# Записи 2021 року: Частина Друга

Михаил Георгиевич Мурашкин

Книга Михайла Мурашк╕на "Записи 2021 року: частина друга" вм╕щу╓ тексти, написан╕ протягом цього року. Тут ╕ ф╕лософськ╕ рефлекс╕╖ ╕ медитативна л╕рика. Бачаться дотики до р╕зних напрямк╕в культури. Тому книжка буде ц╕кавою широкому колу читач╕в.

Михайло МУРАШК╤Н


ЗАПИСИ 2021 РОКУ:

ЧАСТИНА ДРУГА


Днiпро


МОНОЛИТ


2021


УДК 081

М91


Книга Михайла Мурашк╕на "Записи 2021 року: частина друга" вм╕щу╓ тексти, написан╕ протягом цього року. Тут ╕ ф╕лософськ╕ рефлекс╕╖ ╕ медитативна л╕рика. Бачаться дотики до р╕зних напрямк╕в культури. Тому книжка буде ц╕кавою широкому колу читач╕в.


ISBN 978-617-7369-75-1 No Мурашкiн М.Г., 2021


ПЕРЕДМОВА


"Записи 2021 року: частина друга" Михайла Мурашк╕на - це роздуми, заф╕ксован╕ протягом цього року. Тут ╕ ф╕лософськ╕ рефлекс╕╖, ╕ медитативна л╕рика, ╕ дотики до р╕зних напрямк╕в культури. Тому книжка буде ц╕кавою широкому колу читач╕в.

Автор розгляда╓ важлив╕ аспекти ф╕лософ╕╖, ф╕лософ╕╖ науки. У текст орган╕чно впл╕таються ╕ медитативно-л╕ричн╕ твори. Саме цього року для автора були важливими ╕де╖ ф╕лософських дисципл╕н, гуман╕тарних

наук.

Розглянуто стан ╤НШОГО постмодерну. Цей

╤НШИЙ може розум╕тися як додатковий регуляторний механ╕зм, що з'явля╓ться у людини в складних умовах соц╕ального життя.

Стан ╤НШОГО як додатковий регуляторний механ╕зм людини ма╓ певн╕ характеристики ╕ виника╓ спонтанно, раптово як компенсаторна реакц╕я на неспроможн╕сть людини проявити себе повною м╕рою у складних умовах навколишнього сусп╕льного середовища.

Стан ╤НШОГО припиня╓ вс╕ляку др╕б'язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога не-важливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Однак у св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ╤НШОГО незрозум╕ло чому призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння. Отже стан ╤НШОГО розум╕╓ться як СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE).

"Записи 2021 року: частина друга" можуть бути корисними широкому колу читач╕в, вс╕м тим, хто ц╕кавиться р╕зними напрямками культури.


ПИСЬМО 2021. БЕРЕЗЕНЬ.╤╤


...


...


НАУКА В КОНТЕКСТ╤ Ф╤ЛОСОФСЬКИХ ЗНАНЬ


ВСТУП


Наука ф╕ксу╓ закон або ту чи ╕ншу законом╕рн╕сть, якою вона ╓ в д╕йсност╕, а ф╕лософ╕я каже, як повинно бути. Тобто ф╕лософськ╕ концепти мають суб'╓ктивний момент. Ф╕лософськ╕ теор╕╖ зак╕нчуються утвердженням певних ц╕нностей, яких людина повинна дотримуватися, маючи певний спос╕б життя. А наука каже про об'╓ктивн╕сть - якою вона ╓. Наука оц╕ню╓ д╕йсн╕сть з погляду сущого, з погляду об'╓ктивних закон╕в, як╕ не залежать в╕д людини.

На в╕дм╕ну в╕д науки, в ф╕лософ╕╖ не усува╓ться суб'╓ктивний момент ц╕нн╕сного характеру. Тобто ф╕лософ╕я оц╕ню╓ д╕йсн╕сть не т╕льки з погляду сущого, а й з погляду належного, як воно повинно бути, враховуючи буття, спрямоване в майбутн╓ людського життя. При цьому вона вклада╓ в сво╖ концепти проекц╕╖ людського буття, направлен╕ в майбутн╓.

Науков╕ ╕стини, як╕ перев╕рен╕ практикою, встановлюють причини виникнення тих чи ╕нших явищ ╕ в╕дкривають законом╕рност╕ ╕ закони, за якими те чи ╕нше явище ╕сну╓ в д╕йсност╕. Тому треба з приводу того чи ╕ншого явища, перш за все, описати науков╕ ╕де╖, перев╕рен╕ практикою, описати ф╕лософськ╕ концепти мудрец╕в, перев╕рен╕ ╕стор╕╓ю на ╕стинн╕сть. А пот╕м можна вже додавати власне ф╕лософське бачення: як ма╓ бути, яке м╕сце те чи ╕нше явище повинно займати в житт╕ людини, як╕ ц╕нност╕ повинн╕ бути в пр╕оритет╕ для людських д╕й.

Ор╕╓нтуючись на описане вище розум╕ння, в дан╕й робот╕ спочатку йде опис основних загальних положень наукових ╕стин, перев╕рених практикою, а також ф╕лософських сентенц╕й мудрец╕в, перев╕рених ╕стор╕╓ю, як безперечно ╕стинних положень. Пот╕м йдуть судження того, як ма╓ бути насправд╕. Тобто малю╓ться ф╕лософська картина св╕ту. В книз╕ це вигляда╓ так: спочатку пишуться загальн╕ положення тих чи ╕нших наукових ╕стин, розвинутих в тому чи ╕ншому розд╕л╕ ф╕лософ╕╖, а пот╕м малю╓ться ф╕лософська картина св╕ту про те, як все повинно бути в д╕йсност╕. Це стосу╓ться також ╕ морал╕. Наука не полиша╓ цей суб'╓ктивний прошарок д╕йсност╕. Спочатку описуються ╕ встановлюються запов╕д╕, як вони ╕снують в д╕йсност╕, виявляються причини виникнення цих запов╕дей. А пот╕м вже йдуть ф╕лософськ╕ сентенц╕╖ про те, як все ма╓ бути в д╕йсност╕. Тобто йде суб'╓ктивний момент ф╕лософа про те, як╕ ц╕нност╕ в пр╕оритет╕, який спос╕б життя бажано мати.

Отже, розд╕ли книги починаються ╕з загальних положень, як╕ висувають наука ╕ ф╕лософ╕я. Дал╕ - роздуми про справжн╕й стан речей: як все ма╓ бути в д╕йсност╕. ╤ тут вже йде дотик до ╕деалу.


Розд╕л ╤. НАУКА ╤ Ф╤ЛОСОФ╤Я


Наука в контекст╕ ф╕лософських знань - це розгляд науки, яка повинна бути в майбутньому. Розвиток науки може п╕ти по р╕зних др╕бних шляхах, що не будуть виконувати роль спас╕ння, захисту людини в╕д катастроф╕чних ситуац╕й, як╕ можуть виникнути. Наука передбача╓. ╤ це одне з ╖╖ завдань: передбачити, попередити - задля збереження життя, людського життя.

Наука встановлю╓ закони ╕ законом╕рност╕ так, як це ╓ в д╕йсност╕. Ф╕лософ╕я ж ╕нтегру╓ знання про закони ╕ законом╕рност╕, як╕ встановили р╕зн╕ науки, ╕нтегру╓ в загальну картину св╕ту. Але ф╕лософ╕я пропону╓ шляхи розвитку - не так як ╓, а як повинно бути задля життя.

Теоретична ф╕лософ╕я - це онтолог╕я, гносеолог╕я ╕ акс╕олог╕я. Тобто ф╕лософ╕я в сво╖й ц╕л╕сност╕ завершу╓ться, коли наявн╕ ц╕нност╕, з'явля╓ться у людини основна ц╕нн╕сть, заради яко╖ вона живе. З приводу ц╕╓╖ ц╕нност╕ ф╕лософ ╕ каже, як все ма╓ бути в д╕йсност╕.

Перш за все, опишемо ф╕лософськ╕ положення, як╕ виникають з основних загальних ╕стин науки, опишемо т╕ положення, що ор╕╓нтують на таку к╕нцеву головну ц╕нн╕сть як людське життя. Отже, опишемо ф╕лософ╕ю в ╖╖ загальних положеннях.

Ф╤ЛОСОФ╤Я

Ф╕лософ╕я як гуман╕тарна наука, як св╕тоглядна теор╕я (загальн╕ положення). Науков╕ факти, ╕нтегруючись в структури ╕ системи, стають ф╕лософ╕╓ю, малюють всезагальний св╕тогляд, картину св╕ту, яка повинна бути. Виходячи ╕з закон╕в науки, окреслимо основн╕ загальн╕ положення ф╕лософ╕╖.

Ф╕лософ╕я ╓ певна духовна культура. Призначення ф╕лософ╕╖ поляга╓ в осмисленн╕ основи природного ╕ соц╕ального св╕ту. Також ф╕лософ╕я ма╓ призначення осмислювати, яким чином творяться людське п╕знання ╕ культура людей, осмислювати саму людину, ╖╖ сутн╕сть.

