежн╕сть. Екстаз ╕з концентрованим бажанням може швидко перетворитися на глибокий енстаз самодостатнього характеру, який зовс╕м не ма╓ н╕яких бажань. Про це нам може пов╕дати п╕кове переживання. "П╕д час п╕кових переживань сама природа реальност╕ може сприйматися б╕льш ч╕тко, а ╖╖ сутн╕сть осягатися б╕льш глибоко" (Маслоу 1997: 114). Процес осягнення св╕дчить про активн╕сть. Але п╕кове переживання - це "досконалий, повний досв╕д переживання, якому б╕льше н╕чого не потр╕бно. Це самодостатн╕й досв╕д" (Маслоу 1997: 114). Отже, ми бачимо, що тонкощ╕ людських глибинних стан╕в потребують ретельного анал╕зу р╕зних перех╕дних стад╕й.

Бажання, на перший погляд, зника╓, коли приходить задоволення. Задоволене бажання в╕дступа╓. Але не надовго. Воно швидко поверта╓ться знову. Б╕льше того, бажання прагне "зберегтись як бажання" (Метц 2010: 90). Постмодерн╕зм акценту╓ увагу на тому, що "бажання пост╕йно в╕дтворю╓ в д╕йсност╕ елемент випадкового" (Каграманов 1986: 62). Проте випадков╕сть у постмодерн╕зм╕ в╕д╕гра╓ важливу, ключову роль. Перевага в╕дда╓ться "метаф╕зиц╕ бажання", яка стала утверджуватися в постмодерн╕зм╕" (Марков 1997: 260).

Якби постмодерн╕зм не загострював увагу на категор╕╖ бажання, не перетворював ╕ не п╕д╕ймав цю категор╕ю на р╕вень всеохоплюючо╖ метаф╕зики, той же самий постмодерн╕зм пом╕чав би те, що у людей ╓ стани, в яких вони "б╕льше не в╕дчувають потребу в зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273), в них зникають бажання; вони можуть поглинатися станом ПРИПИНЕННЯ, визнавати "власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477).

Людина ма╓ тим б╕льше свободи, "чим менший примус робить на не╖ "в╕дкрите сусп╕льство" (Хеффе 2009: 178). Однак "в╕дкрите сусп╕льство", яке да╓ особистост╕ максимально розкритися в сво╓му творчому потенц╕ал╕, сво╖ми законами ╕ правилами обмежу╓ свободу прояв╕в людини. Тому прояв стану ПРИПИНЕННЯ ╕ упокорення сво╖х пристрастей ╓ доповнюючим потенц╕алом для зб╕льшення своб╕дних прояв╕в особистост╕ в оточенн╕ закон╕в ╕ заборон, так чи ╕накше необх╕дних для ╕снування сусп╕льства ╕ культури.

Сп╕льнота людей в╕льна в сво╖х д╕яннях у зв"язку з тим, що ╕снують закони, створен╕ самою ц╕╓ю сп╕льнотою, а не закони, як╕ прийшли ззовн╕. Закони, як╕ створен╕ сп╕льнотою людей зсередини самими людьми, направлен╕ на загальне благополуччя вс╕╓╖ сп╕льноти. Однак ц╕ закони не можуть працювати повн╕стю для вс╕х. Тому ╓ свобода ╕ для окремих член╕в сп╕льноти в╕д тих чи ╕нших встановлених обмежень. Сп╕льнота людей да╓ список певних свобод як основних. До цього списку потрапляють: свобода приватно╖ власност╕ на певний ╕ндив╕дуально-приватний прост╕р (частка земл╕), свобода з╕брань (клуб за ╕нтересом, парт╕йне з╕брання), свобода слова ╕, що найголовн╕ше, право на життя. Под╕бн╕ свободи дають можлив╕сть людин╕ мати деяку власну мету. Под╕бн╕ свободи в╕дкривають можливост╕ розвиватися людин╕ на св╕й розсуд. Це ма╓ назву "права людини".

Можна уявити нав╕ть те, що закон дозволя╓ людин╕ робити все, що вона захоче. Р╕вним рахунком - все. Нав╕ть сер╕йн╕ вбивства соб╕ под╕бних. Однак людська воля все одно обмежена визначен╕стю, певними умовами. Людська воля детерм╕нована ф╕зичним св╕том. Людська воля обмежена умовами псих╕чного ╕ соц╕ального характеру. Однак вс╕ ц╕ обмеженост╕, вс╕ детерм╕нованост╕ не виключають свободу.

Свобода вол╕ ╕ свобода людських погляд╕в не мають неприборканост╕ прояв╕в. У сво╖й визначеност╕ умовами, у сво╖й детерм╕нованост╕ навколишн╕м св╕том ф╕зичного, псих╕чного ╕ соц╕ального характеру в╕льна воля ╕ своб╕дн╕ людськ╕ погляди самост╕йно продукують закони, за якими мають ╕снувати оточуюч╕ люди. В╕льна воля людини автономна ╕ спроможна видавати закони, за якими необх╕дно жити оточуючим, закони, як╕ повинн╕ прийняти оточуюч╕, або ж в╕дкинути ц╕ закони.

В╕льна воля людини ╓ джерелом сво╓╖ власно╖ визначеност╕, яка продуку╓ визначення, закони. Своб╕дна, або в╕льна воля людини сама по соб╕ ╓ джерелом бажання д╕яти певним чином ╕ н╕як по-╕ншому не творити д╕╖. Пориви людських почутт╕в, як повна автоном╕я, на це нездатн╕. На це нездатний соц╕альний примус як повна гетероном╕я. Однак на це здатна своб╕дна, в╕льна воля, яка може зупинитися в переживанн╕ стану ПРИПИНЕННЯ ╕ абсолютно випадково в╕дкинути все др╕б"язкове, все непотр╕бне ╕ неважливе.

Своб╕дна, в╕льна воля зазвичай залежить в╕д зовн╕шн╕х умов ╕ умовностей. Однак своб╕дна, в╕льна воля вступа╓ з цими умовами ╕ умовностями в певн╕ в╕дносини. В╕льна воля може визнавати т╕ чи ╕нш╕ умови ╕ умовност╕ або в╕дкидати ╖х.

В╕дкидаючи т╕ чи ╕нш╕ умови ╕ умовност╕, своб╕дна, в╕льна воля людини сво╓ю активн╕стю домага╓ться ╖х зм╕н, зм╕н умов ╕ умовностей. В цьому процес╕ досить важливу роль в╕д╕гра╓ стан ПРИПИНЕННЯ. В цьому стан╕ в людин╕ припиня╓ться все др╕б"язкове, все, що заважало рухатись вперед ╕ розвиватися.

Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ ╕ в╕дкида╓!

Своб╕дна, в╕льна воля, звичайно, не ╓ незалежною субстанц╕╓ю духу. Ц╕╓ю субстанц╕╓ю ╓ стан ПРИПИНЕННЯ, який припиня╓ всяке п╕дпорядкування умовам ╕ умовностям, законам ╕ вже сформованим установкам. Отож припиняються п╕дпорядкування ╕ рух до якогось компром╕су. Але це припинення на певний обмежений час, поки стан ПРИПИНЕННЯ зупиня╓ в людин╕ все незначне ╕ др╕б"язкове. А пот╕м почина╓ться оновлена моральна д╕я людини. Така оновлена д╕я морально виправдана. Адже вона не п╕дпада╓ п╕д випадков╕ суб"╓ктивн╕ настанови парано╖дального або шизо╖дного характеру. ╤ тут важливу роль в╕д╕гра╓ стан ПРИПИНЕННЯ, який порушить др╕б"язкове ╕ неважливе.

Оновлена моральна д╕я людини виправдана, бо ж дотриму╓ться оновлених закон╕в, що п╕ддаються ун╕версал╕зац╕╖ ╕ служать людям, вс╕й людськ╕й сп╕льнот╕.

Людськ╕ погляди можна вважати в╕льними, якщо вони не вписан╕ у свав╕лля ╕ анарх╕ю, а сл╕дують законам ун╕версального характеру, законам для вс╕х людей сп╕льноти.

Отфрид Хеффе, посилаючись на Ар╕стотеля, вказу╓ на те, що "в╕льний той, хто, зам╕сть того, щоб триматися за св╕й стан ╕ розтратити його, обходиться ╕з зовн╕шн╕ми благами суверенно ╕ тим самим вир╕зня╓ться щедр╕стю" (Хеффе 2009: 178).

Обходитися ╕з зовн╕шн╕ми благами суверенно - це значить бути незалежним ╕ самост╕йним по в╕дношенню до зовн╕шн╕х благ. Тут абсолютно╖ суверенност╕, незалежност╕ ╕ самост╕йност╕ по в╕дношенню до зовн╕шн╕х благ бути не може. Людина залежна, не самодостатня. Проте деякий час вона може переживати стан самодостатност╕, стан ПРИПИНЕННЯ.

Стан самодостатност╕, ╕ншими словами - стан ПРИПИНЕННЯ, нечасто ма╓ прояв у людин╕. Стан ПРИПИНЕННЯ виника╓ раптово, несв╕домо, в т╕ пер╕оди життя, коли людина заблукала у в╕дносинах з ╕ншими людьми, коли вона втратила свободу в цих в╕дносинах, коли ц╕ в╕дносини виявилися хибними ╕ ╖х треба припинити.

Стан ПРИПИНЕННЯ з"явля╓ться у людини, яка живе не т╕льки в демократичному сусп╕льств╕, для розкриття творчого потенц╕алу. Стан ПРИПИНЕННЯ з"явля╓ться ╕ в людини, яка живе в тотал╕тарному сусп╕льств╕, аби хоч якось компенсувати той страх, який вт╕лю╓ в громадян влада, вт╕лю╓ незм╕нний узурпатор, котрий знаходиться при влад╕ багато рок╕в.

Стан ПРИПИНЕННЯ ╕сну╓ в сам╕й природ╕ людини ╕ проявля╓ себе, коли людин╕ вкрай треба подивитися на св╕т ╕ншими очима, оволод╕ти собою, в╕дсторонитися в╕д хибних бажань, в╕дчути свободу в╕д бажань. Сама природа людини сво╖м станом ПРИПИНЕННЯ да╓ ╖й можлив╕сть виживати, залишатися творчою одиницею в сусп╕льних в╕дносинах, в╕дносинах нав╕ть хибного характеру.


ВИСНОВОК


Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ под╕бн╕ до характеристик категор╕╖ "свобода". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ складником категор╕╖ "свобода".

Зроблено пор╕вняння характеристик категор╕╖ "щастя" ╕ властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. При розгляд╕ документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть-характеристику стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю-характерис-тикою ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ц╕лий ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "свобода", яка доведена як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму.

Методом компаратив╕стики встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ под╕бний до категор╕╖ "свобода" в тому, що людина ма╓ стани, при яких виника╓ самост╕йн╕сть по в╕дношенню до зовн╕шн╕х благ, свобода в╕д цих благ ╕ в╕дсутн╕сть бажання в т╕ моменти, коли мети досягнуто ╕ людина в╕льна в╕д непотр╕бних бажань. Мети досягнуто, ╕ зникають ус╕ляк╕ др╕б"язков╕ бажання, виника╓ свобода в╕д непотр╕бних бажань. Але це ненадовго, тому що людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це в╕дсутн╕сть потреб, повна в╕дсутн╕сть бажань, повна свобода в╕д непотр╕бного. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях, свобода в╕д цих непотр╕бних вражень.

Уважно проанал╕зовано документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встанов-лено, що стан свободи ╕ стан ПРИПИНЕННЯ мають ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, сво╖ми бажаннями, ста╓ в╕льною в╕д др╕б"язкових бажань. В цьому категор╕я "свободи" ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - под╕бн╕.

Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ додатковим регуляторним механ╕змом вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що в категор╕╖ "свобода" ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, спов╕льнення ╕ очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища. Саме тому ╕ виника╓ свобода як очищення в╕д др╕б"язкового.

Методом компаратив╕стики встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Але в св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ПРИПИНЕННЯ незрозум╕ло чому призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан ПРИПИНЕННЯ розум╕╓ться як СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Але припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове. Саме тому в╕дчува╓ться свобода.


СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ


Бинсвангер, Л. (1999). Бытие-в-мире. Москва: Рефл-бук; Киев: Ваклер.

Бурно, М.Е. (2008). О характерах людей (психотерапевтическая книга). Москва: Академический Проект; Фонд "Мир".

Выготский, Л.С. (1996). Педагогическая психология. Москва: Педагогика-Пресс.

Делёз, Ж. (1992). Представление Захер-Мазоха (Холодное и жестокое). В Венера в мехах (с. 191 - 313). Москва: РИК "Культура".

Джемс, В. (1993). Многообразие религиозного опыта. Санкт-Петербург: Андреев и сыновья.

Долгов, К.М. (1990). От Киркегора до Камю: Очерки европейской философско-эстетической мысли ХХ века. Москва: Искусство.

Дрискол, К. (2003). Кристева Юл╕я (Kristeva, Julia). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Основи.

Каграманов, Ю.М. (1986). Метаморфозы нигилизма: О "новых философах" и "новых правых". Москва: Политиздат.

Кристева, Ю. (2004). Избранные труды: Разрушение поэтики. Москва: "Российская политическая энциклопедия" (РОССПЭН).

Кришнамурти, Джидду. (1999). Записные книжки. Москва: Разум / Мир Кришнамурти.

Левин, С. (1996). Кто умирает? Киев: София.

Леонгард, К. (1989). Акцентуированные личности. Киев: Выща школа.

Лосев, А.Ф. (2000). История античной эстетики. Поздний эллинизм. Харьков: Фолио; Москва: ООО "Издательство АСТ".

Марков, Б.В. (1997). Теономная антропология М. Шелера и М. Бубера. В История современной зарубежной философии: компаративистский подход. Санкт-Петербург: Издательство "Лань".

Маслоу, А. (1997). Психология бытия. Москва: Рефл-бук; Киев: Ваклер.

Махарши, Шри Рамана. (1999). Собрание произведений. Санкт-Петербург - Тируваннамалай: "Экополис и культура" - Шри Раманашрам.

Метц, К. (2010). Воображаемое означающее. Психоанализ и кино. Санкт-Петербург: Издательство Европейского университета в Санкт-Петербурге.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Мурашкин, М.Г. (2006). Записи 2005 года. Дн╕пропетровськ: С╤Ч.

Нагата, Х. (1991). История философской мысли Японии. Москва: Прогресс.

Ортега-и-Гассет, Х. (2000). Камень и небо. Москва: Грант.

Орт╕с, Л╕за М. (2003). "Я"/╕нший (self/other). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Вид-во Солом╕╖ Павличко "Основи".

Прабхупада, С. (1993). Учение Шри Чаитанйи. Москва: Бхактиведанта бук траст.

Селин, Я.А. (2004). Феноменология интерсубъективности. Санкт-Петербург: Наука.

Фромм, Э. (1990). Иметь или быть? Москва: Прогресс.

Хаксли, Д. (1992). Религия без откровения. Москва: Знание.

Халапсис, А. В. (2017). Зеркало Клио: Метафизическое постижение истории. Днепр: Середняк Т.К.

Хеффе, Отфрид. (2009). Свобода. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Шестов, Л.И. (2001). На весах Иова. Москва: ООО "Издательство АСТ"; Харьков: Фолио.

Halapsis, Alex. & Halapsis, Alexandros. (2021). From monarchy to republic: King"s power and public affair in ancient Rome. Philosophy, Economics and Law Review, 1(1), 5-17. doi: 10.31733/2786-491X-2021-5-17.

...

...