Насл╕дком ф╕лософського осмислення ╓ формування у людини св╕тоглядних переконань про буття та про сенс людсько╖ присутност╕ в ньому.

Насл╕дком ф╕лософського осмислення ╓ формування св╕тоглядних переконань про граничн╕ можливост╕ осягнення буття людиною.

Тобто ф╕лософ╕я за сво╖м зм╕стом в╕д╕гра╓ роль св╕тогляду. Вона виража╓ св╕тов╕дчування, тобто в╕дчуття, сприймання й розум╕ння св╕ту.

Ф╕лософ╕я да╓ вираження сп╕вв╕дношення мислення ╕ буття, духовного ╕ матер╕ального св╕ту.

Ф╕лософськ╕ ╕де╖ виражають певне ставлення людини до д╕йсност╕. Це в╕дбива╓ться на ╖╖ сусп╕льн╕й повед╕нц╕. Ставлення людини до д╕йсност╕ ор╕╓нту╓ людину ╕ ╖╖ сусп╕льну повед╕нку.

Ф╕лософ╕я заклада╓ основу для людських ц╕нностей та ╕деал╕в.

Ф╕лософська форма св╕тогляду не спира╓ться на в╕рування та фантастичн╕ уявлення про людину ╕ св╕т. Цим ф╕лософська форма св╕тогляду в╕др╕зня╓ться в╕д м╕фолог╕чно╖ та рел╕г╕йно╖ форм.

Ф╕лософська форма св╕тогляду не спира╓ться на безпосередн╕й житт╓вий досв╕д людини, на ╖╖ безпосередн╕ традиц╕╖. Цим ф╕лософська форма св╕тогляду в╕др╕зня╓ться в╕д буденного св╕тогляду.

Ф╕лософська форма св╕тогляду не ╜рунту╓ться на чутт╓во-образному вираженн╕ д╕йсност╕. Цим ф╕лософська форма св╕тогляду в╕др╕зня╓ться в╕д художньо╖ форми, в╕д мистецтва.

Ф╕лософська форма св╕домост╕ буду╓ свою картину св╕ту на основ╕ теоретичного осмислення буття, на основ╕ здобутк╕в наукового п╕знання та на основ╕ надбань культури.

Ф╕лософська форма св╕домост╕, будуючи сво╖ св╕тоглядн╕ концепти (концепц╕╖), використову╓ рац╕онально-понят╕йн╕ форми, лог╕чн╕ способи об╜рунтування.

Ф╕лософ╕я ╓ наукою, оск╕льки вона як рац╕онально-понят╕йна ╕ лог╕чно об╜рунтована побудова ма╓ риси теор╕╖, теоретичного осво╓ння д╕йсност╕.

Ф╕лософ╕я ма╓ риси духовно-практичного осво╓ння д╕йсност╕. Це зближу╓ ╖╖ з мистецтвом.

Ф╕лософ╕я досл╕джу╓ загальнозначущ╕ проблеми, тобто проблеми ╕стини, добра, краси, свободи.

Ф╕лософський метод. Ф╕лософський метод ╓ рац╕ональним та умоглядним. В╕н застосову╓ться до п╕знання природно╖ або соц╕ально╖ реальност╕ опосередковано, а не безпосередньо.

Ф╕лософ╕я - це умоглядна рефлекс╕я у форм╕ роздум╕в, м╕ркувань про досв╕д людства. Ф╕лософ╕я переосмислю╓ цей досв╕д, переосмислю╓ ц╕нност╕ й ╕деали, як╕ вже склалися в культур╕.

Ф╕лософське знання виража╓ться через категор╕╖, тобто через всезагальн╕ поняття.

Зм╕ст ф╕лософських категор╕й визнача╓ться через альтернативн╕ протиставлення (рух ╕ спок╕й, причина ╕ насл╕док, матер╕я ╕ дух, об'╓кт ╕ суб'╓кт, ╕стина ╕ омана, добро ╕ зло, краса ╕ потворн╕сть, свобода ╕ неволя).

У ф╕лософських теор╕ях, в ╖х концептах присутн╓ в╕дношення суб'╓кта до об'╓кта, тобто присутн╕й суб'╓ктивний момент. В ф╕лософ╕╖ не усува╓ться суб'╓ктивний момент, як це робиться в природничих та соц╕огуман╕тарних науках. Тобто ф╕лософ╕я оц╕ню╓ д╕йсн╕сть не т╕льки з погляду сущого, а й з погляду належного, як воно повинно бути, враховуючи буття, спрямоване в майбутн╓, конструюючи проекц╕╖ людського буття в майбутн╓.

Ф╕лософ╕я ма╓ функц╕ю загально╖ методолог╕╖. Ф╕лософ╕я впроваджу╓ метод, який безпосередньо в╕дкрива╓ ╕стину. Ф╕лософськ╕ теор╕╖ не мають свого прямого експериментального забезпечення. Так╕ теор╕╖ неможливо експериментально перев╕рити на предмет ╕стини чи хибност╕.

Людина оц╕ню╓ п╕знавальну значим╕сть ф╕лософських теор╕й за ╖х анал╕тико-синтетичними можливостями, тобто наск╕льки вони можуть пробудити людину. Ф╕лософськ╕ теор╕╖ оц╕нюються за ╖х здатн╕стю пробуджувати св╕дом╕сть, будити у людин╕ думки.

Ф╕лософ╕я, малюючи св╕тоглядн╕ засади, сво╓ю пол╕тикою пропагу╓ такий спос╕б життя людини, який ор╕╓нту╓ на продовження цього життя в майбутньому. Який св╕тогляд повинен ╕снувати в головах людей? Той, за яким головне - це спас╕ння людства в╕д майбутн╕х катастроф. Св╕тогляд - це думки про спас╕ння.

Ф╤ЛОСОФ╤Я НАУКИ

Ф╕лософ╕я науки як ф╕лософська дисципл╕на (загальн╕ положення). Ф╕лософ╕я науки - це ф╕лософська дисципл╕на, предметом яко╖ ╓ розвиток наукового знання. При цьому використовуються так╕ способи досл╕дження, як спостереження, пояснення, передбачення. З'ясову╓ться, наск╕льки ц╕ способи досл╕дження можуть створювати системи знань, усувати протир╕ччя, творити нове знання.

Ф╕лософ╕я науки ма╓ онтолог╕чну направлен╕сть, коли вивча╓ онтолог╕чн╕ основи науки, розглядаючи ф╕лософ╕ю ф╕зики, ф╕лософ╕ю б╕олог╕╖ та ╕нших наук природознавства; розглядаючи ф╕лософ╕ю психолог╕╖, ф╕лософ╕ю права та ╕нш╕ соц╕ально-гуман╕тарн╕ науки.

Ф╕лософ╕я науки, розробляючи методолог╕ю, нада╓ ╖й критичну функц╕ю у в╕дношенн╕ п╕знавально╖ практики.

Св╕т зм╕ню╓ться. Людина ╕ соц╕ум зм╕нюються. Отже, ф╕лософ╕я зм╕ню╓ться. Зм╕ст ф╕лософ╕╖ оновлю╓ться. Виникають нов╕ знання. А ф╕лософ╕я структуру╓ ╕ систематизу╓ ц╕ нов╕ знання.

Ф╕лософ╕я розгляда╓ питання: "Що ╓ св╕т", "Що ╓ Я людини", "Що ╓ не-Я людини". Ф╕лософ╕я розгляда╓ питання: "Що ╓ над-Я людини". Тобто розглядаються питання трансценденц╕╖.

В ф╕лософ╕╖ сформувалися так╕ дисципл╕ни, як ф╕лософ╕я буття (онтолог╕я), ф╕лософ╕я св╕домост╕, ф╕лософ╕я знання та п╕знання (еп╕стемолог╕я, гносеолог╕я, методолог╕я), ф╕лософ╕я ц╕нностей (акс╕олог╕я), ф╕лософ╕я морал╕ (етика), ф╕лософ╕я сусп╕льства (соц╕альна ф╕лософ╕я), ф╕лософ╕я культури (ф╕лософська культуролог╕я), ф╕лософ╕я мистецтва (естетика), ф╕лософ╕я спас╕ння (рел╕г╕йна ф╕лософ╕я, ф╕лософ╕я рел╕г╕╖), ф╕лософ╕я людини (ф╕лософська антрополог╕я).

За ╤ману╖лом Кантом ф╕лософ╕я - це систематизоване вчення про знання. Тобто тут ф╕лософ╕я осмислю╓ знання про св╕т ╕ людину, а не про сам св╕т ╕ не про саму людину. А отже, тут еп╕стемолог╕я та гносеолог╕я в основ╕.

Традиц╕╖ знец╕нюються. ╤ потр╕бн╕ ╕нновац╕╖. Потр╕бно оновлювати св╕тогляд.

Св╕тогляд. Св╕тогляд - це система погляд╕в людини на св╕т ╕ на м╕сце людини в цьому св╕т╕. Це ц╕л╕сна система погляд╕в як результат пост╕йного осво╓ння св╕ту людиною; це спос╕б самовизначитись людин╕ в думках при зштовхуванн╕ з навколишн╕м св╕том. Св╕тогляд - це система духовних ц╕нностей людини.