УДК 248.2 +316


СТРАХ ╤ ПРИПИНЕННЯ


Мурашк╕н Михайло Георг╕йович


Доктор ф╕лософських наук, професор,

ORCID 0000-0001-7656-664X

e-mail:michailmurashkin@gmail.com, Дн╕пропетровський державний ун╕верситет внутр╕шн╕х справ, пр. Гагар╕на, 26, Дн╕про, Укра╖на, 49000


Анотац╕я. Метою досл╕дження ╓ доведення в╕дсутност╕ под╕бностей категор╕╖ страху ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Для досягнення ц╕╓╖ мети виявля╓ться, за якими особливостями стан ПРИПИНЕННЯ як певний психолог╕чний стан людини розум╕╓ться досл╕дником як стан в╕дсутност╕ страху, за якими властивостями-характеристиками в╕н ма╓ можлив╕сть не входити в таку ф╕лософську категор╕ю як "страх". Методолог╕я ╜рунту╓ться на компаративному метод╕ досл╕дження, тобто на пор╕внянн╕ характеристик категор╕╖ страху ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. В цьому досл╕дженн╕ метод компаратив╕стики явля╓ собою виявлення зв"язк╕в на основ╕ з╕ставлення р╕зних стан╕в людини як явищ прояв╕в псих╕ки та категор╕й ф╕лософ╕╖, що зм╕нювали св╕й зм╕ст у р╕зних ╕сторичних пер╕одах. Тобто розглядаються р╕зн╕ стани людини ╕ виявляються властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ, стану, який досл╕джу╓ться. При цьому розглядаються р╕зн╕ погляди на страх як ф╕лософську категор╕ю в ╖╖ ╕сторичних зм╕стовних зм╕нах. Нав╕ть розглядаються пост╕йн╕сть ╕ зм╕нн╕сть у р╕зний ╕сторичний час (Halapsis 2021: 5-17). Наукова новизна поляга╓ в тому, що вперше розгляда╓ться пор╕вняння категор╕╖ "страх" ╕ стану ПРИПИНЕННЯ. Проанал╕зовано документальну л╕тературу, на основ╕ яко╖ вид╕лено головну властив╕сть такого стану людсько╖ св╕домост╕, як ПРИПИНЕННЯ. За ц╕╓ю, головною, характеристикою було проведено анал╕з пор╕вняння стану "ПРИПИНЕННЯ" ╕ ф╕лософсько╖ категор╕╖ "страх" у р╕зних ф╕лософських напрямках сучасност╕, включаючи екзистенц╕ал╕зм. Виявлено властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ. ╥х з╕ставлено з характеристиками, як╕ ма╓ категор╕я "страх" у р╕зних напрямках екзистенц╕ал╕зму. Висновки показують, що характеристики стану ПРИПИНЕННЯ не ╓ под╕бними до характеристик категор╕╖ "страху". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ складником категор╕╖ "страху". Тобто властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ не зб╕гаються з характеристиками категор╕╖ "страх". Встановлено, що пережива╓ться стан, при якому людина в╕дчува╓ самодостатн╕сть ╕ в╕дсутн╕сть страху. Зника╓ на деякий час ус╕ляка напруга. Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ - це повна свобода в╕д страху, в╕дсутн╕сть страху. Також встановлено, що нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях. Людина в╕льна в╕д ус╕ляких залежностей. В╕дчува╓ться свобода в╕д страху.

На прикладах документал╕стики рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури встановлено, що в стан╕ в╕дчуття в╕дсутност╕ страху, так само, як ╕ в стан╕ ПРИПИНЕННЯ, людина ста╓ над сво╖ми бажаннями, волод╕╓ собою, вона в╕льна в╕д страху. Цим стан страху ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - не ╓ под╕бними.

Ключов╕ слова: категор╕я, страх, стан, припинення, складник, под╕бн╕сть.


Постановка проблеми у загальному вигляд╕ та ╖╖ зв"язок ╕з важливими науковими ╕ практичними завданнями зводиться до доведення того, що стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ складником категор╕╖ "страху".

Анал╕з останн╕х досл╕джень ╕ публ╕кац╕й, в яких започатковано розв"язання дано╖ проблеми, показу╓, що властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ яскраво в╕дображено в документальних св╕дченнях, коли "вс╕ думки вмерли ╕ вс╕ в╕дчуття припинилися" (Кришнамурти, 1999, с. 56), коли у людини "переживання себе припинилося" (Махарши, 1999, с. 118). Тобто ╕сну╓ така властив╕сть-характеристика, як зникнення в людин╕ ╖╖ "я", коли ви "зникли, щоб вже н╕коли не бути колишн╕м" (Кришнамурти 1999: 293), демонструються ╕нш╕ властивост╕-характеристики, необх╕дн╕ для анал╕зу. Т╕ ж сам╕ теми розглядаються через категор╕ю "страх", де "через страх людина виявля╓ свою екзистенц╕альну специф╕ку - к╕нцевост╕" (Стрелков 2009: 186), коли мова йде про екзистенц╕йний страх. Документал╕стика св╕дчить про ╕снування стану ПРИПИНЕННЯ, при якому "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Але залиша╓ться недоведеним те, складником яко╖ категор╕╖ не ╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Мета статт╕. Мета статт╕ поляга╓ в тому, щоб довести, що стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ складником категор╕╖ "страх".

Виклад матер╕алу досл╕дження робиться через демонстрац╕ю властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ ╕ розкриття особливостей категор╕╖ "страх". Розгляда╓ться положення, де "дух виступа╓ подв╕йним чином: як тв╕р, тобто результат творчо╖ д╕╖, ╕ як самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265). Тут "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265) може розум╕тися як певний стан людини, коли вона умиротворено не д╕╓ при включеному додатковому механ╕зм╕ саморегуляц╕╖, визнаючи "власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477). Також акценту╓ться увага на незм╕нност╕ властивостей-характеристик феномен╕в, як╕ розглядаються, при ╕сторичних зм╕нах (Halapsis 2021: 5-17).

Страх. Стан ПРИПИНЕННЯ зовс╕м позбавлений нервово╖ напруги, страху. Тут виника╓ припинення того, з приводу чого страху не повинно бути. Припинення тих образ╕в, тих уявлень, з приводу яких страх ма╓ бути в╕дсутн╕м.

Страх. Саме слово "страх" за сво╓ю сутн╕стю познача╓ться як "т╕снити", "душити". Страх - це стан, який придушу╓ людину, не да╓ ╖й в╕льно д╕яти. У ф╕лософ╕ю тема страху потрапля╓ з творами К"╓ркегора. К"╓ркегор бачив в╕дм╕нн╕сть м╕ж страхом як боягузлив╕стю перед конкретним явищем ╕ страхом-в╕дкрит╕стю перед тим, що переду╓ св╕ту явищ, що да╓ змогу сприймати реальн╕сть як об"╓ктивн╕сть, робить можливим "саму об"╓ктивац╕ю реальност╕" (Стрелков 2009: 186). Таке розум╕ння страху ув╕йшло у ф╕лософ╕ю ╕ розвинулось в такому ф╕лософському напрямку, як екзистенц╕ал╕зм. Екзистенц╕ал╕зм розум╕в страх як певне переживання. В екзистенц╕ал╕зм╕ це переживання безпосередн╓. ╤ це безпосередн╓ переживання ╕сну╓ з приводу необх╕дност╕ вибору.

Людина вибира╓. Вона може вибрати незначне ╕ неважливе н╕ для себе, н╕ для ╕нших людей. Але в людин╕ ╓ регуляторний механ╕зм стану ПРИПИНЕННЯ. Цей механ╕зм припиня╓ непотр╕бн╕ д╕╖ людини. Про цей механ╕зм говорить гетеролог╕я, позначаючи його як стан ╤ншого, або ПРИПИНЕННЯ, стан ПРИПИНЕННЯ.

Людина живе у св╕т╕, який б╕льший за не╖ в безк╕нечну к╕льк╕сть раз╕в. Цей св╕т зм╕ню╓ться ╕ може зачепити людину. В╕н може поглинути ╖╖ зовс╕м. Може бути поглинання не т╕льки окремо╖ людини, а й людства взагал╕. Це може бути, наприклад, косм╕чна катастрофа, коли якийсь астеро╖д з╕штовхнеться ╕з землею або згасне Сонце. Тобто людина повинна так чи ╕накше щось робити на шляху особист╕сного спас╕ння. Тому людина повинна припиняти непотр╕бну д╕яльн╕сть, яка може заважати ╖й рухатись вперед задля особистого спас╕ння ╕ спас╕ння ╕нших людей.

В╕д об"╓ктивно╖ реальност╕ до людини йде загроза, ╕ через це людина ма╓ стрес, нервову напругу, а також страх. Екзистенц╕ал╕зм вказу╓, що страх - в╕д переживання необх╕дност╕ вибору. А вибирати потр╕бно, щоб пристосуватися до цього св╕ту. Людина вибира╓, отже вона ц╕лком притомна. Одна з характеристик св╕домост╕ - це виб╕р. Св╕дом╕сть проявля╓ться, коли людина вибира╓. Але важливо те, що вона вибира╓. Непотр╕бний виб╕р потр╕бно припиняти. На це ╕сну╓ в природ╕ людини стан ПРИПИНЕННЯ, який з"явля╓ться випадково ╕ раптово.

Екзистенц╕ал╕зм розкрива╓ ╕дею екзистенц╕╖. Тут екзистенц╕я розгорта╓ себе в процес╕ вибору можливостей. Екзистенц╕я розкрива╓ ╕ розгорта╓ себе в процес╕ вибору власних можливостей. Постмодерн╕зм же каже про ПРИПИНЕННЯ, або стан ╤ншого, як про припинення ╕ зникнення непотр╕бних д╕й, що нарощу╓ власн╕ можливост╕. Коли припиняються непотр╕бн╕ д╕╖, у людини виника╓ б╕льше можливостей.

Екзистенц╕я вибира╓ себе. В цьому випадку екзистенц╕я ста╓ визначеною. Екзистенц╕ал╕зм доводить, що людина, визначившись, знищу╓ себе. Визначившись, людина в╕дкида╓ свою всезагальн╕сть. В людин╕ ╓ багато нереал╕зованих можливостей. А в╕дкидаючи свою всезагальн╕сть, людина в╕дкида╓ власн╕ нереал╕зован╕ можливост╕. Тобто людина звужу╓ться. Але вона ╓. ╤ ╓ можлив╕сть втрати себе. Саме тому виника╓ страх, страх з приводу втрати. Це екзистенц╕альний страх. В╕н виника╓ в╕д очевидно╖ втрати себе. Смерть ╓ очевидною втратою себе. Однак це ╓ ще й неминуча втрата себе. Очевидн╕сть ╕ неминуч╕сть втрати людиною себе повертають людину до себе. Людина почина╓ ор╕╓нтуватись на сенс свого короткого життя. Вона почина╓ шукати себе ╕стинного в сво╓му житт╕.

Страх очевидност╕ ╕ неминучост╕ втрати себе для людини под╕бна до самогубства. Але таке самогубство не справжн╓, а под╕бне напруженим уявленням, стресу, який може компенсуватися народженням людини заново. Людина оновлю╓ться. Оновлення можна ф╕ксувати, коли людина ма╓ стан ПРИПИНЕННЯ.

Март╕н Гайде╜╜ер у сво╓му екзистенц╕ал╕зм╕ сполуча╓ страх ╕з тимчасов╕стю ╕ к╕нцев╕стю Dasein. Dasein - це буття-до-смерт╕. Коли Dasein "у себе", то це под╕бне стану ПРИПИНЕННЯ. Dasein Март╕на Гайде╜╜ера, коли воно з сущим, то воно не ╓ "у себе". Таке положення под╕бне стану ПРИПИНЕННЯ. Стан ПРИПИНЕННЯ також ╕сну╓ поза сущим. Тут прояв сущого припиня╓ться як непотр╕бне ╕ застар╕ле. Стан ПРИПИНЕННЯ - це коли людина "у себе". Але це не повсякденне "у себе", коли людина засв╕дчу╓ сво╖ думки ╕ спонукання. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ людина знаходиться в певному вид╕ трансу. ╤ тут "у себе" - не повсякденне, а поглиблене.

За екзистенц╕альними роздумами страх в╕дкрива╓ св╕т. Тут страх в╕дкрива╓ нав╕ть саме буття. Але це не ма╓ в╕дношення безпосередньо до стану ПРИПИНЕННЯ, адже в стан╕ ПРИПИНЕННЯ нема╓ н╕якого страху взагал╕. Тому такий екзистенц╕альний страх можна в╕днести до повсякденност╕, а не до виняткових раптових випадк╕в виникнення стану ПРИПИНЕННЯ. Але для екзистенц╕ального страху треба зробити виняток. Результатом цього страху ╓ в╕дкриття такого буття, яке не можна концептуал╕зувати. Тобто в╕д такого страху людин╕ в╕дкрива╓ться буття, яке не можна уявити як певне буття. А так╕ явища вже можна розум╕ти в традиц╕ях апофатичного м╕стицизму. Тому можна розум╕ти, що екзистенц╕альний страх виника╓ перед виникненням стану ПРИПИНЕННЯ. Цей страх компенсу╓ться станом ПРИПИНЕННЯ. Екзистенц╕йний страх виника╓ в св╕домост╕, яка сприйма╓ свою к╕нцев╕сть. Сприйняття к╕нцевост╕ розгорта╓ться як не-буття. Натяк на не-буття показу╓, що вже виник перех╕д до стану ПРИПИНЕННЯ. Адже саме в цьому стан╕ припиняються конкретики буття, зника╓ в людськ╕й псих╕ц╕ все зайве ╕ стан ста╓ под╕бним до не-буття. Але це не повна порожн╕сть ╕ повний перех╕д до ПРИПИНЕННЯ. У св╕домост╕ ще блука╓ якесь сприйняття, як╕сь думки. Екзистенц╕ал╕зм це розум╕╓ як другий план св╕ту.

Якщо екзистенц╕ал╕зм вважа╓, що не-буття не ╕сну╓ як суще, то таке положення речей сп╕впада╓ з розум╕нням стану ПРИПИНЕННЯ у людини як не-буття ╕ буття думок як суще. В стан╕ ПРИПИНЕННЯ припиняють сво╓ ╕снування непотр╕бн╕ думки ╕ спонукання.

Екзистенц╕ал╕сти вважають, що не-буття ╓ умова ╕ джерело сущого. Якщо проводити аналог╕╖ з╕ станом ПРИПИНЕННЯ, то можна сказати, що цей стан як не-буття не обов"язково повинен бути умовою ╕ джерелом сущого, тобто думок ╕ спонукань. Стан ПРИПИНЕННЯ - це компенсаторний процес. Якщо в╕н супроводжу╓ творчий процес в людин╕, то можна говорити, що стан ПРИПИНЕННЯ ╓ умовою ╕ джерелом сущого. Але стан ПРИПИНЕННЯ може ╕ не брати участь у творчих процесах людини. В╕н може т╕льки очищувати псих╕чну сферу людини в╕д застар╕лого ╕ непотр╕бного сущого.

За екзистенц╕ал╕стською ф╕лософ╕╓ю Март╕на Гайде╜╜ера через страх Dasein виявля╓ буття ╕ в╕дкрива╓ться цьому буттю. Якщо проводити ╕дею под╕бност╕ ПРИПИНЕННЯ ╕ Dasein, то сп╕впад╕ння може бути в тому, що у людини йде процес в╕дкриття буттю, оновленому буттю п╕сля виникнення компенсаторного процесу стану ПРИПИНЕННЯ. Через страх ПРИПИНЕННЯ ╕ Dasein виявля╓ буття. Але в стан╕ ПРИПИНЕННЯ страх зовс╕м зника╓. Проходить процес компенсац╕╖. Був страх. Пройшов процес компенсац╕╖. ╤ страх повн╕стю зник. Виник стан без страху, або стан ПРИПИНЕННЯ. Припинилось ╕снування страху.

Под╕бн╕сть ПРИПИНЕННЯ ╕ Dasein в тому, що страх сприя╓ тому, щоб ПРИПИНЕННЯ, а отже ╕ Dasein в╕дбулось. Не було б страху, то не було б ╕ компенсаторного процесу ПРИПИНЕННЯ. Як ПРИПИНЕННЯ, так ╕ Dasein в╕дбуваються як м╕сце, де ╓ буття, де буття "у себе". Так╕ роздуми нагадують демонстрац╕ю психолог╕чних переживань ╕ стан╕в. Серед цих стан╕в людина знаходить особливий стан, вищий, священний. У модерн╕зм╕ цей стан Март╕н Гайде╜╜ер познача╓ як Dasein. В постмодерн╕зм╕ Жорж Батай ╕ Жак Дерр╕да позначають цей стан як стан ╤ншого. ╢ под╕бн╕сть ╕ ╓ розб╕жн╕сть в перел╕ку властивостей-характеристик ╕ в розум╕нн╕ цього феномену. Але в основному ми бачимо сп╕впад╕ння. Саме тому ╕ в розум╕нн╕ страху можна бачити под╕бн╕сть. Наприклад у Март╕на Гайде╜╜ера ╕ у Жана-Поля Сартра можна бачити под╕бн╕сть думок з приводу страху. Розб╕жн╕сть теж можна побачити. Наприклад, у ставленн╕ до питань морал╕.

Страх, ким би в╕н не був оц╕нений, яких би напрямк╕в ц╕ оц╕нки не торкались, модерн╕зму чи постмодерн╕зму, все одно ф╕лософ╕я встановлю╓ обов"язковий зв"язок з в╕дпов╕дальн╕стю людини. Людина ма╓ страх в╕д того, що ма╓ в╕дпов╕дальн╕сть за св╕й виб╕р. Виб╕р не торка╓ться т╕льки людсько╖ особистост╕. Виб╕р виходить за меж╕ людини. Людина ╓ частиною людства. Тому ╕ндив╕дуальний особистий виб╕р людини торка╓ться ╕ всього людства. Людина в╕дпов╕дальна за св╕й виб╕р. Страх присутн╕й, оск╕льки присутня в╕дпов╕дальн╕сть. Але в стан╕ ПРИПИНЕННЯ нема╓ н╕якого страху. Людина на в╕рному шляху, тому що припиня╓ться неправильний виб╕р, припиняються й д╕╖ з приводу цього вибору.

Екзистенц╕я. Екзистенц╕я - це стан, який виника╓ в╕д Божественного Буття, стан, в якому людина виявля╓ себе. ПРИПИНЕННЯ, або стан ПРИПИНЕННЯ, аналог╕чно, так само виника╓ в╕д Божественного Буття. Таке твердження можна прийняти, оск╕льки саме Божественне можна розум╕ти по-р╕зному. Тому певне розум╕ння Божественного, про яке буде сказано нижче, легко впису╓ться в характеристики ПРИПИНЕННЯ. Екзистенц╕я - це категор╕я, яка опису╓ конкретне буття. ПРИПИНЕННЯ - це також конкретний феномен псих╕чного буття людини.

У середньов╕чч╕ екзистенц╕ю розум╕ли як спос╕б буття феномен╕в, пох╕дний в╕д Божественного буття. Тут феномени ╕снують тому, що вони чимось обумовлен╕, з чогось виникають. А виникають ╕з Божественного стану. За аналог╕╓ю у людини стан очищення ╕ просв╕тлення виника╓ з╕ стану ПРИПИНЕННЯ як Божественного стану. Тут ПРИПИНЕННЯ ╕ екзистенц╕я под╕бн╕. Екзистенц╕альн╕сть повсякденного псих╕чного св╕ту людини виража╓ незавершен╕сть, недосконал╕сть. Екзистенц╕альн╕сть повсякденного псих╕чного св╕ту людини виража╓ нетотожн╕сть соб╕. Незавершен╕сть, недосконал╕сть ╕ нетотожн╕сть в╕дбуваються з несп╕впад╕ння у вс╕лякого створеного феномена сутност╕ ╕снування ╕ екзистенц╕╖. Таке розум╕ння екзистентност╕ середньов╕ччя зм╕нилося в наш час на те уявлення, що екзистенц╕я, перш за все, ма╓ так╕ властивост╕-характеристики, як безосновн╕сть ╕ безумовн╕сть. ╤ тут можна проводити ч╕тку аналог╕ю з╕ станом ПРИПИНЕННЯ. Справа в тому, що ПРИПИНЕННЯ ма╓ таку властив╕сть-характеристику як безосновн╕сть. Безосновн╕сть поляга╓ в тому, що може бути припинення вс╕ляких прояв╕в людини. А безумовн╕сть ПРИПИНЕННЯ - це та ╖╖ властив╕сть-характеристика, що лежить в основ╕ феномена, який ми розгляда╓мо. Ц╕╓ю властив╕стю-характеристикою ПРИПИНЕННЯ розум╕╓ться як особлив╕сть, якою воно в╕др╕зня╓ться в╕д транс╕в р╕зного роду. Однак ц╕╓ю властив╕стю-характеристикою ПРИПИНЕННЯ под╕бне до екзистен-ц╕╖. Стани людини безумовного характеру описан╕ у ф╕лософ╕╖ ╕ психолог╕╖ як сакральне (Кайуа 2003: 30-300). Це сакральне виника╓ в людин╕ ╕ торка╓ться лише людського ╕снування. Тобто екзистенц╕я, як ╕ ПРИПИНЕННЯ, ста╓ фактично певним станом людини, станом безумовного характеру. Безумовн╕сть феномен╕в, як╕ розглядаються, феномен╕в ПРИПИНЕННЯ ╕ екзистенц╕╖, да╓ п╕дстави в╕дхиляти вс╕ методичн╕ принципи редукц╕он╕зму рац╕онал╕стичного характеру. Справа в тому, що ПРИПИНЕННЯ, так само, як ╕ екзистенц╕я, ╓ складними феноменами. ╤ так╕ складн╕ феномени неможливо повн╕стю пояснити законами, що пояснюють б╕льш прост╕ явища.

Екзистенц╕ю можна т╕льки констатувати, а не виводити з чого б то не було розумовими процедурами. Вона пережива╓ться. Те саме можна сказати ╕ по в╕дношенню до ПРИПИНЕННЯ. Стан ПРИПИНЕННЯ можна констатувати, як "в╕н ╓", цей стан ╓. Те саме можна казати про стани, як╕ документально засв╕дчен╕ в культур╕ апофатичного м╕стицизму.

╤ екзистенц╕ю, ╕ стан ПРИПИНЕННЯ, ╕ стани апофатичного м╕стицизму неможливо пояснити. Але багато чого важко пояснити ╕нш╕й людин╕, котра не мала чутт╓вого досв╕ду з приводу якихось речей. Наприклад, якщо людина в сво╓му житт╕ н╕коли не вживала чогось кислого, то пояснити ╖й, яке це кисле, неможливо. Те саме можна казати по в╕дношенню до екзистенц╕╖, стану ПРИПИНЕННЯ, стан╕в апофатичного м╕стицизму. Якщо людина не переживала под╕бне, то пояснити ╖й щó це таке - неможливо. Тобто досв╕д екзистенц╕╖ неможливо безпосередньо передати ╕нш╕й людин╕. Те саме можна сказати ╕ по в╕дношенню до стану ПРИПИНЕННЯ. Досв╕д стану ПРИПИНЕННЯ неможливо безпосередньо передати ╕нш╕й людин╕. ╤ екзистенц╕я, ╕ стан ПРИПИНЕННЯ - це чиста випадков╕сть. Але стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ ззовн╕ динам╕чним явищем. Тут припиня╓ться певна сфера псих╕чних процес╕в. Те саме можна сказати ╕ про екзистенц╕ю. Але в екзистенц╕ал╕зм╕ як у систем╕ ф╕лософських концепц╕й категор╕я екзистенц╕я розум╕╓ться по-р╕зному. Наприклад, Март╕н Гайде╜╜ер розгляда╓ екзистенц╕ю як динам╕чне явище. Можна вважати, що момент динам╕зму ╓ тому, що саме припинення - це процес, процес припинення непотр╕бних прояв╕в людини. Гайде╜╜ер розгляда╓ ╕снування як про╓ктування людиною себе в майбутн╓. Такий динам╕зм псих╕чного життя людини не в╕добража╓ процес ПРИПИНЕННЯ. Адже ПРИПИНЕННЯ - це припинення непотр╕бних про╓ктувань.

Через екзистенц╕ю розгорта╓ться розум╕ння того, що людське ╕снування розкрива╓ себе поза контактами з ╕ншими людьми, розкрива╓ особист╕сне ╕ндив╕дуальне ставлення до смерт╕, до ск╕нченност╕ ╕снування як важливе. Важлив╕сть цього в стан╕ ПРИПИНЕННЯ знижу╓ться. Проходить припинення ставлення до смерт╕ в тих проблемах, де людина не може на щось вплинути, щось зм╕нити.

В екзистенц╕ал╕зм╕ ск╕нченн╕сть познача╓ться як тимчасов╕сть. З тимчасов╕стю людина з╕штовху╓ться в сво╓му повсякденному св╕домому житт╕. Стан ПРИПИНЕННЯ - це не повсякденне життя, а особливе, досконале. ╤ св╕дом╕сть тут звужу╓ться до ре╓страц╕╖ свого ╕снування в тепер╕шньому час╕, до чутт╓во╖ ре╓страц╕╖ того, що ╓ всередин╕ душ╕. А там н╕чого не в╕дбува╓ться, оск╕льки йде процес припинення всього непотр╕бного, що накопичилось у людини.

Екзистенц╕ал╕зм каже про те, що сутн╕сть людини - це його екзистенц╕я, де спос╕б людського буття сво╓ю сутн╕стю розташову╓ться в ╕стор╕╖ ╕снування людини. В ц╕й ╕стор╕╖ йде розкриття екзистенц╕╖, коли людина то "виходить ╕з себе" то "поверта╓ться в себе". Це процес пошуку людиною себе. Людина смертна, ╕ тому вона шука╓ себе. У пошуках людина виявля╓ себе як певне "м╕сце ╕снування". Це м╕сце ╕снування ╓ "тут-╕снування". ╤ це екзистенц╕альне "тут-╕снування" сп╕впада╓ з ПРИПИНЕННЯМ, яке ╓ тепер╕шн╕сть.

Людина, шукаючи себе, вда╓ться до крайнощ╕в. Спочатку вона "виходить ╕з себе" сво╖ми установками. Це екстаз. Пот╕м людина "поверта╓ться в себе", "поглиблю╓ться в себе". Це енстаз. Але до людини приходить ╕ р╕вновага, коли йде процес ПРИПИНЕННЯ непотр╕бних д╕й.

Екзистенц╕ал╕зм. Стан ПРИПИНЕННЯ, його властивост╕-характеристики можна знайти в екзистенц╕ал╕зм╕ як ф╕лософському вченн╕. Це вчення акценту╓ увагу на ун╕кальност╕ людського ╕снування. Цю ун╕кальн╕сть екзистенц╕ал╕зм абсолютизу╓, стверджуючи, що ╖╖ неможливо висловити в поняттях. А таке положення речей сп╕впада╓ з думками апофатичного м╕стицизму про м╕стичн╕ стани, сп╕впада╓ з╕ станом ПРИПИНЕННЯ, який теж неможливо висловити в поняттях.

Екзистенц╕альну направлен╕сть думок започаткував С. К"╓ркегор. В╕н протиставив екзистенц╕ю ╕ систему. Лог╕ка розчиня╓ людське ╕снування в мисленн╕. Але ╕снування людей у сво╖й повнот╕ ╕ неповторност╕ не може бути схоплено думкою у малих ╕ др╕бних подробицях. ╤снування людсько╖ душ╕ у сво╖х особливостях не може бути повн╕стю проникливим для думки ╕ повн╕стю вкладатися в поняття ╕ судження абстрактного характеру. C. К"╓ркегор вказував на те, що екзистенц╕я - це те, що не може бути зрозум╕лим завдяки абстрактному мисленню, завдяки абстрактним в╕дстороненням. Так╕ роздуми про екзистенц╕ю сп╕впадають з роздумами про стан ПРИПИНЕННЯ. Стан ПРИПИНЕННЯ так само, як ╕ екзистенц╕я, не може бути повн╕стю проникливим для думок ╕ не може бути представленим у поняттях. Саме тому ╓ твердження, за яким до стану ПРИПИНЕННЯ не можуть бути застосован╕ науков╕ методи досл╕дження. ПРИПИНЕННЯ як регуляторний компонент самосв╕домост╕ ╕ самоп╕знання не може бути п╕знаним при використанн╕ наукових способ╕в отримання об"╓ктивних ╕стин. Хоча всяке явище ╕ всякий феномен може бути схильним до наукових метод╕в досл╕дження.

Екзистенц╕я - це "внутр╕шн╕й" стан людини. Цей стан може переходити у зовн╕шн╕й предметний св╕т. ПРИПИНЕННЯ - це теж внутр╕шн╕й стан людини. Та коли йде дуже сильне зовн╕шн╓ подразнення, то р╕вень сили цього стану може знижуватись, ╕ людина почина╓ д╕яти зовн╕.

Екзистенц╕ал╕зм стверджу╓, що зовн╕шн╓ предметне ╕снування людини явля╓ собою не ╕стинне ╕ не справжн╓ ╕снування. Але людина може вибрати споглядально-чутт╓ву форму свого ╕снування, яке буде направлене до "самого себе". Направлен╕сть людини до "самого себе", до сво╓╖ неповторно╖ особистост╕ за екзистенц╕альними ╕деями - це справжн╓ ╕снування. Под╕бн╕сть можна бачити ╕ при стан╕ ПРИПИНЕННЯ. Але стан ПРИПИНЕННЯ - це не т╕льки виключно раптовий феномен, в╕н ще й спустошу╓ внутр╕шн╕й св╕т людини як непотр╕бний ╕ застар╕лий. Щоб пот╕м оновлюватися, потр╕бн╕ впливи зовн╕шнього св╕ту. Споглядально-чутт╓вий спос╕б життя - це вправи задля засв╕дчення сво╖х спонукань ╕ задля оволод╕ння собою для подальших зовн╕шн╕х д╕й. Перетворювати зовн╕шн╕й св╕т не варто. ПРИПИНЕННЯ - це лише допом╕жний спос╕б ╕снування спонтанного характеру.

Екзистенц╕ал╕зм - це вчення про буття. Тобто - це онтолог╕я. Але ця онтолог╕я суб"╓ктивна, розгляда╓ внутр╕шн╕й св╕т людини. В цьому внутр╕шньому св╕т╕ екзистенц╕я ╕сну╓ в структур╕ сущого. Тут бачимо структуру загального характеру, яка охоплю╓ людську реальн╕сть як таку. Ця людська реальн╕сть - не самост╕йна, залежна. Вона залежить в╕д "╕ншого", в╕д того "╕ншого", що ╕сну╓ поза людиною, точн╕ше поза людським. Сутн╕сть, природа цього "╕ншого" ╓ "трансценденц╕я". Про це каже ф╕лософ╕я. Рел╕г╕йно-м╕стична культура каже про Божественне. Особливо ч╕тк╕ роздуми можна знайти в апофатичн╕й теолог╕╖ ╕ апофатичному м╕стицизм╕. За традиц╕╓ю апофатичн╕ роздуми не демонструють позитивних визначень Божественного, а в╕дсторонюються ц╕лим рядом заперечень. У роздумах присутня ц╕ла система заперечень, що можна вважати сво╓р╕дною практикою, технолог╕╓ю натяк╕в. Через ц╕ натяки в небокра╖ людського буття можна отримати "справжн╓ ╕снування".

Екзистенц╕ал╕зм стверджу╓, що коли у людини нема╓ устремл╕ння до трансценденц╕╖, то така людина деграду╓. Деграду╓ людська реальн╕сть як така. ╤ людина знеособлю╓ться у повсякденност╕. В повсякденност╕ в╕д стану ПРИПИНЕННЯ ╕сну╓ т╕льки сл╕д. Тут деградац╕я може виникнути, якщо людина не мала ПРИПИНЕННЯ яке н╕велю╓ непотр╕бне.

Екзистенц╕ал╕зм розкрива╓ бутт╓ву характеристику екзистенц╕╖ як людського реального внутр╕шнього св╕ту. Цей св╕т як вищий в╕дчува╓ться людиною нав╕ть у тих ситуац╕ях, коли людина в╕д╕йшла в╕д свого ╕деалу, заблукала, втратила себе. Споглядаючи, засв╕дчуючи себе, людина може оволод╕ти собою, повернути втрачене. На це натяка╓ стан ПРИПИНЕННЯ, який колись стався в людин╕.

В екзистенц╕ал╕зм╕ досл╕дження екзистенц╕╖ поверта╓ться розум╕нням ц╕╓╖ екзистенц╕╖ як ╕нтенц╕онального буття. На таке осмислення екзистенц╕╖ ор╕╓нтують Март╕н Гайде╜╜ер, Жан-Поль Сартр. Таке розум╕ння екзистенц╕╖ ╓ буття в св╕т╕. В╕д стану ПРИПИНЕННЯ при бутт╕ людини в св╕т╕ залиша╓ться лише сл╕д. Коли розум╕╓ться екзистенц╕я як буття в св╕т╕, то мова йде про опис реального св╕домого буття людини. ╤ екзистенц╕я тут - як певний момент духовного ╕снування людини.