Ф╕лософ╕я на основ╕ нових факт╕в науки створю╓ нов╕ св╕тоглядн╕ ╕де╖.

Ф╕лософ╕я за допомогою понят╕йно-категор╕ального ╕нструментар╕ю робить структуровану систему нових знань про суще та уявлення про належне. Ф╕лософ сво╓ розум╕ння сущого й належного проекту╓ на сусп╕льне буття, де належне - ╕деал сусп╕льного життя, ╕деальний образ життя для людини. Ф╕лософ сво╖ми концепц╕ями пропагу╓ цей образ життя. ╤ це його ╕деолог╕я.

Св╕дом╕сть. Св╕дом╕сть - це властив╕сть певно╖ об'╓ктивно╖ реальност╕. Мислення. Мислення - це оперування ╕деальними утвореннями. Мислення - це в╕дображення людським мозком об'╓ктивно╖ реальност╕; в╕дображення людиною, або суб'╓ктом, об'╓ктивно╖ реальност╕; в╕дображення об'╓ктивно╖ реальност╕ в образах ╕ поняттях. Мислення ╓ в╕дображення виб╕ркове, ц╕лепокладаюче, опосередковане. Мислення - активне, творче, певною м╕рою самост╕йне.

Мислення - це в╕дображення суб'╓ктом об'╓ктивно╖ реальност╕. Але мислення не обмежу╓ться в╕дображенням заданого ззовн╕. Мислення в╕дстороню╓ться в╕д в╕дображуваного ╕ продовжу╓ться автономно. Тобто мислення ╓ процес внутр╕шн╕й. Внутр╕шн╕й - це ╕нтер╕орний.

Мислення розвива╓ться в процес╕ д╕яльного осво╓ння людиною зовн╕шнього св╕ту. Процес мислення проходить так, що схематичн╕ форми практичних д╕й стають усталеними. Практичн╕ д╕╖ в╕дтворюються в сталих м╕ркуваннях, в сталих схемах та формах, в сталих лог╕чних правилах. Стал╕ м╕ркування ╜рунтуються на поняттях, судженнях, умовиводах. Поняття, судження ╕ умовиводи закр╕плюють стал╕сть як загальнообов'язков╕сть правил мислення. Ц╕ правила приймаються ╕ засвоюються вс╕ма людьми. Без них неможливе порозум╕ння м╕ж людьми. Порозум╕ння людини з людиною ╕сну╓ тому, що вс╕ма прийнят╕ й засво╓н╕ певн╕ правила мислення. Тобто мисленню притаманне загальне м╕ркування. Загальн╕сть м╕ркування - це дискурсивн╕сть мислення. Кожне м╕ркування виводиться з попереднього ╕ у свою чергу обумовлю╓ наступне м╕ркування. Це ╓ дискурсивне мислення.

М╕ркування людей функц╕онують в ╖х особист╕сн╕й виб╕рковост╕ й конкретн╕й нац╕леност╕. М╕ркування людини ╕нтегрують ╕ синтезують ще й нов╕ ╕ндив╕дуальн╕ уявлення людини, нов╕ сусп╕льн╕ уявлення. Це нада╓ самост╕йн╕сть, суверенн╕сть процесам мислення. Заради збереження сво╓╖ самост╕йност╕ ╕ суверенност╕ людина в сво╖х духовних прагненнях готова до жертви, до загибел╕. Тобто в людин╕ присутня самод╕яльн╕сть мислення, яка пересува╓ ╕ в╕дсува╓ певн╕ загальн╕ правила. А отже, мисленню притаманне пересування загальних заданих м╕ркувань. Пересування - це трансгрес╕я.

Самод╕яльн╕сть мислення - як дискурсивна, так ╕ трансгресивна. Дискурсивн╕сть п╕дпорядкову╓ мислення заданим схемам та формам, а трансгресивн╕сть виводить за меж╕ заданих схем та форм. Дискурсивн╕сть - це рух мислення за заданими правилами, а трансгресивн╕сть ╓ перегляд правил, ╖х пересування, ╖х зм╕на, в╕дсування. Тому дискурсивне мислення - це пасивне в╕дтворення мисленням певних знань, трансгресивне мислення - це активне творення нових знань.

╢ мислення повсякденно-побутове, мр╕йливо-образне, морально-етичне, художньо-естетичне, м╕ф╕чне, рел╕г╕йне, м╕стичне. А ╓ мислення наукове. Предметом наукового мислення ╓ законом╕рност╕ збагачення знання. Знання - це зм╕ст св╕домост╕, який може бути виражений мовою, виражений в мов╕.

Наукове мислення. Зм╕ст наукового мислення - це збагачення знань про об'╓ктивн╕ процеси. Вчений осмислю╓ об'╓ктивн╕ процеси, в╕д чого форму╓ уявлення й сам╕ м╕ркування про них, про ц╕ об'╓ктивн╕ процеси. Зм╕ст наукового мислення - це збагачення знання про зм╕ни в уявленнях ╕ м╕ркуваннях. Зм╕ни в уявленнях ╕ м╕ркуваннях в╕дкривають можливост╕ людини абстрагувати сво╖ м╕ркування в╕д об'╓ктивних процес╕в, що да╓ змогу перетворювати знання. Зм╕ст наукового мислення - це збагачення знань про в╕д-сутн╕сть достатньо╖ к╕лькост╕ уявлень щодо певних об'╓к-тивних процес╕в. Це розгляд проблемних ситуац╕й.

Еп╕стемолог╕я. Еп╕стемолог╕я - це вчення про знання, про об'╓ктивне знання, таке, що не залежить в╕д того, хто п╕зна╓.

Гносеолог╕я. Гносеолог╕я - це вчення про п╕знання, про процес п╕знання, про п╕знавальн╕ процедури суб'╓кта.

Наукове п╕знання - це творення знання, творення знань. Складовими наукового п╕знання ╓ чутт╓ве й рац╕ональне, емп╕ричне, тобто досв╕дне, й теоретичне. Теоретичне мислення виходить з певних думок, акс╕ом, а не з того об'╓ктивного, що ╕сну╓ поза думками.

Наука прогнозу╓, торка╓ться нев╕домого, йде за меж╕ в╕домого. Тому трансгресивн╕сть в╕д╕гра╓ важливу роль в науковому мисленн╕. Трансгресивн╕сть - перем╕щення заданого, вих╕д за меж╕ всього заданого.

Ф╕лософськ╕ системи ╕ структури - це вчення про знання. Але теоретична наука - це система знань. Тобто ми ма╓мо схож╕сть ф╕лософського ╕ науково-теоретичного мислення.

Емп╕ричне досл╕дження ма╓ сво╖м предметом матер╕альний об'╓кт ╕ прояви цього матер╕ального об'╓кта, явище, яке доступне нашим в╕дчуттям. Емп╕рик практично вза╓мод╕╓ з об'╓ктом за допомогою певних прилад╕в. Наприклад, лабораторного обладнання. Теоретичне досл╕дження ма╓ сво╖м предметом сутн╕сть, сутн╕сн╕ законом╕рност╕, як╕ прихован╕ за явищами, а не сам╕ явища. Теоретик вза╓мод╕╓ з об'╓ктом подумки. Тут засобом досл╕дження виступа╓ ╕деальне, ╕деальний об'╓кт. Наприклад, "абсолютно тверде т╕ло" в природознавств╕. Або "досконала демократ╕я" в соц╕альних науках. Такий ╕деальний об'╓кт в д╕йсност╕ не ╕сну╓.

Емп╕ричн╕ досл╕дження - це спостереження, експерименти, вим╕рювання, де проходить практична вза╓мод╕я з об'╓ктом. Теоретичн╕ досл╕дження - це розумов╕ експерименти, систематизац╕я, формал╕зац╕я, акс╕оматизац╕я, ╕деал╕зац╕я.

Ф╕лософське мислення - це теоретичне мислення, абстрагування, абстракц╕╖. Але ф╕лософи для сво╖х систем ╕ структур беруть знання з емп╕ричних досл╕джень.

Ф╕лософ╕я - це теор╕я св╕тогляду де смислов╕ узагальнення базуються на наукових знаннях. Наука ма╓ вплив на ф╕лософ╕ю. Так, наприклад, експериментальне природознавство ХV╤╤ стол╕ття вплинуло на вироблення механ╕стично╖ картини природи. А в Х╤Х стол╕тт╕ наукова революц╕я породжу╓ в ф╕лософ╕╖ не механ╕стичну картину природи, яка заперечу╓ механ╕стичн╕ принципи. Це тому, що з'явився новий погляд на неперервн╕сть ╕ перервн╕сть, на прост╕р ╕ час, з'явився новий погляд на частину й ц╕ле, динам╕чн╕сть ╕ статичн╕сть. У ХХ стол╕тт╕ глобал╕зац╕я людсько╖ д╕яльност╕, де важливу роль в╕д╕гра╓ ╕ науково-п╕знавальна д╕яльн╕сть, вплива╓ на те, що в ф╕лософ╕╖ розкрива╓ться людський фактор як важливе.