Екзистенц╕ал╕зм розум╕╓ буття людини як св╕т, буття в цьому св╕т╕, буття (св╕т - буття-в-св╕т╕ - буття). В ц╕й категор╕альн╕й структур╕ ПРИПИНЕННЯ ╓ момент. Цей момент - екзистенц╕я, тобто буття-в-св╕т╕. Це не повсякденне буття в св╕т╕, а потойб╕чне буття з╕ св╕том. Тут св╕т лише як арена повсякденност╕. Тобто св╕дом╕сть явля╓ собою лише св╕дчення всього того, що ╓ в людин╕ ╕ навколо людини. Таке ╕снування безособове. А особове, повсякденне ╕снування в св╕т╕ тут ╓ несправжн╕м ╕снуванням. Направлен╕сть людсько╖ реальност╕ на св╕т познача╓ться як несправжн╓ ╕снування. В екзистенц╕ал╕зм╕ роздуми сп╕впадають з роздумами апофатичного м╕стицизму. У людини справжн╓ ╕снування, якщо у не╖ ╓ направлен╕сть до потойб╕чного. ПРИПИНЕННЯ не потребу╓ направленост╕, а виника╓ раптово. Але страх спонука╓ людину до справжнього ╕снування. Цим ПРИПИНЕННЯ ╕ екзистенц╕я под╕бн╕. Хоча в екзистенц╕ал╕зм╕ страх якийсь метаф╕зичний. Це прозр╕ння, яке потряса╓ людину. Таке прозр╕ння може бути ╕ при ПРИПИНЕНН╤. Людин╕ в╕дкрива╓ться ╖╖ зяюча безодня ╕снування. При ПРИПИНЕНН╤ - це абсолютний спок╕й. Р╕шення присутн╓. В екзистенц╕ал╕зм╕ нема╓ спокою, а ╓ ризик р╕шення. Це справжн╓ ╕снування.

Екзистенц╕я в рел╕г╕йному екзистенц╕ал╕зм╕ б╕льш сп╕впада╓ з ПРИПИНЕННЯМ. Але тут сп╕впад╕ння лише в самозаглибленост╕. Самозаглиблен╕сть да╓ людин╕ можлив╕сть знайти нове, трансцендентне явлення буття. Тобто да╓ можлив╕сть виникненню в людин╕ стану ПРИПИНЕННЯ.

Нерел╕г╕йний екзистенц╕ал╕зм вказу╓ на те, що буття не може бути св╕дом╕стю; бо таке буття втратить тотожн╕сть ╕з самим собою. ╤ абсолютне буття не може бути особист╕сним, особист╕стю. Тут стан ПРИПИНЕННЯ можна вважати певним станом людсько╖ особистост╕, коли ╓ справжн╓ ╕снування.

Аскеза заперечення ╕сну╓ як в рел╕г╕йному екзистенц╕ал╕зм╕, так ╕ в нерел╕г╕йному. Вона ╕сну╓ ╕ в апофатичному м╕стицизм╕. ╤ таке заперечення можна розум╕ти як практику отримання вищого, абсолютного буття людини. Це отримання просв╕тлення ╕ пробудження, коли людина не спокуша╓ться, заперечуючи р╕зн╕ сприйняття ╕ впливи, йде сво╖м шляхом. Тод╕ в не╖ ╕ виника╓ стан вищого характеру, стан абсолютного буття, виника╓ стан ПРИПИНЕННЯ. Проте стан ПРИПИНЕННЯ може виникнути ╕ раптово, випадково. У повсякденному бутт╕ людина засв╕дчувала сво╖ спонукання, працювали процеси самосв╕домост╕, усв╕домлення того, що не можна п╕ддаватись спокусам. Людина робила вольов╕ зусилля проти спокус ╕ непотр╕бного. Тод╕ раптово ╕ випадково прийшов стан ПРИПИНЕННЯ, при якому автоматично ╕ без зусиль припинились вс╕ непотр╕бн╕ д╕╖. В екзистенц╕ал╕зм╕ вольова практика не п╕ддаватися тому, що ╓ перешкодою на шляху. Це розум╕╓ться як "Неприйняття всього", "Велика в╕дмова".


ВИСНОВОК


Властивост╕-характеристики стану ПРИПИНЕННЯ не ╓ под╕бними до характеристик категор╕╖ "страх". Доведено, що стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ складником категор╕╖ "страх".

Зроблено пор╕вняння характеристик категор╕╖ "страх" ╕ властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. При розгляд╕ документально╖ л╕тератури вид╕лено головну властив╕сть-характеристику стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕╓ю властив╕стю-характеристикою ╓ процес припинення всього др╕б"язкового, непотр╕бного ╕ неважливого в людин╕, в людськ╕й св╕домост╕.

Виявлено ц╕лий ряд властивостей-характеристик стану ПРИПИНЕННЯ. Ц╕ властивост╕-характеристики з╕ставлено з характеристиками категор╕╖ "страх", яку доведено як у прадавн╕х ф╕лософських трактатах, так ╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖ модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму, а також екзистенц╕ал╕зму.

Методом компаратив╕стики встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ под╕бним категор╕╖ "страх". Стан ПРИПИНЕННЯ ╓ станом, при якому в╕дсутн╕й не т╕льки страх, а нав╕ть якась мала напруга. Тобто людина ма╓ стани, при яких виника╓ самодостатн╕сть ╕ в╕дсутн╕сть страху. Людина в╕льна в╕д напруги ╕ страху компенсаторного характеру. Мети досягнуто, ╕ зникають ус╕ляк╕ душевн╕ напруги, виника╓ свобода не т╕льки в╕д страху, а й в╕д вс╕ляко╖ незначно╖ стресово╖ напруги. Але це ненадовго, тому що людина не самодостатня, ма╓ потреби задля свого ╕снування. ╤ напруги з"являються. Однак людина вже волод╕╓ собою. Встановлено, що стан ПРИПИНЕННЯ - не просто в╕дсутн╕сть страху. Це повна в╕дсутн╕сть яко╖сь найменшо╖ нервово╖ напруги, повна свобода в╕д стресу. Нав╕ть виника╓ стан, в якому нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях, як╕ б дали якусь напругу, свобода в╕д нервово╖ напруги.

Проанал╕зовано також ╕ документальну л╕тературу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, на основ╕ яко╖ встановлено, що не стан страху, а стан ПРИПИНЕННЯ ма╓ ту особлив╕сть, що людина волод╕╓ собою, ста╓ в╕льною в╕д страху. В цьому категор╕я страху ╕ стан ПРИПИНЕННЯ не ╓ под╕бними.

Стан ПРИПИНЕННЯ - це додатковий регуляторний механ╕зм вищого р╕вня. Заф╕ксовано, що не в категор╕╖ "страх", а в стан╕ ПРИПИНЕННЯ йде важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, спов╕льнення ╕ очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б"язкового, ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища.

Методом компаратив╕стики встановлено, що ми ма╓мо справу з компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки. Стан ПРИПИНЕННЯ припиня╓ вс╕ляку др╕б"язкову, неважливу д╕яльн╕сть, припиня╓ страх. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога неважливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Однак у св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ПРИПИНЕННЯ з яко╖сь причини призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже ПРИПИНЕННЯ розум╕╓ться як СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Але припиня╓ться в людин╕ все неголовне, др╕б"язкове, те, що давало напругу ╕ страх. Саме тому в╕дчува╓ться упов╕льнення в╕д страху.


СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ


Кайуа, Р. (2003). Миф и человек. Человек и сакральное (С.Н. Зенкин, Пер.) Москва: ОГИ.

Кришнамурти, Джидду. (1999). Записные книжки. Москва: Разум / Мир Кришнамурти.

Махарши, Шри Рамана. (1999). Собрание произведений. Санкт-Петербург - Тируваннамалай: "Экополис и культура" - Шри Раманашрам.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Орт╕с, Л╕за М. (2003). "Я"/╕нший (self/other). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Вид-во Солом╕╖ Павличко "Основи".

Стрелков, В. (2009). Страх. В Современная западная философия. Энциклопедический словарь. Москва: Культурная революция.

Халапсис, А. В. (2017). Зеркало Клио: Метафизи-ческое постижение истории. Днепр: Середняк Т.К.

Шестов, Л.И. (2001). На весах Иова. Москва: ООО "Издательство АСТ"; Харьков: Фолио.

Halapsis, Alex. & Halapsis, Alexandros. (2021). From monarchy to republic: King"s power and public affair in ancient Rome. Philosophy, Economics and Law Review, 1(1), 5-17. doi: 10.31733/2786-491X-2021-5-17.

...

...


Мурашк╕н Михайло Георг╕йович


Мурашк╕н Михайло Георг╕йович (03.06. 1952, Дн╕пропетровськ, нин╕ Дн╕про) ф╕лософ, б╕олог, л╕тератор, кандидат б╕олог╕чних наук (1994), доктор ф╕лософських наук (2005), професор (2007). Зак╕нчив Дн╕пропетровський державний ун╕верситет (1979). Працював викладачем Запор╕зького медичного ун╕верситету, професором Придн╕провсько╖ академ╕╖ буд╕вництва ╕ арх╕тектури, професором Дн╕пропетров-ського державного ун╕верситету внутр╕шн╕х справ. Науков╕ досл╕дження: ф╕лософ╕я рел╕г╕╖ та мистецтва, сучасна ф╕лософ╕я, феномен самодостатност╕ в сучасн╕й ф╕лософ╕╖.

Мурашк╕н М.Г. захистив докторську дисертац╕ю з ф╕лософ╕╖ в ╕нститут╕ ф╕лософ╕╖ ╕м. Г.С. Сковороди НАН Укра╖ни, ма╓ б╕льше 100 наукових праць, серед них монограф╕╖: "Самодостаточность - вид мистических и эстетических переживаний" (2001), "Феномен самодостаточности" (2005), "Компенсаторная реакция на опосредованность сознания (на примере состояния НЕМРИ)" (2008), "Метанаука, ╖╖ положення" (2011), "Основа ненауково╖ картини св╕ту (рел╕г╕йно-м╕стичне та естетичне)" (2010), "Религиозно-мистический и эстетический опыт: линии сходства и различия" (2012), "Бог как состояние Немри (Трансперсональная эстетика. Психоделическое искусство)" (2013), "НЕМРИ (АМРИ)═- трансценденция бессмертия" (2014), "Естетика" (2016) "Естетика ╕ символог╕я" (2020), "╤НШИЙ постмодерну в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ та мистецтв╕" (2021), "Наука в контекст╕ ф╕лософських знань" (2021), "Гетеролог╕я" (2022).

Л╕тературну д╕яльн╕сть представлено такими творами: "Уровни угроз, или письмо 2016" (2018), "Черный астероид, или письмо 2017" (2018), "Посланник Бога, или письмо 2018" (2019), "Попытка освобождения, или письмо 2019" (2020), "Восстающий, или письмо 2020" (2021), "Конец света - конец всем" (2012), "Небо" (2014), "Небо, Небо" (2015), "Вода-вогонь" (2014), "О, Небо!" (2015).

...

...

2023 р╕к. Але повертаюся в 2022 р╕к, коли почалася рос╕йська агрес╕я проти Укра╖ни. Повертаюся до жахливих д╕янь рос╕йських вояк╕в.

"╤рп╕нь.

С╕м'я - чолов╕к, ж╕нка, три доньки 5, 8, 17 рок╕в. Орки поселились в ╖хньому дом╕. Чолов╕ка розстр╕ляли в той же день. На очах ж╕нки ╜валтували ╖╖ д╕тей. З╜валтували ╕ ╖╖ саму. Д╕вчата 5 ╕ 8 рок╕в померли в╕д з╜валтувань ╕ травм. Ж╕нка ╕ донька 17 рок╕в вижили, але перебувають в л╕карн╕ у важкому стан╕.

Гостомель.

С╕м'я - ж╕нка ╕ син 16 рок╕в. Сина застрелили. Ж╕нку ╜валтували ╕ били понад 3 тижн╕. Вона померла в╕д травм.

╤рп╕нь.

Ж╕нка, чолов╕к, дочка 11 рок╕в ╕ собака-в╕вчарка. Чолов╕ка застрелили. Собаку р╕зали протягом чотирьох годин на очах дитини ╕ ж╕нки. Ж╕нку б╕льше тижня ╜валтували на очах у дитини.

Буча.

Молода с╕м'я - чолов╕к ╕ ж╕нка. Знайшли мертвими. У чолов╕ка вир╕зан╕ статев╕ органи. У ж╕нки порван╕ статев╕ органи ╕ травми голови.


"Прост╕" рос╕йськ╕ солдати отримують задоволення, коли знущаються. Насолоджуються, знущаючись з людини. Розривають промежину 5-р╕чн╕й дитин╕, ╕ зн╕мають те на в╕део. Р╕жуть груди ваг╕тн╕й ж╕нц╕ скляною пляшкою, розривають все там, ╕ дивляться як до не╖ тулиться дитина... До мертво╖ закривавлено╖ мами...".

Якщо так╕ люди живуть, якщо вони таке витворяють, то обов'язково прийде к╕нець людського св╕ту. Залишиться лише кам╕ння.


ПИСЬМО - 2023

...

...

Пробуждение.

Медитация.

Молчание.

Письмо слов.

Экстаз.

Бормотание.

Письмо слов.

Чтение.

Письмо слов.

ИЛИ

ПРОБУЖДЕНИЕ.

ПИСЬМО СЛОВ.

...

...

Просыпаюсь.

Медитирую-молчу.

Пишу слова.

Экстазирую-бормочу (бормочу при напряжении мышц живота, пресса).

Пишу слова.

Читаю.

Пишу слова.

ИЛИ

ПРОСЫПАЮСЬ.

ПИШУ СЛОВА.

...

...

Образ жизни.

Чтобы чего-то достичь, надо себя ограничивать; ограничивать писанием слов. Пишу слова.

Пишу слова. Просыпаюсь. Медитирую-молчу и пишу слова. Экстазирую-бормочу и пишу слова (бормочу с напряжением мышц живота, пресса). Читаю и пишу слова. ИЛИ ПРОСЫПАЮСЬ И ПИШУ СЛОВА.

Читаю. Чтобы что-то запомнить, надо что-то забыть; забыть чтением слов (читаю литературу).

Медитирую. Чтобы достигать и запоминать, надо не отвлекаться; не отвлекаться наблюдением отвлекающих побуждений (наблюдаю отвлекающие побуждения).

Образ жизни и питание.

Питание безстимуляторное и раздельное.

Безстимуляторное (не употребление вина, кофе, чая).

Раздельное. Утром (6-00): или кислые фрукты, или сладкие фрукты, или дыни.

Днем (12-00): или овощи-корнеплоды (редька, морковь и т.п.) и горох; или овощи-корнеплоды и фасоль; или овощи-корнеплоды и бобы; или овощи-корнеплоды и гречка, и т.п.

Вечером (18-00): или овощи-зеленые (капуста, огурцы и т.п.) и орехи; или овощи-зеленые и семечки; или овощи-зеленые и сыр. Или молоко.

...

...

Утро: яблоки, малина...

День: Морковь и бобы. Или морковь и фасоль. Или морковь и горох. Или морковь и чечевица.

Вечер: Капуста, помидоры, чеснок, лук и сыр. Или капуста, помидоры, чеснок, лук и орехи. Или капуста, помидоры, чеснок, лук и семечки. Или молоко.

...

...

Мой разум - это разум интроверта, а не экстраверта.

Моя энергия - это энергия интуитивного человека, а не реалистичного.

Моя натура - это натура принципов, а не логики.

Моя тактика - это тактика человека ищущего, а не планирующего.

Но вот идентичность проявляется по-разному. Иногда преобладает осторожность над уверенностью. А иногда я больше уверенный в себе, чем осторожный.

То есть:

Интроверт, а не экстраверт.

Интуитив, а не реалист.

Принципы, а не логика.

Ищущий, а не планирующий.