Зм╕ни в природознавств╕ зм╕нюють систему знань, наукову картину д╕йсност╕, в╕д чого зм╕нюються системи ╕ структури знань ф╕лософ╕в. Але ╕ ф╕лософ╕я вплива╓ на науковц╕в. Тут важливу роль в╕д╕гра╓ принцип рац╕ональност╕, де розкрива╓ться п╕знавальне ставлення людини до св╕ту. Але тут йдеться ╕ про методолог╕ю, метод. Тобто йдеться не про зм╕ст знання, а про способи здобування цього знання, йдеться про шляхи п╕знання. Практика людсько╖ д╕яльност╕ породжу╓ методи.

╤стор╕я науки та ф╕лософ╕╖ показу╓, що у середньов╕чч╕ (а це в ньому Х╤╤╤-Х╤V стол╕ття) схоластика проводила огляд знань, п╕дсумовуючи системи знань. Але науков╕ знання ╕ ф╕лософ╕я п╕дпорядковувались теолог╕╖. У Новий час (а це ХVII-XVIII стол╕ття) з'явля╓ться експериментальне природознавство, розробляються науков╕ методи. Френс╕сом Беконом було проведено огляд ус╕х досягнутих знань. Ф╕лософ╕я науки як досл╕дження склалася у Х╤Х стол╕тт╕. В сучасн╕й ф╕лософ╕╖ (а це ХХ стол╕ття) виникло наукознавство, почалося досл╕дження функц╕онування науки. Проводиться комплексне вивчення науки. Це форму╓ ф╕лософ╕ю науки. Ця ф╕лософ╕я розкрива╓ узагальнююч╕ характеристики науки. Ф╕лософ╕я науки осмислю╓ науково-п╕знавальну д╕яльн╕сть людини, розкрива╓ законом╕рност╕ ц╕╓╖ д╕яльност╕. Онтолог╕я говорить про науку як реальн╕сть. Еп╕стемолог╕я осмислю╓ знання як результат науково╖ д╕яльност╕ людини. Акс╕олог╕я розгляда╓ науку в систем╕ ц╕нностей, розгляда╓ значення науки для людини.

Ф╕лософ╕я науки в сво╓му св╕тогляд╕ ор╕╓нту╓ ╕нш╕ науки в ╖х досл╕дженнях на вир╕шення проблем, спрямованих на ствердження ╕ розвиток людського життя. Отже, якою ма╓ бути наука? Досл╕дження повинн╕ ор╕╓нтуватися на спас╕ння людства в╕д майбутн╕х катастроф. Тут ф╕лософ╕я науки - це наука, ор╕╓нтована на спас╕ння.

╤СТОР╤Я Ф╤ЛОСОФ╤╥

╤стор╕я ф╕лософ╕╖, ╖╖ основн╕ пер╕оди теоретичних зм╕н (загальн╕ положення). Ф╕лософ╕я зародилася при поширенн╕ ╕ поглибленн╕ знань, коли ц╕ знання вже не могли вкладатися в м╕фолог╕чне розум╕ння св╕ту.

Перш╕ ф╕лософськ╕ вчення виникли в ╤-му тисячол╕тт╕ до н.е. в ╤нд╕╖. Це веданта, йога. В Кита╖ - це Лао-Цзи, Конфуц╕й. В V-му стол╕тт╕ до н.е. в Давн╕й Грец╕╖ - це Геракл╕т, Демокрит. Сам терм╕н "ф╕лософ╕я" вперше з'явився у П╕фагора, тобто в античн╕й ф╕лософ╕╖.

Антична ф╕лософ╕я. Антична ф╕лософ╕я - це космоцентризм. Антична ф╕лософ╕я мала форму систематизац╕╖ конкретно-наукового знання. Це була натурф╕лософ╕я. Антична ф╕лософ╕я, ор╕╓нтуючись переважно на науку, систематизувала науков╕ знання в лог╕ко-рац╕онал╕стичн╕й форм╕.

Середньов╕чна ф╕лософ╕я. Середньов╕чна ф╕лософ╕я - це теоцентризм. Тобто середньов╕чна ф╕лософ╕я - це панування рел╕г╕йно╖ св╕домост╕.

У середньов╕чн╕й ф╕лософ╕╖ пану╓ гностицизм, тобто по╓днання ф╕лософ╕╖ з м╕стичним п╕знанням.

У середньов╕чн╕й ф╕лософ╕╖ пану╓ патристика, яка за допомогою ф╕лософсько╖ рефлекс╕╖ тлумачить Б╕бл╕ю.

У середньов╕чн╕й ф╕лософ╕╖ пану╓ схоластика як продовження патристики. Схоластика це теоцентризм, який синтезу╓ рел╕г╕йн╕сть в╕ровчення з рац╕онал╕змом.

Ф╕лософ╕я В╕дродження. Ф╕лософ╕я В╕дродження - це антропоцентризм.

Ф╕лософ╕я В╕дродження форму╓ гуман╕стичний св╕тогляд, тобто врахування св╕ту ╕ншо╖ людини, а не т╕льки використовування ц╕╓╖ людини як реч╕, як предмета.

Ф╕лософ╕я В╕дродження ма╓ антирел╕г╕йне спрямування.

Ф╕лософ╕я В╕дродження виробля╓ ╕ стверджу╓ науков╕ погляди на св╕т.

Ф╕лософ╕я В╕дродження започаткову╓ механ╕цизм, де рух розум╕╓ться як д╕я-протид╕я.

Ф╕лософ╕я Нового часу. Ф╕лософ╕я Нового часу - це наукоцентризм.

Ф╕лософ╕я Нового часу впроваджу╓ матер╕ал╕стичний погляд на св╕т. Цей погляд ми бачимо в ф╕лософ╕╖ Бекона, Гоббса.

Ф╕лософ╕я Нового часу розробля╓ основи таких наукових метод╕в, як рац╕онал╕стичний та емп╕ричний, що сформову╓ рац╕онал╕зм ╕ емп╕ризм як альтернативн╕ методолог╕╖, методолог╕чн╕ системи (рац╕онально, тобто чисто лог╕кою можна теж отримати об'╓ктивн╕ ╕стини, що показу╓ активн╕сть розуму. Активн╕сть розуму - не т╕льки в емп╕ризм╕. Не т╕льки активна перев╕рка експериментами показу╓ активн╕сть розуму, як це в емп╕ризм╕).

Ф╕лософ╕я Просв╕тництва (ХVIII ст.). Ф╕лософ╕я Просв╕тництва стверджу╓ матер╕ал╕зм. Хоча в цей пер╕од був й ╕деал╕зм. ╤деал╕зм об'╓ктивний представлено ф╕лософ╕╓ю Ляйбн╕ца. ╤деал╕зм суб'╓ктивний представлено ф╕лософ╕╓ю Беркл╕, Г'юма.

Ф╕лософ╕я Просв╕тництва утверджу╓ ╕де╖ природного права та свободи, акценту╓ увагу на важливост╕ знання. Ф╕лософ╕я Просв╕тництва показу╓ важлив╕сть просв╕ти в сусп╕льному житт╕ людей ╕ стверджу╓, що знання - це сила.

Просв╕тництво в Укра╖н╕. Просв╕тництво в Укра╖н╕ - це проголошення свобод, проголошення служ╕ння сп╕льному благу, проголошення соц╕ально╖ справедливост╕.

У пер╕од Просв╕тництва стверджують свою ф╕лософ╕ю братства ╕ братськ╕ школи. Це так╕ школи як Острозька, Льв╕вська, Ки╖вська. Братства ╕ братськ╕ школи стверджують ╕ розвивають ╕де╖ просв╕тництва ╕ гуман╕зму. Так, наприклад, Ки╓во-Могилянська академ╕я, ╖╖ представники ╤нокент╕й Г╕зель, Феофан Прокопович та ╕нш╕, розвивала ╕ стверджувала академ╕я науково-просв╕тню ф╕лософ╕ю, створювала гуман╕стичне вчення про людину, розробляла ╕де╖ природного права та сусп╕льного договору.

Г. С. Сковорода. Ф╕лософ створю╓ вчення про людину та ╖╖ мораль. Надал╕ вчення Сковороди продовжу╓ Юркевич. Це вчення отриму╓ назву "ф╕лософ╕я серця".

Класична н╕мецька ф╕лософ╕я. Класична н╕мецька ф╕лософ╕я (друга половина ХV╤╤╤ - перша половина Х╤Х стол╕ття). Представники: ╤. Кант, Й.Г. Ф╕хте, Ф.В. Шелл╕нг, Г.В.Ф. Гегель, Л.А. Фо╓рбах.

Класична н╕мецька ф╕лософ╕я вибудову╓ принцип тотожност╕ буття ╕ мислення. Класична н╕мецька ф╕лософ╕я порушила проблему розуму та його меж. Також класична н╕мецька ф╕лософ╕я розкрила розум╕ння досв╕ду ╕ практики, виявивши д╕яльн╕сть як опредмечення ╕ розпредмечення, розкрила проблеми моральност╕ й свободи.

Класична н╕мецька ф╕лософ╕я розглядала д╕алектику як тип св╕тогляду, як певний тип мислення.

У цей пер╕од в укра╖нськ╕й ф╕лософ╕╖ розвиваються ╕де╖ свободи, соц╕ально╖ справедливост╕, ╕де╖ р╕вност╕ людей, ╖х р╕вноправ'я. Нос╕ями цих ╕дей ╓ Тарас Шевченко, Леся Укра╖нка, ╤ван Франко, М. Костомаров,

О. Потебня, М. Драгоманов, М. Грушевський.

Марксизм. Марксизм виник в середин╕ Х╤Х стол╕ття. Марксизм передбача╓ матер╕ал╕стичне розум╕ння ╕стор╕╖, д╕алектичний й ╕сторичний матер╕ал╕зм, ╕дею комун╕зму.

╤стор╕я ф╕лософ╕╖ у сво╖х св╕тоглядних напрацюваннях виявля╓ таку важливу рису як людян╕сть, яка не стар╕╓ться, а ма╓ тенденц╕ю до розвитку. То на чому ж повинна зосередити увагу ╕стор╕я ф╕лософ╕╖? На тому, як в ╕стор╕╖ ф╕лософ╕╖ ставилося питання про спас╕ння людства в╕д майбутн╕х катастроф. Тут вся ╕стор╕я ф╕лософ╕╖ - це увага до того, як ставилось питання про спас╕ння.

СУЧАСНА Ф╤ЛОСОФ╤Я

Сучасна ф╕лософ╕я, ╖╖ основн╕ напрямки теоретично╖ думки (загальн╕ положення). Сучасна ф╕лософ╕я под╕ля╓ться на певн╕ напрямки.

Позитив╕зм. Позитив╕зм виник у Х╤Х ст. Представники: Конт, Дж.Ст. М╕лль, Спенсер. Позитив╕зм утверджу╓ наукове, тобто позитивне знання.

Прагматизм. Прагматизм виник у к╕нц╕ Х╤Х ст. Представники: П╕рс, Джемс, Дью╖. Прагматизм зводить зм╕ст до практичних насл╕дк╕в, робить акцент на адаптивний аспект практично╖ д╕яльност╕.

Марксизм ╕ неомарксизм. Марксизм виник в середин╕ Х╤Х ст. Марксизм ╕ неомарксизм роблять акцент на радикально-перетворювальн╕й д╕яльност╕.

Екзистенц╕ал╕зм. Екзистенц╕ал╕зм виник в середин╕ Х╤Х ст. Представники: К'╓ркегор, Гайдеггер, Ясперс, Сартр, Камю. Екзистенц╕ал╕зм говорить про екзистенц╕ю як специф╕чно чисто людський спос╕б ╕снування. Екзистенц╕ал╕зм стверджу╓, що ╕деальна мета людини, мета як результат людських д╕й випереджають сам╕ людськ╕ д╕╖.

Сучасна ф╕лософ╕я - це некласична ╕ постнекласична ф╕лософ╕я.

Класична ф╕лософ╕я ╕снувала до середини Х╤Х ст. Класична ф╕лософ╕я зм╕нилась на некласичну. Некласичний пер╕од ф╕лософ╕╖ - це к╕нець Х╤Х ст. ╕ перша половина ХХ ст. Нин╕ ф╕лософ╕я вступила в постнекласичний пер╕од. Це постмодерн╕зм.

Класична ф╕лософ╕я ╕снувала до середини Х╤Х стол╕ття. Вона дистанц╕ю╓ розум в╕д навколишнього св╕ту.

Некласична ф╕лософ╕я (це Х╤Х-ХХ стол╕ття) розгляда╓ розум, вплетений у св╕т. Некласицизм стверджу╓ релятив╕зм, тобто в╕дносн╕сть.

Постнекласична ф╕лософ╕я. Постнекласична ф╕лософ╕я - це постмодерн╕зм. Постмодерн╕зм абсолютизу╓ релятив╕зм, абсолютизу╓ в╕дносн╕сть всього, ╕рон╕зу╓.

Формування ф╕лософ╕╖ науки в сучасн╕й ф╕лософ╕╖.

Позитив╕зм.

╤стор╕я ф╕лософ╕╖ науки почина╓ться з прадавн╕х час╕в. Давньогрецького ф╕лософа Фалеса вважають першим ф╕лософом ╕ вченим.

Але теоретичним початком ф╕лософ╕╖ науки ╓ позитив╕зм. Позитив╕зм виник у Франц╕╖ та Велик╕й Британ╕╖. Це сороков╕ роки Х╤Х стол╕ття.

У Х╤Х стол╕тт╕ розвиток науки прискорився. Св╕тоглядного значення набув закон збереження енерг╕╖. З'явилась термодинам╕ка. В б╕олог╕╖ розвивалося вчення про еволюц╕ю вид╕в та про кл╕тинну будову живих орган╕зм╕в.

Розвиток науки забезпечив виникнення й розповсюдження позитив╕зму. Перш за все пл╕дн╕сть ╕ перспективн╕сть наукового знання забезпечили розвиток як позитив╕зму, так ╕ ф╕лософ╕╖ науки. Позитивн╕сть наукового знання демонструвала неприйнятн╕сть метаф╕зичних положень традиц╕йно╖ класично╖ ф╕лософ╕╖. Позитив╕зм ор╕╓нтував на розробку науково╖ ф╕лософ╕╖, в як╕й би була присутня ця науков╕сть ╕ ор╕╓нтац╕я на науку.

Засновник позитив╕зму французький науковець Огюст Конт доводив, що метаф╕зика вичерпала сво╖ можливост╕. В╕н вказував на те, що теолог╕чна ╕ метаф╕зична стад╕╖ вже пройден╕. Нарешт╕ настала стад╕я позитивного знання, позитивна стад╕я. На теолог╕чн╕й стад╕╖ людина вс╕ явища св╕ту розум╕╓, виходячи з уявлень, як╕ бачимо у Святому Письм╕. В Б╕бл╕╖. В Коран╕. У Ведах. В Авест╕. У вченн╕ Трип╕така. В Дао де цз╕н. На метаф╕зичн╕й стад╕╖ людина вс╕ явища св╕ту розум╕╓, виходячи з уявлень про першосутност╕. Першосутност╕ стоять поза вс╕м тим, що ми сприйма╓мо в досв╕д╕. Це так╕ першосутност╕ як "монада", "абсолют", "субстанц╕я", "матер╕я", "р╕ч у соб╕", "╕дея". За позитив╕змом все це - вигадки, як╕ залишилися в╕д теолог╕чно╖ стад╕╖. Ц╕ вигадки перейшли в метаф╕зичну стад╕ю. За О. Контом метаф╕зична стад╕я дола╓ теолог╕чну, але ╖╖ можна розглядати як "дитинство науки", як початок наукового мислення. Метаф╕зика - це деградована теолог╕я, теоретична фантаз╕я, яка опису╓ причини всього, виходячи з абсолютного начала. Але на позитивн╕й стад╕╖ наука вже не потребу╓ метаф╕зичних категор╕й, а ф╕ксу╓ т╕ знання, як╕ походять ╕з досв╕ду. А теоретично п╕знати первинн╕ й к╕нцев╕ причини усього, п╕знати як╕сь абсолютн╕ начала, якийсь абсолютний початок неможливо. Тому треба здобувати позитивне знання, знання фактуальне, яке в╕д факт╕в. Накопичення такого знання, яким займаються спец╕альн╕ науки, може привести до б╕льш глибокого розум╕ння д╕йсност╕, якщо знаходити зв'язки в цих знаннях, в знаннях р╕зних наук. Цим ╕ займа╓ться ф╕лософ╕я науки.

За О. Контом, на позитивн╕й стад╕╖ д╕╓ закон, за яким уявлення п╕дпорядковуються спостереженням. Уявлення п╕дпорядковуються спостереженням, тому що вчений в╕дкрива╓ ╕стини, перш за все, спостер╕гаючи факти. Наука апелю╓ до факт╕в, як╕ були спостережен╕. Наука спостер╕га╓ й опису╓ факти. Факти в╕дкриваються в досв╕д╕ вченого. Вчений спочатку спостер╕га╓ факти, а пот╕м формулю╓ закони. Закони служать людин╕ для передбачення ╖х подальших трансформац╕й. Тобто п╕знавальн╕ функц╕╖ науки - це описування, пояснення, передбачення. О. Конт вказував на те, що ╕стине мислення - це бачити, щоб передбачити.

За О. Контом наука - це рух в╕д обмеженого ╕ неповного знання до б╕льш повн╕шого й усеб╕чного знання, це п╕знання, що ╜рунту╓ться на спостереженн╕ й описуван╕.

Позитив╕зм доводить, що наука - сама соб╕ ф╕лософ╕я. О. Конт вважав, що ф╕лософ╕я ма╓ бути позитивною ф╕лософ╕╓ю, яка зводить в ╓дину систему вс╕ набут╕ науков╕ знання, зводить принципи ╕ закони р╕зних наук до головних основоположень. ╤ тут, за позитив╕стською ф╕лософ╕╓ю О. Конта, важлива функц╕я - це лог╕чна функц╕я ф╕лософ╕╖ позитив╕зму. Лог╕чн╕ засади наук у позитивн╕й ф╕лософ╕╖ утверджував також Д. М╕лль. В╕н вказував на те, що джерело нового знання - в╕д ╕ндуктивних м╕ркувань. ╤ндуктивн╕ методи - це джерело наукових узагальнень, а тому й нових знань взагал╕. В свою чергу ╕ндуктивний метод ╜рунту╓ться на об'╓ктивних причинно-насл╕дкових зв'язках.