Иногда осторожный, а не уверенный; иногда уверенный, а не осторожный.

...

...

2023 год. Украина. Российские солдаты разламывают туалеты и вывозят унитазы.

Российские солдаты вывозили с оккупированных территорий унитазы. Их семьям этого не хватает. А другим семьям этого не надо?

...

...

Солнце погаснет

...

...

1.Солнце погаснет.

2.Надо что-то делать.

3.Никаких лишних движений в делах.

...

...

1.Солнце потухнет когда-то.

2.Человека не будет совсем.

3.Человечество вымрет, вымрет.

4.Без Солнца ему не жить.

5.Вот и всё.

6.И на этом конец.

7.Возрождений не будет, не будет.

8.Всё возникло однажды, случайно.

9.Повторений не будет никак.

10.Сохранить надо жизнь сейчас.

11.От упорства зависим все мы.

12.Так приложим же силы сполна.

13.Для себя, для себя же; для всех.

...

...

1.Солнце потухнет однажды.

2.Случайно? Нет. Не случайно.

3.Всё так устроено в небе.

4.А в общем: случайность в основе.

5.Но случайно все люди не выживут.

6.Надо им что-то делать.

7.Солнце искусственно делать.

8.Жизнь творить, а не смерть.

9.Путин у них в фаворе?

10.Им всем конец придёт.

11.И мне, к сожалению тоже.

12.Я - часть человечества всё же.

13.Путин всем бомбой грозит.

14.А они всё молчат, молчат...

...

...

1.Что я хотел?

2.Не знаю.

3.Умереть, что ли?..

4.Солнце-то потухнет.

5.И все умрут.

6.Все умрут. Без солнца не смогут.

7.Своего-то солнца не создали.

8.Воевали друг с другом. Убивали.

...

...

Я везде.

И негде.

Везде - значит нигде.

...

...

1.Они убивают.

2.Они издеваются.

3.Они заняты издевательствами.

4.Создавать условия для жизни?

5.Им не до этого.

6.Они заняты издевательствами.

7.Создавать энергоёмкое искусственное солнце?

8.Хе!

9.Для них это сумасшествие и безумие. Ведь это не под силу человеку.

10.А издеваться, пытать, убивать - под силу.

11.Две тысячи двадцать третий год.

12.Российские солдаты в Украине издеваются, пытают, убивают.

13.Им в голову не приходит делать что-то для жизни, во имя человеческой жизни, всякой жизни.

14.Они заняты пытками, издевательствами, убийствами.

...

...

1.Солнце потухнет, потухнет.

2.Что будешь делать ты, о человек недоразвитый?

3.Раньше ты чем занимался?

4.Всё воевал, воевал, за что и зачем не зная...

5.Теперь что-то делать поздно.

6.Жизнь прекратит свою песню.

7.Вместе с жизнью и ты исчезнешь, сверхчеловек ненормальный.

8.Солнце потухнет. Ты знал ведь...

9.Знал, что такое будет.

10.Так почему ты войной пошёл на соседа?

11.Зачем?

12.Амбиции были.

13.Ну, что же... Будешь теперь исчезать.

...

...

1.Всё относительно.

2.Впрочем, не относительна жизнь.

3.Если чего-то не будет, она прекратится совсем.

4.Солнца, к примеру, не будет.

5.Солнце потухнет. И всё. Жизни не будет, не будет.

6.А солнце потухнет, потухнет.

7.И человек это знает.

8.Знает, но всё ж продолжает делать всё то, что не надо.

9.Воюет, пирует.

10.И что?

11.Да! Будет конец человеку. Такой - он совсем не жилец.

12.Слабая воля? Иль дурость?

13.Но важно ли это?

14.Не знаю.

15.Всё невозвратно случится.

16.И жизни не будет вовеки.

...

...

1.Солнце потухнет.

2.Кончится жизнь. Всё живое закончит своё.

3.А человек не в ответе?

4.Нет.

5.Как болтается лист на ветру.

6.Так человек в своих мыслях.

...

...

1.Солнце потухнет однажды.

2.Однажды кончится жизнь.

3.Однажды не будет людей; исчезнут, исчезнут навеки.

4.Но почему? Отчего?

5.Не делали, чтоб не исчезнуть.

...

...

1.Я буду жить веками.

2.Солнце потухнет вскоре.

3.И человек веками будет творить, творить.

4.Будет творить для жизни, жизни...

5.А не фантазии это?

6.Ведь человек убивает.

7.И человечество смертно.

8.Без Солнца оно потухнет.

9.Исчезнет во веки веков.

10.Не знаю, как будет. Не знаю.

11.Но человек убивает.

12.Поэтому он исчезнет.

13.Он не лелеял живое.

...

...

1.Я не желаю больше жить в этом мире мерзком.

2.Но жить всё же буду, буду.

3.Ведь делать то надо что-то.

4.Люди с ума посходили.

5.Воюют и убивают.

6.А Солнце потухнет; и всё!

7.Всё прекратится навеки.

8.Буду жить, буду жить и бороться.

9.За священную жизнь в веках.

...

...


1.Вот он, час роковой и дикий.

2.Вот он, день, что уходит совсем.

3.Был, как будто он трижды великий.

4.На потеху и радость всем.

5.Так и солнце уйдёт когда-то.

6.Навсегда и вовеки веков.

7.Надо жить и совсем не за злато,

8.Без ничтожных и мелких оков.

...

...

1.И что? Никогда не поверю,

2.Что Солнце потухнет однажды.

3.Чем я действительность мерю?

4.И что? Проживаю я дважды?

5.Если и так - всё равно.

6.Нам не даёт лишь вино

7.Видеть реальность, как есть,

8.И убивать свою честь.

...

...

1.Красоту я увижу однажды.

2.Устаревшая суть отомрёт.

...

...

1.Солнце потухнет.

2.И что?

3.Род человеческий вымрет.

4.Род был занят весельем, интригами.

5.И воевал, воевал...

6.Нету прощения этому.

7.Убивали своих же, родных.

8.Род человеческий; род?

9.Нет. Урод. Настоящий урод.

...

...

1.Живу.

2.Время придёт, умру. Умру на веки вечные, и от меня ничего не останется.

3.Тогда зачем живу?

4.В чём смысл?

5.Смысл жизни. Что, его нет?

6.Смысл остаться, жить, не умереть.

7.Но это невозможно.

8.Что-то после себя оставить?

9.Но человечество в будущем исчезнет. И то, что ты оставил, исчезнет вместе с человечеством.

10.Хотя бы так: Солнце потухнет, и человечество исчезнет. Человечество зависит от Солнца.

11.Значит, следует бороться за то, чтобы не исчезло человечество.

12.Не потому ли я кричу об этом на площадях?

13.От этого меня не единожды забирали в сумасшедший дом, дом умалишённых.

14.Кто прав? Я или они?

15.Они не занимаются вопросами: как обессмертить человечество. Они воюют и убивают друг друга.

16.Нет им прощения.

...

...

1.Я - не гений и не герой.

2.И в памяти людей я не останусь.

3.Но я сделал много добрых дел.

4.Мои энергии вошли в людскую вязь.

5.Себя я обессмертил так.

6.Но... обессмертил ли?

7.Это вопрос.

8.Ведь человечество исчезнет навсегда.

9.Потухнет Солнце. Энергии не будет.

10.Погаснут звёзды.

11.Так будет; всё ж не скоро.

12.Но будет, будет так.

13.И смысл в чём?

14.Не потому ли я кричу на перекрёстках улиц всё об этом?

15.Об этом речи постоянно завожу.

16.Ведь обессмертить люди могут, могут, себя и род людской. А что творят?

17.Воюют. И не думают о том, что оттого конец придёт для всех.

18.Нет, обессмертить не хотят себя, других...

19.И всем придёт конец.

20.О человечество!

21.Как ты мне надоело.

22.Но без тебя и я - ничто, ничто...

23.Как всё туманно в этом мире скользком.

24.На лучшее надеюсь.

25.И кричу на перекрёстках улиц спозаранку.

26."О люди! Ну, одумайтесь! Прошу!"

27.Меня не раз в психушку забирали.

28.Я по утрам людей будил. Им спать мешал, мешал...

...

...

1.Человечество гибнет.

2.Всё!

3.Оно делает то, что не нужно.

4.Ну... бомбит города, там, где люди живут.

5.И наркотики жрёт беспросветно.

6.Освоение Космоса?

7.Лишь для ракет, чтоб соседние страны угробить.

8.Человечество гибнет.

9.В иллюзиях всё.

10.Беспросветная тьма в головах.

11.У людей в головах лишь труха; да труха. Да труха.

12.Так логически складно построена.

...

...

1.Пройдёт вся жизнь.

2.Я умру.

3.После меня что будет? Что?

4.А Солнце потухать начнёт.

5.И без меня оно продолжит.

6.Я знал про это? Знал?

7.Да! Знал!

8.И не кричал об этом людям?

9.Нет. Просто, просто говорил.

10.О, да! Преступник я, преступник круглый.

...

...

1.Солнце потухнет однажды.

2.Это будет нескоро.

3.Две тысячи двадцать третий год наступил лишь только.

4.Но мне семьдесят первый светит.

5.Сколько проживу я? Сколько?

6.А человечеству сколько?

7.Когда человечество сгинет?

8.Как Солнце потухнет, так сгинет.

9.Энергия жизни от Солнца.

10.От Солнца зелёные травы.

11.Деревья, коровы и люди.

12.Может, всё будет раньше.

13.Конец, может, раньше придёт.

14.Комета раздолбит Землю.

15.Ядерная война!

16.Это совсем на носу.

17.Две тысячи двадцать третий.

18.Путин грозит всем бомбой,

19.Тот президент сумасшедший,

20.Ради своих амбиций,

21.Ради бредовых мыслей.

22.Сколько таких сумасшедших среди людей живёт?

23.Да! Нам не жить на свете.

24.Не созидать, не строить.

25.Разума не ни капли.

26.И поглотит нас хаос.

...

...

1.Солнце потухнет.

2.И всё.

3.Жизнь прекратится навеки.

4.Жизнь зависит от Солнца.

5.Человечество тоже исчезнет.

6.Пять миллиардов лет!

7.Через пять миллиардов так будет.

8.Но, может быть, раньше? Вполне.

9.Две тысячи двадцать третий год.

10.Путин ведёт войну,

11.Атомной бомбой грозит.

12.Скинет ту бомбу. И всё.

13.Человека не будет совсем.

14.Война поглотит всех людей.

15.Что? К этому шёл человек?

16.Но может всё быть по-другому.

17.Человек может Солнце создать.

18.Воссоздать все энергии мира.

19.Заботы об этом нету.

20.Так погибай, человек!

...

...

1.Солнце исчезнет, исчезнет

2.Через пять миллиардов лет.

3.А человек исчезнет раньше, намного раньше.

4.Вот сейчас Путин бомбу готовит.

5.Для себя. Для себя и других.

6.Сумасшедших на свете много.

7.Человечество выжить не сможет.

...

...

1.Чего я достиг? Не знаю.

2.Годы прошли, прошли...

3.Знаю, что Солнце потухнет.

4.А человечество, в общем, выжить совсем не готово.

5.Я же - частица других. Вместе со всеми исчезну.

6.О человечество! Скот.

7.Животное пляшет начало,

8.Живёт, живёт одним днём,

9.А дальше глядеть не желает.

10.Ну что ж, нам погибнуть придется.

11.И память сотрётся навеки.

12.Среди камней той Вселенной, которая думать не может.

13.А человек? Он может? Может подумать, что будет?

14.Нет. Он живёт желудком. На жертвы идти не желает. За новую жизнь. За счастье. За счастье тем детям, что будут.

15.Что будет, его не волнует. Амбиции носит лишь только.

...

...

1.Этот час для нас, для нас.

2.Солнце потухнет, тогда конец.

3.А пока делать Солнце по новой...

4.Не оттвлекаться только.

5.Делать, творить, творить...

6.Новое Солнце творить!

7.Солнце потухнет.

8.Как бы успеть!

...

...

Солнце потухнет

...

...

Я не прозрел нисколько.

Что во мне дышит - не знаю.

Знаю своё лишь только.

Пальцы руки загибаю.


Это моё, моё... И это моё.

И это моё, моё... И это моё.


Что же я?

Что же я опять?

Снова вспять?


Этот час,

говорящий мне:

"Всё, весна прошла".


Ты не то творил.

Для будущего не жил.

...

...

Смутно всё представляю я.

Уходящие облака...

Всё уносится ветром куда-то.

Унесусь и я однажды.

Всё умрёт под небесным громом.

Солнце потухнет.

Люди исчезнут.

Что будет нового в этом мире?

Всё. Всё случается только однажды.

...

...

Я - упадающий в бездну.

Я - самый лучший из всех.

Всё упадёт куда-то.

И мы удержать не сможем.

Руки заняты так мелочами,

Что аж страшно за всё на свете.

...

...

Я - прошитый небосвод солнечным лучом.

Без него мне не жить, не жить...

Об этом я всем кричу.

Без него всем нам не жить.

Кто поймёт меня?

Кто поймёт?

Если кто и поймёт...

Мало тех людей на свете.

Значит, всё зря, всё зря.

Значит, конец придёт нам всем.

Один-то в поле - не воин.

...

...

Всё утекает, всё.

Словно вода.

Но куда?

В тот бесконечный мир

Без берегов, без основ.

Основу начертим лишь мы,

Чтоб сохранить хоть что-то.

...

...

1.Я прохожу сквозь воды, сквозь бури...

2.А зацепит меня?

3.Не знаю.

4.А зацепит других?

5.Не знаю.

6.Знаю так: надо жить; и жить...

7.А зачем? Почему?

8.Не знаю.

9.Надо жить. Надо жить, и жить...

...

...

1.Всё просчитал до мелочей.

2.Жизнь меня выбивает из схем.

3.Всего предвидеть нельзя, нельзя...

4.Вселенная очень большая, большая...

5.Но я стараюсь изо всех сил.

6.Это пристрастие?

7.Или, чтобы выжить?

...

...

Я однажды приду, скажу...

Мы - несчастные люди Земли. Воюем, воюем, воюем...

...

...

Может быть, я совсем не прав.

Но живу; даю жизнь другому.

Тот, другой, загрызет однажды.

Мир. Весь мир - он такой случайный.

...

...

1.Я мало сделал, чтобы помочь другим.

2.Другие что?

3.Есть добрые, есть злые.

4.Есть эгоисты полные.

5.И что?

6.Стараться переделать их для жизни.

7.Для жизни всякой?

8.Нет. Не всякой; нет.

9.В почёте вирусы не будут никогда.

10.Всех паразитов повернуть во благо?

11.Нет, не удастся.

12.А повернуть себя, чтоб травы не топтал.

...

...

1.Всё изменится в этом мире.

2.Я изменюсь, исчезну.

3.Что возродится?

4.Живое будет? Или же камень один?

5.Живое надо растить, растить...

6.Не убивать - лелеять.

7.Человек не способен на это. Нет. Воюет. Людей убивает.

8.Воюет, впрочем, спокон веков.

9.Его не научишь иначе.

10.Вот и придёт однажды конец. Конец ему и живому.

...

...

Я говорю откровенно, душой

Всё, что со мною случается.

Были мать, отец, семья была.

Нет никого сейчас.

Я тоже уйду. Настанет час.

После меня будут люди.

Потом - не знаю. И они уйдут.

Воюют они. Убивают.

Жизни не будет. Хранить кому?

Человек не способен на это.

Он убивает подобных себе.

И не подобных - тоже.

...

...

1.Жалко кошек, собак... искалеченных...

2.Жалко людей глупых, неприспособленных, злых.

3.Но когда они грызут, пытаются тебя убить, то приходится их опережать и уничтожать.

4.Тем самым сохраняешь больше жизни. Ведь они могли бы загрызть, убивать, и убивать... Они могли бы уничтожить много живого. А ты прекратил этот процесс.

5.Жалко их. Но... не следует убивать живое. Такая установка.

...

...

Мы что не знаем, зачем живем?

Выбираем всё что-то снова.

И какие-то песни поём,

Притворяясь, что это - основа.


...

...

Я не знаю, в каком я мире. Я не знаю себя.

А других? Про других...

Нам надо вместе.

А иначе нам жизни не будет.

...

...

Всё пройдёт, как кошмарный сон.

Был когда-нибудь я влюблён?

Нет же. Не был. Себя хранил.

И не жил. Я совсем не жил.

...

...

1.Прощание с жизнью будет?

2.Нет. Всё случится внезапно.

3.Закроются веки навечно.

4.Всё что творил - всё навечно.

5.К чему приведёт?

6.Не знаю.

7.Зря, значит, жил. Всё зря. Зазря.

...

...

Всё прекратиться однажды.

Уйду я из жизни этой.

Нам не дано жить дважды.

А управлять планетой?

И управлять планетой.

Ума не хватает; дерёмся.

С иллюзией вовсе не бьёмся.

...

...

Я прихожу.

Отголоски звучат

Той всей жизни,

Когда-то знакомой.

С моим приходом - лишь новизна.

Я - в отдаленье, в космических далях.

...

...


1.Вся озабоченность пала.

2.Я всё лечу, лечу...

3.Но приземляться надо.

4.Пища нужна для тела.

5.Ну, а потом полёты, чтобы схватить миры, те, что неведомы вовсе... Но...

6.Там, может, пищу достану, для тела - себе и другим. Другим - для развитий, развитий.

...

...

Я не хотел совсем...

Вновь умирать для всех.

Природа, однако, поёт во мне всё же для новых благ.

Кто я - один?

Никто.

Мне умирать для всех.

Природа поёт, поёт: "Мне умирать для всех".

...

...

Я везде.

И нигде.

Везде - значит нигде.

...

...

1.Остаться жить не получится.

2.Умрёшь. Как все умирают.

3.И человечество исчезнет. Через некоторое, даже длительное время, исчезнет.

4.А может, не исчезнет? Может, человечество овладеет некоторыми пространствами во Вселенной, чтобы выживать и жить?

5.Но... оно не делает ничего в этом направлении.

6.Значит, жизнь, человеческая жизнь, исчезнет; и безвозвратно.

7.А я?

8.Память обо мне сотрется. Памяти не будет. Человечество исчезнет.

9.Что делать?

10.Стараться. Во имя жизни стараться.

11.Авось повезёт. И... человечество не исчезнет.

...

...

Указать человечеству путь?

А послушают?

Нет. Не послушают.

Хотя явно нависла угроза.

Солнце потухнет. Потухнет совсем. А жизнь зависит от Солнца.

...

...

1.Московское сумасшествие ХХI века. Воюют, убивают людей.

2.Не убивай живое.

3."Не убивай живое" является установкой.

4.Коронавирус - живое.

5.Не убивать коронавирус как живое - это значит убить себя как живое.

6.Коронавирус меня убивает. И если я его не убью, то я убью себя как живое. Надо выбрать. Убить коронавирус или убить себя коронавирусом.

7.Кого-то придётся всё равно убить.

8.Или московского солдата убить, который убивает, или себя убить, проявив жалость к убивающему солдату из Москвы.

9."Не убивай живое" - это установка.

...

...

1.Законами сделать концлагерь.

2.Жителей всех подчинить своим интересам и только.

3.И здесь интерес лишь один: остаться у власти навечно, ну, до конца своих дней.

4.Власть потерять - это страшно. Люди тебя растерзают.

5.Вот и творятся законы, чтобы никто и не пикнул.

6.В истории было такое. Такое история знает. Такое же есть и сейчас.

7.Во имя свободы живём мы? Нет, нет... Чтобы жизнь продолжить.

8.Нет, нет... Чтобы жизнь утвердить в том будущем, что так туманно. Законы должны то учесть.

...

...

1.Улетаю куда-то. Куда? В своих мыслях, всего лишь в мыслях.

2.Мне бы, правда, куда б улететь. Эта жизнь совсем не подходит.

3.Эта жизнь средь этих людей. Злых таких. И воюют. Они всё воюют.

4.Не хотят мирно жить на земле. Да и в будущем жизни не видят.

5.Как мне жить среди них? Я не знаю.

6.Переделать всех их я собрался.

7.Знаю. Будет конфликт. Знаю. Будет.

8.Навязать мне себя надо всё же.

9.А иначе никак, ну никак.

10.Разве что улететь, улететь мне куда-то...

11.Улететь и пропасть. Одному мне не жить.

12.Весь тот будущий мир будет мраком.

...

...

1.Я не убил ничего, никого.

2.Мало убил, просто мало...

3.Так, чтоб поесть: редьку, горох убивал.

4.Другие убийства совершали, совершают.

5.Мир этот нам не пригоден, и всё...

6.Но он не простит убиение жизни.

7.Жизнь в защиту от камня Вселенной.

8.Иначе не жить нам, не жить нам никак.

9.Я не убил ничего, никого.

10.Но всё же погибну. Другие убили.

...

...

1.Я порою не знаю, кто я.

2.А так - ясно моё назначение.

3.Как умру, позабудут меня.

4.Но энергии те, что оставил, будут жить и века. Пока люди живут, пока дышат.

5.Я ведь всех вдохновил жить и жить; своим делом всем, всем помогая.

6.Я растратил себя; мне не жить.

7.Но энергии в дело пошли.

8.Человечество всё ж пропадёт. В войнах всё искалечено будет.

9.Ведь не думает, нет. Как трава. Да ещё паразитом живёт.

...

...

Увядаю.

Мне жить?

Нет, не жить.

Паразитов кормил.

Мне нет места.

Без разбору я жил.

Мне не жить.

Не оставил совсем ничего для других.

А другие воюют, воюют...

Что же им оставлять?

Им конец.

Да и мне.

Я - частица других, что воюют.

...

...

Птица летит и тает.

И я лечу, лечу...

Когда я растаю?

Не знаю.

Пока молчу, не кричу.

Что нам предписано?

Вместе погибнуть на этой Земле?

Солнце потухнет. Что делать?

Что делал ты раньше?

Во мгле. Теперь ты во мгле; не знаешь, как быть; Солнца луч не идёт.

Конец нам. Расплата за прошлую, прошлую жизнь в гульне.

Порочна?

Порочная жизнь была?

Согласен, порочная, верно.

Теперь не исправить никак.

Солнце потухнет. Что делать?

Всем умирать, умирать.

Всё прогуляли, проспали.

Проспали свою благодать.

...

...

Я приду умирать к себе.

Моё сердце и моя воля.

Сколько лет я прожил в мольбе?

По-украински: ДОЛЯ.

А теперь? А теперь не хочу.

Ничего. Всё в буквальном смысле.

Я к себе, я к себе лечу.

И без всяких, без всяких мыслей.

Телом, телом коснусь себя,

Плоть и кровь, плоть и кровь любя.

...

...

Всё уходит, куда-то уходит.

Безвозвратно. Меня даже нет.

Что находит душа? Что находит?

Пустоту. С краю всё же рассвет.

То надежда, что будем все разом

Строить мир, мир для всех, свет для всех...

Мир надежды. Своим лишь экстазом?

Захлестнулись. И лишь для утех.

Для утех, для потех. И не боле...

Мы свободу даём своей воле.

Для себя, для себя лишь живём.

В одиночестве все мы уйдём.

...

...

Нам не жить. Мы воюем. Конец.

Не видать нам рассвета никак.

Принесёт всем Россия венец.

Всех накроет её вечный мрак.

...

...

Говорю. Говорю. Говорю.

И потом меня не будет.

Умру.

Не будет меня.

Звук от моих речей раньше умрет.

Или задержится в головах тех людей, что воюют, убивают себе подобных.

Всё не так в этом мире кровавом.

Он закончится.

Он не вечный.

Как же может он быть без конца, если смерть полонила его?

Люди, люди... Ну, что же вам надо?

Окровавлено всё в вашей жизни.

Так веками проходит, веками...

Без конца так не может никак.

Небо, Небо... Ты всё разрешаешь?

Ты мертво.

Мёртвым делаешь всё.

Правда, люди причастны, причастны.

...

...

Всем нам дарит Россия фашизм.

В нём живут только лишь для себя.

Пусть умрут Украина, Америка.

Пусть умрут, всех на свете любя.

...

...

Этот мир; этот мир смешон, этот мир смешон.

Он опять не тот, он опять не тот, он опять не тот.

Тот, что нужен, что может выжить...

О нем мечта.

Но мир другой. Убивают здесь, убивают в нём.

Жизни нет!

Как же ей цвести?

Как же ей расти?

Убивают здесь.

Всё война, война...

Это всем конец.

Нам не выжить, нет.

Нам одним не жить.

Смерть восходит, смерть.

Жалко всё, что росло, росло...

Слёзы льются.

Льют.

Слёзы льют и льют...

...

...

Людей убивают. Война.

Люди уходят навечно.

Они не совершили того, что будет навеки, в веках.

Их убивают сейчас, таких молодых и здоровых.

...

...

Мир этот мне наскучит?

Мир этот мне претит.

Он порой меня мучит,

Что-то внутри болит.


Всё по невинно усопшим,

Тем... Тем, что были рядом.

Рядом ковали железо.

Рядом пекли хлеба.

Нет их больше на свете.

Они воевать не хотели.

Мира хотели и счастья, блага...

Но их зацепили, убили.

За что?

Ни за что. Просто так.

Люди! Ах, люди, люди...

Вам всем не жить на свете.

Надо всем вместе, вместе.

Но... Вам не понять, не понять...

Так пропадете во злобе.

Горы сместятся на вас. Придушат.

Вы их не удержите, нет.

Силы не те в одиночку.

...

...

Этот час говорящий мне: быть весне.

Новый час говорящий мне: быть войне.


Там, в Москве, все с ума сошли.

От человечности отошли, отошли...


Полагаемся на себя.


Человечность в нас всё же есть.

Но... и честь.


Остановим убийство всех -

То не грех.


Так берём в руки автомат, без идей.

Защищаем своих детей, детей...

...

...

1.Убивают людей. Война.

2.Нету смысла.

3.А люди делают, убивают.

4.Их дела остаются в веках.

5.Не во всех веках; не во всех.

6.Человечество жить не сможет.

7.Исчезнет оно, исчезнет.

8.Вместе с Солнцем исчезнет однажды.

9.Человечество - убийца. А значит, убийца и себя.

...

...

Я однажды когда-нибудь соскочу...

Со своих установок.

Меня не будет.

Но на миг,

Обновившись, приду в этот мир, в этот мир кошмарный.

В нём людей убивают сполна.

То московия катит на всех.

Нету смысла! А они так не думают.

Мир такой захлебнется в себе.

...

...

1.Пройдёт не всё.

2.Останется хоть что-то,

3.Если останутся всё ж люди на Земле.

4.Пускай не все. Но чтобы кто-то был.

5.Иначе тьма. Неистовая бездна.

6.Кто понимает это?

7.А никто!

8.Вот Путин. Уцелеть желает в славе

9.И вновь бомбит, бомбит, бомбит...

...

...

1.Я изнываю ветром.

2.Мне бы мчаться, как он,

3.Но, увы, замираю, не знаю, куда мне лететь, лететь...

4.С людьми я давно в разлуке.

5.Они убивают друг друга, воюют, воюют, воюют...

6.Так мы не выживем. Знаю.

7.Вот и стою пустой.

...

...

За горами - горы, горы...

За лесами - лишь пни одни.

Так человек готовится сдохнуть,

Так человек согласен не жить.

...

...

1.Бытие; бытийствует человек.

2.Познает.

3.Ценности. Откапывает ценности.

4.Ценности всякие.

5.Но... жизнь в будущем. Неужели эта ценность незаметна как главная?

6.Не будет этой жизни в будущем - ничего не будет.

7.Солнце потухнет, и не будет этой жизни в будущем.

8.Человеку известно это. Почему он воюет за какие-то иные ценности?

9.Это загадка.

...

...

Обеспечивать жизнь трудами хозяйственного характера (выращивать горох, строить жилье...).

Кто я и что я?

Зачем живу?

Пользу я приношу или нет?

Кому эта польза? Вон тем хапугам? Они всё гребут, и гребут, и гребут... И только себе. А у них ведь всё есть.

Пользу кому приносить я должен?

Они - только лишь стимул войны, войны...

А я пользу им должен носить? Зачем?

И не знаю, что делать. Как нам жить в этом мире?

Не знаю. Не знаю.

...

...

Я не знаю, зачем и как...

В этом мире неоднозначном.

Мир. Ах, мир. Он всё крутит, крутит...

Куда? Неясно.

Никуда. Просто крутит - и всё.

Так усилие сделать. И всё изменить.

Повернуть всё для жизни - священной, святой.

Не святой. Мы не видим ту святость.

Убиваем невинное. Нет нам пощады.

...

...

1.Фрукты и ягоды. Или дыни. Утром.

2.Овощи-корнеплоды и рис, или горох, или бобы, или .... Днём.

3.Овощи-зелёные и орехи, или семечки, или сыр. Или молоко. Вечером.

4.А старость берёт своё. Но... хоть болезней нет, не являюсь обузой для других. Я - для других. Вписываю свою энергию - во спасение.

...

...

Всё умрёт.

Всё умрёт когда-то.

Всем конец когда-то придёт.

Не сумели владеть мирами.

Про себя лишь забота была.

Получите.

Как Солнце потухнет; а замены ему не искали.

...

...

1.Люди дерутся лишь за себя.

2.За славу, посмертную славу, к примеру.

3.А то, что потом, то, что будет когда-то конец всем, то их не волнует.

4.От этого - гибель для всех.

5.Ведь Солнце потухнет. Известное дело.

6.Об этом не думают люди никак. Общих проблем для них нету совсем.

7.Так и закатится жизнь людская.

...

...

Этот час.

Он для нас?

Не для нас.

Погибать нам всем на войне.

Те вон люди крушат, крушат...

Им ведь тоже не жить. Их потомкам не жить, не жить... Научили их так.

...

...

Мир и покой мне не нужен,

Не нужен мне бой и борьба.

Простужен; я новым простужен.

Случай все то, не судьба.

А случай - он может не быть.

Но... надо мне все-таки плыть.

...

...

Всё начинается сзади,

Там, где провал в никуда.

Силы тогда вдруг накатят.

И ты снова готов побеждать

Вместе со всеми, кто может

И не может, не может совсем.

Не может держать лопату, вилы, топор, ну хоть что.

Мы вместе - единое племя, что числится в мире и скорби перед ушедшими в прах.

Прах. Прах нам в памяти светит,

Чтоб больше никто не пролился слабостью, нервным пределом, пределом звезды - той, что в небе.

Пусть смотрят, пусть смотрят те звёзды.

Мы против них тоже будем.

...

...

В некоторых безумных поступках людей можно обнаружить рациональное.

...

...

Снова час.

Снова час для нас,

Снова час для нас,

Когда вместе, как в первый раз,

В первый раз.

Обновляемся вместе мы,

И спасенье тогда - не сны,

Нет, не сны, не сны...

...

...

Приходящее снова уходит.

Я стою.

Я стою и смотрю.

Перемены всё движут и движут...

И задвинут меня...

Меня?

В дело пускаю руки. Для себя, для себя и других.

Что ещё? Что ещё, дружище?

Без других я ничто, ничто.

Не задвинут меня перемены.

Я в других отражаюсь сполна.

...

...

Сколько будут висеть в музее Орсе картины Ван Гога, Поля Гогена?

Сколько будут красоваться Аристид Майоль, Анри Тулуз-Лотрек, Огюст Роден, Огюст Ренуар?

Долго.

Пока не ударит по Земле комета.

Пока не потухнет Солнце.

...

...

Трава служит людям безоговорочно. Но служит и плохим людям: убийцам, преступникам. Трава лечит убийц. Прямо как по христианским установкам: без сопротивления. Но человек не может не иметь ничего своего, своего Я, и не сопротивляться. А в христианстве? В христианстве мы имеем только установки, а не обязательные правила к исполнению. Христианство надо понимать.

...

...

Насмотрелся я на то, как зеленые растения прорастают между плотно сложенными каменными глыбами стен. Понимаю. Жизнь хочет жить. И она старается пробиться среди неживого.

Разумные существа за мелочами теряются и забывают, чтó надо, чтобы пробить себе и другим жизнь. Вот человек убивает себе подобных. Он думает, как взрастить жизнь, живое? Нет. Тогда конец человеку. И всему живому.

...

...

Я однажды умру.

Жизнь была - и нет!