Представник позитив╕зму Герберт Спенсер (╕ взагал╕ позитив╕зм) визна╓ ╕снування буття за межами нашого чутт╓вого сприйняття. Наш досв╕д доводить, що поза нашими сприйняттями ╕сну╓ буття. На цьому досв╕д╕ ╜рунту╓ться наука. Тобто наука досл╕джу╓ те буття, яке ╕сну╓ поза нашим чутт╓вим сприйняттям, ╕сну╓ за межами цього сприйняття.

Поза вс╕ма явищами, як╕ ми сприйма╓мо, хова╓ться певна реальн╕сть, певне буття. Вона, ця реальн╕сть, нам нев╕дома. Проте у феноменах вона ма╓ прояв. Тому п╕знання зовн╕шнього св╕ту ╓ феноменальним п╕знанням, п╕знанням феномен╕в. Отже, наука ма╓ сво╖м об'╓ктом феномени, тобто т╕ явища, як╕ п╕знаються в спостереженнях.

За Гербертом Спенсером феномен - це прояв сили, на як╕й ╜рунту╓ться св╕т. Наука ф╕ксу╓ цю силу в знанн╕. Але знання обмежене досв╕дом.

Наукове знання - це, в першу чергу, предметне знання. Воно ╓ незавершено-об'╓днаним знанням. А знання ф╕лософське - об'╓днане. Воно ╓дна╓ знання з ф╕зики, х╕м╕╖, б╕олог╕╖ та ╕нших наук.

Подальший розвиток позитив╕зму в ХХ стол╕тт╕. На початку ХХ стол╕ття нов╕ науков╕ в╕дкриття змушували переглядати деяк╕ закони.

Пом╕чено, що ф╕зична система ма╓ тяж╕ння до термодинам╕чно╖ р╕вноваги. Але в╕дкриття броун╕вського руху суперечило тому, що будь-яка ф╕зична система тяж╕╓ до термодинам╕чно╖ р╕вноваги.

За механ╕кою Ньютона д╕я дор╕вню╓ протид╕╖. Але релятив╕зм ново╖ механ╕ки суперечить тому положенню, що д╕я дор╕вню╓ протид╕╖.

Також був закон збереження маси. Однак згодом вчен╕ д╕йшли висновку, що м╕крочастинки, як╕ мають швидк╕сть, наближену до швидкост╕ св╕тла, зменшуються ╕ втрачають свою масу.

Був закон збереження енерг╕╖. Проте в╕дбулося в╕дкриття рад╕оактивност╕. З'ясували, що рад╕й народжу╓ енерг╕ю, яка п╕дрива╓ ╕ не стику╓ться з законом збереження енерг╕╖.

В╕д таких зм╕н в науц╕ ф╕лософ╕я позитив╕зму прийняла певн╕ нов╕ принципи: принцип емп╕ризму, принцип феноменал╕зму, принцип споглядальност╕, принцип антиметаф╕зичност╕.

Компетенц╕я науки не поширю╓ться за меж╕ досв╕ду - це принцип емп╕ризму.

Науков╕ знання ╓ насл╕дками теоретичних узагальнень емп╕ричних факт╕в. Це принцип феноменал╕зму.

Спостереження ╕ описування ╓ головними функц╕ями науки. Це принцип споглядальност╕.

Класична ф╕лософ╕я з ╖╖ метаф╕зикою непотр╕бна науц╕. Це принцип антиметаф╕зичност╕.

Позитив╕зм доводить, що метаф╕зичн╕ поняття ╕ категор╕╖ не в╕дпов╕дають д╕йсност╕. Наприклад, абсолютн╕сть простору ╕ часу. Однак не можна м╕ркувати про просторово-часове знаходження певного т╕ла безв╕дносно до якогось ╕ншого т╕ла.

За позитив╕змом наукове п╕знання - це процес пристосування людини до св╕ту. За. Е. Махом - йде процес адаптац╕╖ ╕дей до певно╖ сфери досв╕ду.

Досв╕д людини розширю╓ться й ускладню╓ться, ╕ тому переглядаються ╕ вдосконалюються елементи мислення.

Зустр╕ч людини з новим фактом, який контрасту╓ з ходом нашого мислення, породжу╓ проблему. Нове ╕ дивне, незвичне для нас ╓ стимулом нашого нового пристосування, концептуального пристосування. Через це виника╓ понят╕йне пристосування, понят╕йне пристосування як досл╕дження. Г╕потези досл╕дження перев╕ряються досв╕дом. Тобто наш досв╕д перев╕ря╓ г╕потези.

Г╕потези можна доводити дедуктивно, вибудовуючи з первинних принцип╕в, з посилань. Але г╕потези можна перев╕рити досв╕дом.

Е. Мах стверджував, що науково-п╕знавальна д╕яльн╕сть акценту╓ться на фактах. Якщо зосередитися на фактах, то описування - це найкращий метод. Е. Мах писав про те, що описування - вибудовування факт╕в у думках. З факт╕в виходять причинно-насл╕дков╕ пояснення. А передбачити - означа╓ додати у сво╖х думках факти, як╕ дан╕ лише почасти, частково.

За позитив╕змом наука - це опис. Закони описують. Але це загальний опис. Описуються й ╕ндив╕дуальн╕ випадки. Але, як уже було сказано, закон - це загальний опис. Теор╕я - це теж опис. ╢ прямий опис. Однак теор╕я - це дотичний опис, опис дотиком, опис в╕дчутт╕в. Це не прямий опис, який про щось каже.

П. Дюгем доводив, що науковц╕ мають справу з емп╕рично даною ╖м реальн╕стю. Емп╕ризм - це чутт╓вий досв╕д. А досв╕д - це те, що безпосередньо дано. Прикладом може бути термодинам╕ка. В н╕й вс╕ положення - в межах спостережуваного, в межах досв╕ду.

П. Дюгем вказу╓, що у ф╕лософ╕╖ можна бачити дв╕ частини. В н╕й ╓ метаф╕зична частина. Проте можна вид╕лити й описову частину, котра базу╓ться на експериментах та спостереженнях. ╤ тут наукове - це досв╕дне, описувальне знання. Описувальне знання пост╕йно збагачу╓ться, збагачу╓ться поступово, поступально, кумулятив╕стськи. ╤ це наука. Але теор╕╖ трансформуються в систему м╕ркувань про той порядок речей який недоступний нашому сприйняттю. Тут емп╕рично здобут╕ дан╕, завдяки систем╕ теоретичних понять, перетворюються в символ╕чн╕ конструкц╕╖, додатков╕ структури ╕ системи. А це вже - ф╕лософ╕я.

П╕дсумовуючи, зазначимо, що позитив╕зм утвердив так╕ принципи, як антиметаф╕зичн╕сть, феноменал╕зм, споглядальн╕сть, емп╕ризм, ╕ндуктив╕зм. Позитив╕зм вважа╓, що знання ╓ результатом спостереження й описування емп╕ричних законом╕рностей та факт╕в.

Прагматизм.

Прагматизм - це напрям ф╕лософ╕╖, який вплинув на формування ф╕лософ╕╖ науки. ╤сторико-ф╕лософський виток прагматизму зробив ╤. Кант сво╖м осмисленням прагматично╖ в╕ри. Також ╕сторико-ф╕лософським витоком прагматизму сл╕д вважати вчення К. Маркса, який розум╕в практику як матер╕альну д╕яльн╕сть ╕ як основу буття людини, основу ╖╖ матер╕ального ╕ духовного буття.

Але передумовою прагматизму можна вважати Анр╕ Бергсона, який казав, що ╕нтелект служить не ст╕льки п╕знанню, ск╕льки д╕╖. Анр╕ Бергсон вид╕ляв такий вид п╕знання, як незац╕кавлене п╕знання. Воно не пов'язане з д╕╓ю, з користю, з практичною зац╕кавленостю. Це п╕знання ф╕лософ╕в ╕ митц╕в. Але Анр╕ Бергсон каже ╕ про ╕нше п╕знання, про п╕знання зац╕кавлене. Цей вид п╕знання якраз ╕ пов'язаний з д╕ями людини, з практикою ╕ користю. Це п╕знання науковц╕в.

За прагматизмом закр╕плю╓ться думка про те, що як╕сть ╕дей - це ╖х значення. Справжн╓ значення ╕дей поляга╓ в тому що вони значать для суб'╓кта, для нос╕╖в цих ╕дей. Тобто справжн╓ значення ╕дей - не у в╕дпов╕дност╕ цих ╕дей сво╖м реал╕ям, сво╖м об'╓ктам, а у значимост╕ ╖х для суб'╓кта. Значущ╕сть ╕дей визнача╓ться оч╕куваними насл╕дками в╕д практичних д╕й. За Ч. П╕рсом поняття про насл╕дки ╓ ╕стинним поняттям об'╓кта. Оч╕куван╕ насл╕дки формують у наш╕й св╕домост╕ певн╕ стереотипи в╕дчутт╕в. Оч╕кування насл╕дк╕в ма╓ чутт╓ву основу. Ч. П╕рс казав що ╕дея яко╖сь реч╕ ╓ ╕де╓ю ╖╖ чутт╓вих насл╕дк╕в.