А покамест - я жизнь тру,

Чтоб увидеть рассвет или свет...

Чтоб увидеть, насколько ты нужен был.

Или плыл, за другими плыл.

...

...

Я составлен из пепла.

Но живой. Я живой. Вещества так построены.

Впрочем, всё на время. Конструкции рухнут. Вещества вперемешку пойдут. Смерть настанет.

Живого не будет.

Порождать нам всё время живое!

Если нет, то конец всем придёт.

Мы разрушили жизнь во многом.

Нам одуматься следует.

Впрочем, не спешим это делать никак.

И закатится всё...

Мы люди?

Человечного нету совсем.

Мы убийствами заняты.

Всё же

Шансы есть. Нам одуматься надо.

...

...

Кто я? И что я?

Не знаю.

Родился. Прожил. Умирать...

Умирать мне придётся, как всем.

Что мне все?

Это важный вопрос.

Я составлен из всех!

Но особый...

Не хочу, чтобы кончилась жизнь.

Солнце гаснет.

Идут перемены.

Что же будет со всеми людьми?

Всё исчезнет.

Закончится жизнь.

Солнце гаснет, а люди - воюют.

Пустяки в головах у них. Всё!

Всем конец!

Мы не делали дело; не спасали живое никак.

Не хочу, чтобы кончилась жизнь.

...

...

Этот час.

Этот час для нас?

Не для нас

Этот мир.

Этот мир - лишь пир.

Он вампир.

...

...

Я - говорящее ничто.

О чем я молвлю?

Ну... не знаю.

Но знаю, знаю: надо жить

И для себя, и для других.

Для жизни общей, жить и жить...

Об этом речи. Лишь об этом.

...

...

Уходит всё.

Уйдет и моя жизнь.

Но жаль траву.

Она была лишь кормом для новых жизней. Она растила их. А для себя не брала ничего.

А человечья жизнь? Уйдет - и безвозвратно?

Но она в чём старалась?

А ни в чём!

Лишь для себя?! То гибель.

То наподобие камней, что всё лишь убивать готовы.

...

...

Люди, люди... Что вы творите?

Мир больше вас в триллионы раз.

Чем вы заняты?

Только интригами.

Мир сметет вас, и вас не будет.

Солнце потухнет. И вы умрете. Вы зависимы. И вам все известно. Но вы не меняете стиль своей жизни.

Люди, люди... Что вы творите?

...

...

1.Кто я и что я? Ничто.

2.Смысл то в чём? А ни в чём.

3.В бессмертии! Только лишь в нём.

4.Но я распадусь и исчезну.

5.Останусь лишь в памяти. В ней.

6.Память людская меня сохранит. Я только добро делал людям.

7.Они все запомнят. Меня будут чтить.

8.А сам я исчезну навеки.

9.А люди исчезнут?

10.Исчезнут, исчезнут...

11.И память умрет навсегда.

12.Не будет никак вспоминаний,

13.Ведь Солнце потухнет.

14.Придёт всем конец.

15.Живое зависит от Солнца.

16.Искусственно солнце нам всем создавать.

17.И я в это дело включаюсь.

18.Другие понять то не могут никак. И все мы расстанемся с жизнью.

...

...

Этот час, говорящий нам:

"Будет Храм?".

Этот день, говорящий мне:

"Нет весне".

Все закатится. Будет лед.

Только лед.

Ты тепло то свое отдай.

Будет рай.

...

...

1.Солнце потухнет.

2.Что будет?

3.Люди исчезнут совсем.

4.Исчезнет растительный мир

5.И животный.

6.Живого не будет, не будет.

7.Живое зависит от Солнца.

8.Энергией Солнца живём мы.

9.Что будет?

10.Не знаю, не знаю.

11.Исчезнет людское, исчезнет.

12.А люди проблем не решают.

13.О люди!.. Проблемы не видят никак.

...

...

1.Солнца не будет, не будет.

2.Уйдет, ведь уйдет "в никуда".

3.Пускай бы ушло, нет проблемы,

4.Но люди уйдут вместе с ним.

5.Деревья уйдут, весь растительный мир.

6.Камни останутся. Всё.

7.Да! Человека не будет. Он так же зависим от Солнца.

8.Всё это возникнет нескоро.

9.Но это возникнет, возникнет.

10.Выход можно найти? Да! Всё можно.

11.И надо искать этот выход. На это потратить себя.

...

...


Прощаюсь со всем на свете

И ухожу в никуда.

Мир был мне светом, светел...

Но все ж ухожу навсегда.


Смерть забирает, смерть.

Она забирает всех.

Для жизни оставим что?

Солнца сияние будет? Временно даже оно.

Усилие делать во благо.

Может, удастся спастись?

...

...

1.Солнце потухнет. И всё?

2.Всем... Всем настанет конец?

3.Зачем же? Зачем же я жил?

4.Много добра сотворил.

5.Строил. И всем помогал.

6.И что? Всё впустую?

7.В ничто. В ничто превратится весь мир.

8.Мир людей... А камни-то будут.

9.Они неживые. Им жить без конца, без конца.

10.Как мне мир людей сохранить?

11.Всем помогать продолжаю.

...

...

1.Солнце погаснет, исчезнет.

2.Что мы? Что без него?

3.А ничего. Погибнем.

4.Новое солнце творить нам,

5.А мы меж собою воюем.

6.Погибнем. Точно погибнем.

...

...

Снова. Снова и снова.

Мы любим и ненавидим.

Где же наша основа?

Видим её? Не видим?


Основа, основа, основа...

Разлетается вверх и вниз.

Разлетается вправо и влево,

Во все стороны. Нам конец.

Стержень смят. Где же основа?


Мы любим и ненавидим.

Но всё это всё же видим.

...

...

Может, просто,

Может, в прошлом,

Может, в прожитом

я опять?

Нет! Зачем же

Мне будущим миром

Воскрешать,

воскрешать,

воскрешать...

................................................

Я не знаю, за что накажет нас, меня, всех людей Земли, астероид, летящий навзничь.

Мы не жили наперекор.

Мы стелились подстилкой мягкой - камням тем, что летят с небес.

Вот и всё.

Наша песня спета.

Защитить себя не смогли.

...

...

1.Я - уходящее лето.

2.Зима, зима на носу.

3.Семьдесят мне.

4.Сколько ещё?

5.А человечеству сколько?

6.Пять миллиардов еще пройдет.

7.Годы пройдут, пройдут...

8.Солнца не будет.

9.Оно умрет.

10.Умрет человек без Солнца.

11.Умрет человечество. Всем конец.

12.Думаем мы об этом?

13.Нет! Мы не думаем. Ну, никак.

14.Воюем. В интригах живем.

15.Могли бы искусственно воссоздать Солнце, планеты, жизнь длить...

16.Нет же. Желаем скончаться.

17.Воюем, воюем... В интригах живем.

...

...

1.Солнце потухнет.

2.То будет нескоро,

3.Но буде же! Будет!

4.И жизни конец.

5.Людям конец.

6.Человечество сгинет.

7.Зачем же мы жили?

8.Растили детей...

9.Мы воевали

10.И убивали.

11.Других. Не своих.

12.В этом смысл какой?

13.Смысл не сыщешь.

14.Не творили мы Солнце.

15.Вот и погибнем,

16.Расплата придет.

...

...

Всё уходящее будет во мне восходить в глубине.

Я ведь теряю, теряю...

Потеря себя тоже будет?

Да! Будет!

Теряется всё в этом мире.

Но... я создаю, созидаю.

Творю я миры бесконечно.

И в этом надежда на счастье.

На то, что потухнуть не сможет, всё то, что творилось однажды.

Творилось... и на века.

...

...

Мы уходящие. И навеки.

Мы человеки? Не человеки.

Мы все друг друга гнетём, гнетём.

К примеру, возьму... Мой сосед Артём.

Многих убил он. Война идёт.

Что, пуля его никогда не найдёт?

Пусть даже так, своей смертью умрет.

Но после себя только беды припрет.

Смерть, смерть гуляет по жизни такой.

Плач только слышен, вопли и вой.

...

...

Мне бы прийти к тебе...

Мне бы прийти к себе...

Мне бы куда-нибудь.

Только бы отдохнуть.

Но знать лишь: над миром взойдёт заря,

И вся моя жизнь - не зря.

...

...

Покончить с собой не желаю.

Буду жить, буду жить, сколько можно,

Хотя всё так туманно, туманно...

Люди спасенья не ищут,

Переделав миры для себя.

Вот и смысл уходит, уходит...

Покончить с собой не желаю,

Хотя сил для борьбы маловато.

...

...

Бродил по улицам Люксембурга. Полно народа. Сидят на лавочках, снуют.

Представил, что всего этого не будет в будущем. Насколько далёкое это будущее - не знаю. Но люди не задумываются, за счёт чего всё это. И не работают в направлении спасения.

Живут себе, не задумываясь. Поэтому всем будет конец. Солнце ведь потухнет - источник жизни. И всё.

Солнце. Всё за счет Солнца.

А новое Солнце не сделано. Время истекло. Катастрофа на носу.

Вот и снова, опять, опять...

Говорящая часть Вселенной


Поворачивает снова вспять

Своей частью, всей сокровенной.

...

...

Я буду опять и снова

Кричать, говорить и петь.

Всё та же, всё та же основа:

Гореть, постоянно гореть.

И буду предельно тихим,

И буду предельно немым.

Пускай даже многоликим.

Пускай даже не святым...

Пусть так. Но буду сгорать,

Чтоб только миры рождать.

Во имя, во имя чего?

Себе не возьму ничего.

...

...

Я по возможности буду жить в этом мире случайном.

Я по возможности буду дышать, говорить и петь.

Заткнут ли мне рот собратья?

Я против них играю.

Я против них пою.

Они все войны желают.

Уцелеть только сами хотят.

Я о других забочусь.

Не воевать совсем!

Жизнь хранить по-всякому.

Это не нравится, нет.

Меня же забьют, чтоб не был.

И не дышал, не пел.

...

...

Всё уйдёт, всё уйдёт куда-то.

Я останусь один, один.

Погибать одному - за счастье.

Рядом нету дурных голов, воссоздавших конец всему.

Впрочем, правду они говорили, если видеть дела людей.

А что делали? Как те люди.

...

...

Вот и снова; опять, опять...

Говорящая часть Вселенной

Поворачивать будет вспять

Тишиною своей сокровенной?

...

...

На свете живут идиоты.

Я должен под них стелиться?

Они власть имеют.

И я должен с ними бороться.

Жаль себя. Время жаль. Впустую с ними что-то лепить совместно.

Идиоты. Они идиоты.

Не выходит от них отдалиться.

С ними что-то надо творить.

Созидать, создавать для всех.


Солнце потухнет.

А я живу

И ничего не творю...

Оттого и беда поджидает.

...

...

Всё прекращается, всё.

Всё исчезает навеки.

И человек исчезнет,

Несмышлёная часть природы.

Он воевал, воевал...

Танком давил другого.

Гений?

Глупейший предел.

Нету прощения, нет.

Шанс упустил, зараза.

...

....

Снова всё будет напрасно.

Я - говорящие нервы.

Во мне перемкнули столетья.

Во мне замирает недуг.

Нету внимания. Впрочем, в прошлом мне было неловко: казалось, недуги роятся.

Я был сам весь не свой и чужой. Теперь - всё родное до боли.

Я выбрал для жизни забрало и подковал свои нервы во имя небес и земли, той человечьей, простой.

...

...

Я всё исполнить должен.

То, что во мне бродило.

Зачем? Я и сам не знаю.

Во имя всего святого.

Во имя света, света...

Он потухает. Всё чёрно.

Жизни такое не надо.

Простор лепестков зелёных жаждет, как я, как я.

...

...

Снова настанет мир?

Россия громит, убивает.

Силы там много, впрочем...

Много беды совершится.

Сила идёт в никуда.

...

...

Всё утекает куда-то,

Всё утекает и канет.

Нету возврата, возврата.

Лучшее что-то настанет?

Лучшее нам созидать,

А не в потёмках играть.

...

...

Я подымаю голову.

Смотрю вперёд, вперёд...

Передо мной лишь пустыня.

В ней человек - ничто.

Как изменить всё это?

Сам я в потемках? Тоже?

Жить буду вечной жизнью.

Я ведь - не за себя...

...

...

Уйду из жизни.

Покамест я кричу - о том, чтоб люди продолжали жизнь.

А как иначе?

Всё другое - зло.

Об этом я кричу с утра до ночи.

Но люди продолжают жить не так, не так, как надо для себя самих.

И не останется от этого живого.

Всё будет смерть в той каменной Вселенной.

...

...

Вот он мир,

Бесконечный весь

Для кружения головы.

Постоянство сделаю я.


Я для того, чтобы делать устойчивость.

Для себя, для себя и других.

А так - из-под ног всё уходит,

Рассыпается, растекается.


Вот он, мир,

Бесконечный весь.

Для кружения головы.

...

...

Вот он мир.

Вот он мир без остатка.

Вот он час,

Вот он час без мечты.

Променять, променять его сладко.

Ощутить всю реальность на ты.

...

...

Человечность - это помощь другим.

...

...

Человек сам творит себе счастье.

...

...

Красота может не иметь смысла, разрушать устаревшие смыслы. И в том её возвышенное.

...

...

Потеря времени порождает дискомфорт души. Это говорит о человеческой разумности, мудрости.

...

...

Правда утверждает жизнь.

...

...

Красота в тебе - это быть самим собой.

...

...

У И.Канта "прекрасно то, что нравится, независимо от смысла". А это указывает на состояние ПРЕКРАЩЕНИЯ, состояние которое примешивается ко всякому прекрасному и возвышенному, разрушая в человеке мелкие, ненужные и устаревшие смыслы.

...

...

Я однажды увижу ничто.

Это смыслы ненужные канули.

...

...

Издевательства и насилия на Запорожской Атомной станции. Российские военные избивают сотрудников Атомной станции, занимаются изнасилованием сотрудниц Атомной станции. Вот что могут делать вооружённые люди России.

Это 2022 год. Украина.

Это продолжается и в 2023 году. И по всей Украине.

...

...

Основываясь на наблюдениях за звёздами Вселенной, астрономы пророчат участь Солнца.

Через пять миллиардов лет (5 млрд. лет) Солнце превратится в красного гиганта. Ядро Солнца сожмётся, а внешние слои расширятся. Солнце расширится до орбиты планеты Марс. А наша планета Земля будет поглощена Солнцем. Через миллиард лет жар Солнца увеличится на десять процентов. И так через каждые миллиард лет. От этого океаны на Земле испарятся. С течением времени поверхность Земли станет горячей.

Со временем Солнце из красного гиганта сожмётся и превратится в белого карлика. А затем превратится в туманность.

Человечество должно приступить к осуществлению собственного спасения. Надо спастись. Задача: спастись, спасти жизнь как таковую. Из-за невозможности осуществления этой задачи можно отказаться от разработки спасательных мероприятий. И жить себе, занимаясь мелочами. Но... можно принять доктрину возможности: "Нет ничего невозможного, а есть маловероятное". По этой доктрине вероятность уцелеть в далёком будущем есть. Надо только приложить усилия по собственному спасению. Всё человечество в своём национальном многообразии должно приложить усилия.

...

...

НЕ ГЕНИЙ И НЕ ГЕРОЙ, НО...

I

Меня периодически помещают в психиатрическую больницу - подлечиться. Считают, что я неадекватный. Я выхожу на площади города и кричу о том, что люди не то делают, неправильно живут, и оттого нам всем будет конец.

Меня обычно забирают в психиатричку, когда я это проделываю рано утром, когда обычно все ещё спят. Я их, видите ли, разбудил.

А они меня?

Из-за них, из-за их поведения я теряю смысл своей жизни.

Вы спросите, каким образом?

А очень просто.

И так...

Скажу. Скажу в сердцах:

"Я не гений и не герой.

И в памяти людей я не останусь.

Но я сделал много добрых дел.

Мои энергии вошли в людскую вязь.

Себя я обессмертил так..."

Но... обессмертил ли?

Это вопрос.

Ведь человечество исчезнет навсегда.

Потухнет Солнце. Энергии не будет.

Погаснут звёзды.

Будет так нескоро,

Но будет, будет так.

И смысл в чём?

Не потому ли кричу на перекрёстках улиц всё об этом.