Ч. П╕рс вважав, що науковий експеримент поляга╓ в активн╕й д╕╖ на досл╕джуваний об'╓кт при створенн╕ нових умов для цього об'╓кта. Науковець, виходячи з припущень про можлив╕ практичн╕ насл╕дки, створю╓ нов╕ умови для свого об'╓кта, який в╕н досл╕джу╓. Так за Ч. П╕рсом проходить науковий експеримент.

За Ч. П╕рсом зм╕стом досл╕дження ╓ усунення сумн╕в╕в. Проти сумн╕в╕в необх╕дн╕ стал╕ й об'╓ктивн╕ фактори. Науковий метод спира╓ться саме на так╕ фактори. Ч. П╕рс зазнача╓, що людина ма╓ реальн╕ реч╕, властив╕сть яких не залежить в╕д ╖╖ думок про ц╕ реч╕. Люди мають р╕зн╕ в╕дчуття. За допомогою певних м╕ркувань людина може встановити ╕стинн╕сть речей, ту ╕стинн╕сть, яка ╕сну╓ в д╕йсност╕.

У формуванн╕ ф╕лософ╕╖ науки вагому роль в╕д╕грали ╕де╖ Джона Дью╖ (1859-1952).

Д. Дью╖ зазначав, що людський досв╕д вдосконалю╓ться, коли проблемна ситуац╕я перетворю╓ться на ситуац╕ю визначену, розв'язану. При розв'язанн╕ проблемно╖ ситуац╕╖ спочатку затримка д╕й виклика╓ усв╕домлення труднощ╕в. Але людина виявля╓ причини ускладнення. Коли ц╕ причини знайдено, то шукаються можливост╕ вир╕шення проблеми. Для цього висува╓ться г╕потеза. Г╕потеза перев╕ря╓ться коли з'ясову╓ться можлив╕сть ╖╖ практичних насл╕дк╕в. ╤ на к╕нець робиться висновок, який да╓ людин╕ впевнен╕сть. Це ╕ ╓ ╕нструментальний метод який да╓ людин╕ знання.

Д. Дью╖ казав що за допомогою техн╕ки людина пристосувала св╕т до сво╖х потреб. Ц╕нност╕ людини знаходяться не поза досв╕дом, а в ньому. ╤ наука повинна п╕знавати винаходи способ╕в удосконалення людського досв╕ду.

На думку Дью╖, ф╕лософ╕я ╕ наука повинн╕ актив╕зувати те, що здобуто людським досв╕дом.

Герменевтика.

У формуванн╕ ф╕лософ╕╖ науки важливу роль в╕д╕гра╓ герменевтика.

В к╕нц╕ Х╤Х стол╕ття актуал╕зувалося питання про в╕дм╕нн╕сть метод╕в гуман╕тарних наук в╕д метод╕в природничих наук.

У Грец╕╖ герменевтика розум╕лась як тлумачення текст╕в, ум╕ння розум╕ти ц╕ тексти. Наприклад, тексти Гомера, в яких багато образ╕в з м╕фолог╕╖. У середньов╕чч╕ герменевтика пояснювала рел╕г╕йн╕ тексти. В епоху В╕дродження, а також в епоху Реформац╕╖ пояснювали текст Б╕бл╕╖. Для цього застосовували методику герменевтики. Так вважалося, що в контекст╕ ц╕лого тексту зрозум╕лими стають ╕ частини цього тексту, однак без розум╕ння

частин тексту неможливо зрозум╕ти текст в ц╕лому, оск╕льки ц╕ле склада╓ться з частин.

У Х╤Х стол╕тт╕ н╕мецький ф╕лософ Фр╕др╕х Шлей╓рмахер (1768-1834) вказував на важлив╕сть розум╕ння у герменевтиц╕. В╕н вважав, що розум╕ння треба бажати ╕ шукати, а непорозум╕ння ╕ так трапля╓ться. Ф. Шлей╓рмахер вважав, що розум╕ти якусь частину тексту можна, коли розгляда╓ться ц╕лий текст в його житт╓вих кол╕з╕ях.

Завдяки герменевтичним методам можна осягнути св╕дом╕ ╕ несв╕дом╕ основи творчост╕ автора текст╕в. Герменевтика допомага╓ зрозум╕ти текст краще, н╕ж автор сам розум╕╓ себе ╕ створений ним текст.

Н╕мецький ф╕лософ В╕льгельм Д╕льтей (1833-1911) вважав, що "науки про дух" вивчають д╕йсн╕сть. В "науках про природу" знання не залежать в╕д людини. А в "науках про дух" нема полярност╕ суб'╓кта ╕ об'╓кта. ╤сторичний процес ╓ ╕стор╕╓ю духу. В цьому процес╕ п╕знаються фрагменти людсько╖ реальност╕. ╤ ця реальн╕сть "пережива╓ться", а не просто досл╕джу╓ться.

╢ психолог╕я, яка при розум╕нн╕ внутр╕шнього св╕ту людини переходить до розум╕ння сусп╕льства. Цей перех╕д можливий тому, що члени сусп╕льства аналог╕чн╕ один одному, ╕ ╓ спор╕днен╕сть душ.

В. Д╕льтей доводив, що в "науках про природу" ╓ метод пояснення, а в "науках про дух" - розум╕ння. Пояснюють, з'ясовуючи причинно-насл╕дков╕ зв'язки. Тут насл╕дки пояснюються ╖х причинами. Це пояснення.

А розум╕ння приходить завдяки ╕нтерпретац╕╖. З позиц╕╖ ц╕л╕сно╖ зв'язност╕ життя ╕нтерпрету╓ться як прояв якогось окремого життя. А прояв одного окремого життя ╕нтерпрету╓ ц╕л╕сний зв'язок. Розум╕╓ш це, коли, переживаючи щось окреме, дума╓ш ╕ д╕╓ш у сфер╕ загального.

На думку В╕льгельма Д╕льтея, культурно-╕сторична структура ╓ посередником розум╕ння м╕ж людьми. Предметом розум╕ння ╓ внутр╕шн╕й духовний св╕т ╕ндив╕да, який об'╓ктивований у формах рел╕г╕╖, мови, морал╕, права.

╤сторичний процес, що ╜рунту╓ться на ╕стор╕╖ духу, можна пояснити ╕ розкрити розум╕нням. Д╕льтей вказував, що життя та ╕стор╕я мають сенс. ╤ ╕сторичне п╕знання ╓ трансформац╕╓ю минулого в тепер╕шн╓ при розум╕нн╕ житт╓вих прояв╕в.

На в╕дм╕ну в╕д позитив╕зму, Д╕льтей доводив, що ф╕лософ╕ю не можна зводити до процесу систематизац╕╖. Ф╕лософ╕я повинна осмислювати ╕сторичний людський св╕т (св╕т формоутворень духу), а не бути абстрактною, в╕д╕рваною в╕д людини метаф╕зикою.

"Критична теор╕я".

У формуванн╕ ф╕лософ╕╖ науки брала участь "критична теор╕я", представниками яко╖ були Макс Хоркхаймер, Герберт Маркузе.

М. Хоркхаймер (1895-1973) вв╕в назву "критична теор╕я". Малася на уваз╕, перш за все, критична теор╕я сусп╕льства. Хоркхаймер критично оц╕ню╓ класичну науку Нового часу з ╖╖ рац╕онал╕змом. Хоркхаймер пом╕ча╓, що в науц╕, з одного боку, м╕ститься дедуктивно сформульоване знання, а з ╕ншого - фактичн╕ обставини. ╤ так╕ обставини п╕дводяться п╕д знання. Це зветься теор╕╓ю. Тобто в╕дношення м╕ж понят╕йною структурою знання ╕ фактами ма╓ лише теоретичне пояснення.

М. Хоркхаймер бачить в науц╕ як у певн╕й ╕деолог╕╖ принцип протиставлення суб'╓кта ╕ об'╓кта. А саме - в╕дбува╓ться протиставлення нашого знання, яке носить в соб╕ суб'╓кт п╕знання, ╕ об'╓кта, тобто фактичного матер╕алу. Але все те, що перед нами поста╓, ╓ продуктом нашо╖ сукупно╖ сусп╕льно╖ д╕яльност╕. Хоркхаймер назива╓ це "тотальною практикою".

Розум╕ння тотально╖ практики - це розум╕ння того, що на всьому, що поста╓ перед людиною, ма╓ м╕сце в╕дбиток людсько╖ практики. М. Хоркхаймер вказу╓ на те, що св╕т, який поста╓ перед нами, який ╕сну╓ для нас - це продукт нашо╖ практики. А в╕д того в╕н, цей св╕т, ма╓ на в╕дбиток суб'╓ктивност╕. Практика творить фактичн╕сть, що п╕зна╓ться як об'╓ктивн╕сть. Проте практика творить ╕ суб'╓ктивн╕ форми у процес╕ п╕знання. Факт визнача╓ться розумом. Але розум може мати ╕ суперечлив╕сть погляд╕в.