Об этом речи постоянно завожу.

Ведь обессмертить люди могут, могут себя и род людской. А что творят?

Воюют. И не думают о том, что оттого конец придёт для всех.

Нет, обессмертить не хотят себя, других...

И всем придёт конец.

О человечество!

Как ты мне надоело.

Но без тебя и я - ничто, ничто...

Как всё туманно в этом мире скользком.

На лучшее надеюсь.

И кричу на перекрёстках спозаранку:

"О люди! Ну, одумайтесь! Прошу!

Меня не раз в психушку забирали.

Я по утрам людей будил,

Им спать мешал, мешал...

А как не мешать?

2022 год. Астрономы установили сильные взрывы во Вселенной. В это же время происходят сильные взрывы по всей территории государства Украина. Россия засыпает Украину ракетами. Гибнут люди.

Вместо того, чтобы разобраться, что там происходит в Космосе, не опасен ли Космос для человечества, живущего на Земле... Так вот, вместо этого Россия бомбит Украину и угрожает ядерным оружием всему миру.

2023 год. Ничего не изменилось к лучшему. Войны идут. Для меня это кошмар, потеря всяких смыслов.

II

Своими энергиями я вошёл в человеческий род, ибо делал добрые дела во имя жизни, жизни людей, человечества.

Трудился, как мог. Строил дома, сажал сады, растил детей. Все мои энергии вошли в человеческое сообщество. И если это сообщество исчезнет, то исчезнут мои неповторимые энергии. Они растворятся в хаосе природы, хаосе Вселенной, хаосе Космоса.

И... мне надо как-то, чтобы человечество не исчезло, чтобы мои энергии сохранялись в нём, в этом сообществе. Но...

Но человечество воюет. Мало кто думает о выживании в будущем человеческого рода как такового. Воюют за частные интересы. Россия, например, хочет расширять свои территории. В мифологических представлениях Россия - шире. Поэтому стираются с лица земли целые народности, их строения. Разрушается цивилизованный мир как таковой. И что в результате? Россия хочет приобрести дополнительно оголенные земли - без строений, без людей. Люди не нужны. Люди, которые могут разрешить проблемы выживания человечества в будущем просто уничтожаются.

Вот так!

У человечества нет будущего. Некоторые представители этого человечества во имя своих иллюзий готовы принести в жертву всякое живое. Они в своём бессмысленном движении погубят всё.

А я? Что я? Я выступаю против.

В жизни я многому научался. Раньше я был другой и руководствовался другими принципами, чтобы приспособиться. О себе в прошлом так: там, где меня не ждут, я не объявляюсь, не заявляю о себе, не навязываюсь. Не горюю о тех, кто меня не вспоминает. Не лезу со своими объективными истинами к тем, кому эти истины не нужны. И в целом я не стараюсь делать что-либо тем, кто меня не ценит. Но... всё это в прошлом. Сейчас это лишь на словах. Это для старания, чтобы вспомнить былые времена приспособленца. Теперь, на самом деле, всё по-другому. В моём поведении - всё кувырком...

Такое кувыркающееся поведение меня, конечно, не спасает. Разве что иногда помогает в сложных отношениях с окружающими. Но эта помощь - незначительная. Окружающие чуют и знают, что я на них качу бочку. Говорю, что они не так живут, что надо жить по-другому. Они обороняются. Говорят, что правильно живут. Но... у меня есть основания.

Есть основания. Не фантазии, не сочинительства. Вспоминаю документальные факты 2022 года: "Российские войска в октябре месяце бомбили жилые дома в Украине, в городе Запорожье. Бомба попала в жилой дом в центре города. Так от взрыва оторванная голова ребёнка залетела на крышу соседнего дома. После бомбёжки на дорогах валялись оторванные руки и ноги детей и взрослых". И это что, не основание того, чтобы приговорить Россию и, впрочем, человечество как таковое, к смертной казни? Приговорить человечество за то, что оно такое допускает. А если смерть человечеству, то смысл моей жизни исчезает. Я - часть человечества.

Да! Это моя философия. Без человечества моя жизнь лишается смысла.

Недавно мной было сказано так:

"Мне бы прийти к тебе,

Мне бы прийти к себе.

Мне бы куда-нибудь,

Только бы отдохнуть.

Но знать бы, что мир - заря,

Что жизнь моя - не зря".

Или:

"Солнце потухнет однажды.

Жизнь исчезнет людская.

Всякая жизнь исчезнет,

Будут парить только звёзды,

Мёртвые, впрочем, вовеки...

Звёзды все тоже исчезнут.

Холод глубинный настанет.

Сердце моё непорочно.

Я восстаю, восстаю...".

Когда я восстаю, то бегу на улицы города и кричу, кричу о том, что люди неправильно живут, что от этого теряется возможность выживать. К сожалению, результаты моих действий плачевные. Меня изолируют. Чтобы я не мешал? Не мешал неправильно жить? Никто не собирается меня выслушивать. Сразу ставят диагноз. Нет, чтобы выслушать, предоставить свои доводы, аргументировать их, эти доводы... Нет же. Сразу скручивают руки. Затыкают рот. Суют в бронированную машину "скорой помощи". Бронированную, как при военном положении.

Я им кричу, что ничего плохого не совершал, что они неправильно поступают.

Потом, в машине уже про себя думаю о том, что человечество не станет более благоразумным. И поэтому оно погибнет. Но... если каждый сделает усилия в направлении спасения, то можно будет спасти мир, спасти себя.

Я делал максимум усилий. Многого не позволял себе, от многого отказался.


III.

Через пять миллиардов лет Солнце сожжёт Землю.

Вселенная не вечна. Вселенная расширяется всё быстрее и быстрее. Это фактически свойство пространства. Вселенная - это пространство. Расшире-ние идёт изнутри, и галактики Вселенной расходятся. Расширение ведёт к разрыву всего.

И... это надо учитывать в своём поведении?

Но... Может, эти научные наработки не совсем соответствуют реальности.

Я что-то сделал в своей жизни. А значит, внёс вклад в общее дело. Строил дома, растил детей. И я сделал отпечаток на человечестве. И что, мои усилия будут стёрты, когда распадётся Вселенная и человечество исчезнет?

Я не хочу чтобы Вселенная исчезла.


IV

Недавно написал так:

"1.Вот я.

2.Живу.

3.Умру.

4.Известное дело, умру.

5.Исчезну, исчезну, исчезну...

6.Отпечатки пальцев оставил.

7.На многих. На многом, на многом, на многом оставил.

8.Строил дома... Города!

9.Детей научал.

10.И своих. И чужих.

11.Не чужих, а других.

12.Все мне родные, родные...

13.А Солнце потухнет, и люди исчезнут?

14.Что я творил, всё исчезнет?

15.Бороться, бороться, бороться...

16.За жизнь бороться - любую, всякую, что продолжает движенье вперёд.

Что утверждает живое, живое.

Человечное - значит святое".

Я - сумасшедший. Хочу творить то, что никому не под силу.

Перестраивать Космос!

Ну, сумасшедший!


V

Предотвратить конец света. Это задача.

Астероид может ударить по Земле. Надо рассчитать траекторию астероида. Надо заставить астероид изменить свой курс. Заставить. Или солнечным концентрированным лучом разрушить астероид. Или запустить в Космос зеркало, которое отразит солнечный луч, и направить его на астероид. Луч изменит траекторию астероида и спасёт Землю.

Надо изменить курс астероида, чтобы он не ударил по Земле.

Лазером можно изменить курс астероида.

Задача: предотвратить вымирание человечества.

Что там астероид? Даже ураганы могут покончить с человечеством.

Как усмирить эту стихию?

Ураган можно утихомирить. Но человек про это не думает. Я хочу подтолкнуть человека заниматься укрощением ураганов. Ураганом можно управлять!

Даже извержение вулканов может поколебать существование человечества. Растительность от вулканов погибнет. И человечество будет голодать.

У меня какое-то разорванное мышление. То об одном, то о другом...

Я что, не в себе?

Много опасностей.

А тут ещё война.

Российские солдаты в Украине. За зонтик, за чайник, за унитаз убивают людей. Это звери. Звери недалеко смотрят в своих представлениях.

Да!

Человечеству будет конец. От такого поведения будет конец.

Но надо нам жить сегодня.

А значит - бороться со зверьём.

Воспитывать.

Хе-хе...

БЫТЬ ГЕНИЕМ И ГЕРОЕМ. НО... ЭТОГО МАЛО. НАДО БЫТЬ ЕЩЁ СУМАСШЕДШИМ.

...

...


WRITING 2023

...

...

Awakening.

Meditation.

Silence.

Writing words.

Ecstasy.

Mumbling.

Writing words.

Reading.

Writing words.

OR

AWAKENING.

WRITING WORDS.

...

...

Meditation.

Silence.

Writing words.

Ecstasy.

Mumbling.

Writing words.

OR

WRITING WORDS.

I WRITE WORDS.

...

...

The sun will go out

...

...

1.The sun will go out.

2.Need to do something.

3.No extra moves in business.

...

...

1.The sun will go out at some point.

2.There won't be a person at all.

3.Humanity will die, die.

4.He cannot live without the Sun.

5.That's all.

6.And that's the end.

7.There will be no revival, there will not be.

8.Everything happened once, by accident.

9.There will be no repetitions.

10.We need to save life now.

11.We all depend on perseverance.

12.So let's put all our strength into it.

13.For myself, for myself; for all.

...

...

1.The sun will go down one day.

2.By chance? No. Not by chance.

3.Everything is so arranged in the sky.

4.And in general: randomness at the core.

5.But by chance, all people will not survive.

6.They need to do something.

7.The sun is artificial to do.

8.Create life, not death.

9.Putin they have in favor?

10.They will all come to an end.

11.And unfortunately for me too.

12.I am part of humanity anyway.

13.Putin threatens everyone with a bomb.

14.And they are silent, silent ...

...

...

1.What did I want?

2.Don't know.

3.Die or something.

4.The sun will die.

5.And everyone will die.

6.Everyone will die. They can't do it without the sun.

7.They didn't create their own sun.

8.They fought with each other. They killed.

...

...


I"m everywhere.

And nowhere.

Everywhere means nowhere.

...

...

1.They kill.

2.They mock.

3.They are busy bullying.

4.Create conditions for life?

5.They are not up to it.

6.They are busy bullying.

7.Create an energy-intensive artificial sun?

8.Heh!

9.For them, this is crazy and insane. After all, it is beyond the power of man.

10.And mock, torture, kill under the force.

11.Year two thousand and twenty three.

12.Russian soldiers in Ukraine are mocked, tortured, killed.

13.It doesn't occur to them to do something for life, in the name of human life, all life.

14.They are busy with torture, bullying.

...

...

1.The sun will go out, go out.

2.What will you do, O undeveloped man?

3.What were you doing before?

4.All fought, fought ... For what and why I do not know.

5.Now it's too late to do anything.

6.Life will stop its song.

7.Along with life, you will disappear, superhuman abnormal.

8.The sun will go out. You did know.

9.Knew what it would be.

10.So why did you go to war against your neighbor?

11.What for?

12.Were there any ambitions?

13.Well, what... You will now disappear.

...

...

1.Everything is relative.

2.However, life is not relative.

3.If something is missing, it will stop altogether.

4.The sun, for example, will not.

5.The sun will go out. And that's it. There won't be life, there won't be.

6.And the sun will go out, go out.

7.And the man knows it.He is not such a resident at all.

8.Knows. But still he continues to do everything that is not necessary.There will be an end to man.

9.Fighting. Feasting.

10.So what?

11.Yes! There will be an end to man. He is not such a resident at all.

12.Weak will? Is it stupidity?

13.But does it matter?

14.Don't know.

15.Everything will inevitably happen.

16.And there will be no life forever.

...

...

1.The sun will go out.

2.Life will end. All living things will end.

3.Is the person not responsible?

4.No.

5.Like a leaf dangling in the wind...

6.So is a man in his thoughts.

...

...

1.The sun will go down one day.

2.One day life will end.

3.One day there will be no people.Disappear, disappear forever.

4.But why? From what?

5.Didn't make it disappear.

...

...

1.I will live for centuries.

2.The sun will go down soon.

3.And man will create for centuries, create.

4.Will create for life, life...

5.Isn't it fantasy?

6.After all, a man kills.

7.And humanity is mortal.

8.Without the sun, it will go out.

9.Will disappear forever and ever.

10.I don't know how it will be. Don't know.

11.But man kills.

12.Therefore, he will disappear.

13.He did not cherish the living.

...

...

1.I don't want to live in this ugly world anymore.

2.But I will still live, I will.

3.After all, something needs to be done.

4.People went crazy.

5.They fight and they kill.

6.And the sun will go out, and that's it!

7.Everything will stop forever.

8.I will live, I will live and fight.

9.For the sacred life through the ages.

...

...

1.The sun will go out.

2.Need to do something.

3.No extra moves in business.

...

...

1.The sun will go out at some point.

2.There won't be a person at all.

3.Humanity will die, die.

4.He cannot live without the Sun.

5.That's all.

6.And that's the end.

7.There will be no revival, there will not be.

8.Everything happened once, by accident.

9.There will be no repetitions.

10.We need to save life now.

11.We all depend on perseverance.

12.So let's put all our strength into it.

13.For myself, for myself; for all.

...

...

1.The sun will go down one day.

2.By chance? No. Not by chance.

3.Everything is so arranged in the sky.

4.And in general: randomness at the core.

5.But by chance, all people will not survive.

6.They need to do something.

7.The sun is artificial to do.

8.Create life, not death.

9.Putin they have in favor?

10.They will all come to an end.

11.And unfortunately for me too.

12..I am part of humanity anyway.

13.Putin threatens everyone with a bomb.

14.And they are silent, silent ...

...

...


ЗМ╤СТ


ПЕРЕДМОВА 3


ПИСЬМО 2023 4


ПИСЬМО - 2023 283


WRITING 2023 331


Л╕тературно-художн╓ видання


МУРАШК╤Н Михайло Георг╕йович


ЗАПИСИ 2023 РОКУ


Укра╖нською, рос╕йською та англ╕йською мовами


В╕дпов╕дальний за випуск А. М. Шкляр


П╕дписано до друку 12.12.2023. Формат 60x84 1/16.

Пап╕р офсетний. Друк офсетний. Ум. друк. арк. 19,76.

Обл.-вид. арк. 14,60. Наклад 50 прим. Замовлення. ╧ 132.


Видавець ╕ вигот╕вник ПП "Монолит"

49038, м. Дн╕про, вул. Ярослава Мудрого, 56.

E-mail: monolit97@i.ua

Св╕доцтво про внесення до Державного ре╓стру

ДК ╧ 273 в╕д 08.12.2000.


Мурашкiн М.Г.

М 91 Записи 2023 року / М.Г. Мурашкiн. - Днiпро: Монолит, 2023. - 340═с.

ISBN 978-617-7369-83-6

До книги "Записи 2023 року" Михайла Мурашк╕на ув╕йшли тексти, написан╕ за р╕к. Розгляда╓ться стан ПРИПИНЕННЯ - за поняттями ╕ категор╕ями. Досл╕джуються рефлекс╕╖ - у в╕дпов╕дност╕ з поняттями ╕ категор╕ями сучасно╖ ф╕лософ╕╖ постмодерн╕зму. Також вм╕щено медитативну ╕ екстатичну л╕рику, твори у форм╕ версе, верл╕бру. Автор торка╓ться багатьох загальнолюдських ц╕нностей. Зокрема розглядаються питання життя ╕ смерт╕. Книга буде ц╕кавою як науковцям ╕ студентам, так ╕ широкому колу читач╕в.

УДК 081


Зв"язок з автором зд╕йсню╓ться через електронну пошту:

Е-mail: michailmurashkin@gmail.com

Е-mail: murashkin.mykhailo@pgasa.dp.ua

Додаткова ╕нформац╕я в ╤нтернет╕:

1) michailmurashkinbooks.blogspot.com [або: Издания Михаила Мурашкина]

2) http: // samlib.ru/m/murashkin_m_g/ [або: Мурашкин Михаил Георгиевич - Lib.ru: Журнал "Самиздат"]

3) murashkin.jimdo.com [або: Записи Мурашкина]

4) mgmurashkin.jimdo.com

5) murashkinmg.narod.ru