Може бути суперечлив╕сть людсько╖ активност╕. Та в чому ж причина суперечливост╕? Наприклад, суперечливу активн╕сть людини Нового часу можна пояснити буржуазним виробництвом конкуруючих ╕ндив╕д╕в, ╕ в╕д того - в╕дсутн╕стю прагнення до сп╕льно╖ мети.

Макс Хоркхаймер прид╕ля╓ особливу увагу сусп╕льному. Теор╕╖ - продукт головуючих сусп╕льних в╕дносин. "Критична теор╕я" врахову╓ знання про соц╕ально-практичну зумовлен╕сть. Через це науково-п╕знавальна д╕яльн╕сть ╓ складовою ц╕л╕сно╖ ╕сторично╖ практики. Тому теоретичн╕ побудови сприймаються через сусп╕льн╕ реал╕╖ життя людей. В╕д того суб'╓кт п╕знання ста╓, перш за все, сусп╕льною людиною, яка створю╓ б╕ля себе продукти д╕яльност╕, чим творить ╕ншу об'╓ктивну реальн╕сть. Наука ж сво╓ю практикою ма╓ охоплювати вс╕ г╕лки вза╓мод╕╖ сусп╕льства з природою.

За М. Хоркхаймером дедуктивна форма наукового мислення виража╓ примус людини, ╕╓рарх╕ю в сусп╕льств╕. Лог╕чний акт, який п╕д загальне поняття п╕дводить ус╕ляк╕ ╕ндив╕дуальн╕ явища, примушу╓, придушу╓, експлуату╓ вводячи ╕╓рарх╕чну установу. ╤деолог╕╓ю тотально-рац╕онал╕стично╖ цив╕л╕зац╕╖ ста╓ не т╕льки наука, а й мистецтво, коли все п╕дпорядкову╓ться узагальненому стилю.

Людина за допомогою знання п╕дпорядкову╓ соб╕ зовн╕шню природу. Вона поступово все б╕льше й б╕льше опанову╓ природу. Однак ╓ ризики все б╕льше втрачати в соб╕ житт╓во-природне, тобто вольове, творче, ╕мпульсивне. Коли людина п╕дпорядкову╓ться стандартизованому ╕ всезагально-окресленому, то вона якраз ╕ втрача╓ творчий дух, втрача╓ вольове ╕ ╕мпульсивне. Лог╕чно формал╕зована рац╕ональн╕сть робить з людини робота. Душа людська поступово опредмечу╓ться. ╤ндустр╕ал╕зм опредмечу╓ людську душу. П╕дпадаючи п╕д владу стандарт╕в, людина втрача╓ свою житт╓творчу природу: з'являються стандарти технолог╕чн╕ або соц╕окультурн╕. "Критична теор╕я" спрямована на визволення людини в╕д стандарт╕в.

Герберт Маркузе (1898-1979) розкрива╓ те, яким чином твориться ман╕пулювання людьми. Ман╕пуляц╕я проводиться завдяки творенню ╕ задоволенню в людин╕ в╕дчужених потреб, потреб штучних ╕ стандартизованих. Допомагають в ц╕й ман╕пуляц╕╖ засоби масово╖ комун╕кац╕╖.

Завдяки науц╕ ╕ техн╕ц╕ сусп╕льство дола╓ сво╖ протир╕ччя. Однак, озбро╖вшись техн╕кою, влада проводить контроль у сусп╕льств╕, застосовуючи репресивне управл╕ння.

Науково-техн╕чний прогрес нав'язу╓ людин╕ такий св╕тогляд, який ╕сну╓ в межах певного сусп╕льства. В╕д того в цьому сусп╕льств╕ переста╓ ╕снувати радикальна опозиц╕я, опозиц╕я до цього сусп╕льства. Людина такого сусп╕льства втрача╓ можлив╕сть бачити альтернативн╕ вар╕анти ╕снування сум╕сного життя. Перебува╓ в занепад╕ критика, яка б могла вивести за меж╕ заданого, заданих програм. Наприклад, зада╓ться "програма споживання". ╤ вс╕ люди стають "сусп╕льством масового споживання". Люди стають особами одного вим╕ру. А ще й влада активно спрямову╓ науков╕ та ╕нш╕ ресурси на в╕дтворення людей з одном╕рною св╕дом╕стю. Г. Маркузе вважа╓, що, аби перейти до ╕снування в ╕ншому сусп╕льств╕, людина ма╓ розробити методолог╕ю критично╖ теор╕╖ нового житт╓вого проекту. Цей проект соц╕ально╖ будови ма╓ передбачати таку альтернативу, за якою одном╕рне мислення вважатиметься абсурдним. ╤ це повинна бути нова рац╕ональн╕сть, така, що породить новий житт╓вий проект.

Формування ф╕лософ╕╖ науки в сучасн╕й ф╕лософ╕╖. Неопозитив╕стський етап формування.

Неопозитив╕зм.

Розвиток науки ХХ стол╕ття показав, що метод╕в спостереження ╕ описування замало. Наука вийшла за меж╕ спостережуваного ╕ описуваного, заглибившись в будову атома, в╕дкривши нов╕ елементарн╕ частинки. Наука доповнилася квантовою механ╕кою ╕ теор╕╓ю в╕дносност╕. Ствердився принцип, за яким узагальнене бачення явища залежить в╕д положення спостер╕гача. А в квантов╕й механ╕ц╕ картина залежить в╕д певного ╕нструментар╕ю, за допомогою якого спостер╕га╓ться те чи ╕нше явище. Застосовуючи один прилад, науковець отриму╓ одну картину, а при застосуванн╕ ╕ншого розкрива╓ться нова картина. ╤ ц╕ картини можуть бути несум╕сними. Тобто загальна картина того чи ╕ншого явища склада╓ться з часткових картин. У квантов╕й механ╕ц╕ точн╕сть обмежена. Точн╕сть визначення ╕мпульс╕в елементарних частинок обмежена. Тому прогнозувати, експериментуючи з елементарними частинками, можна, якщо враховувати ймов╕рн╕сть. Такий стан речей значиться як "принцип невизначеност╕". Тут прогноз виступа╓ як ймов╕рн╕сть.

Нов╕ науково-п╕знавальн╕ реал╕╖ зм╕нювали ф╕лософ╕ю науки. З'явилась анал╕тична ф╕лософ╕я. Ця ф╕лософ╕я ор╕╓нту╓ться на мову. Також анал╕тична ф╕лософ╕я скептично ставиться до онтолог╕чно╖ проблематики. Скепсис також виника╓, коли абсолютизуються методи досл╕дження. Анал╕тична ф╕лософ╕я прид╕ля╓ увагу значенню в т╕й чи ╕нш╕й ф╕лософськ╕й проблем╕. Анал╕тична ф╕лософ╕я намага╓ться надати точн╕сть ф╕лософському знанню, лог╕чно впорядкувати його в систему ╕ структуру знань. Анал╕тична ф╕лософ╕я намага╓ться зробити ф╕лософське знання дискурсивним. Вона ор╕╓нту╓ться на фактуальн╕сть ╕ описов╕сть науки, на очищення досв╕ду ф╕лософа в╕д метаф╕зики. Також анал╕тична ф╕лософ╕я ставить в ╕деал "економ╕зац╕ю" наукового п╕знання.

Бертран Рассел (1872-1970) зазначав, що ф╕лософ╕я без наукових знань ╓ безпл╕дною. Б. Рассел вказував, що ф╕лософськ╕ структури ╕ системи мають сп╕вв╕дноситися з науковими поняттями. Основою сп╕вв╕дношення ф╕лософських категор╕й ╕ наукових понять ╓ лог╕ка. На думку Рассела, науковими ╓ прост╕ стверджувальн╕ висловлювання, як╕ ф╕ксують факти. Лог╕ка ж об'╓дну╓ ц╕ висловлювання у комплексн╕ системи. Так╕ висловлювання мають ч╕тко ╕ ясно формулюватися, що потребу╓ певних мовних засоб╕в.

Людв╕г В╕тгенштейн (1889-1951) доводив, що св╕т - це сукупн╕сть факт╕в, як╕ розташован╕ в лог╕чн╕й посл╕довност╕. Л. В╕тгенштейн не каже про св╕т як про сукупн╕сть предмет╕в у реальному ф╕зичному простор╕, про сукупн╕сть чутт╓вих даних, як╕ впливають на людину. В╕тгенштейн говорить про семантично значиму систему, де факт - це "стан справ". Кожен конкретний "стан справ" ╓ незм╕нним об'╓ктом як певний лог╕чний висновок. Незм╕нн╕сть да╓ можлив╕сть лог╕чно м╕ркувати. Вона зумовлю╓ можлив╕сть ╕снування ╓дино╖ лог╕ки, яка опису╓ стан справ. В╕тгенштейн наголошував на тому, що думка ╓ лог╕чною картиною св╕ту. За В╕тгенштейном структура лог╕ки в╕дпов╕да╓, за аналог╕╓ю, структур╕ св╕ту. ╤ншими словами, структура думок аналог╕чна структур╕ св╕ту, структур╕ об'╓кт╕в цього св╕ту, факт╕в цього св╕ту. Ф╕лософ зазнача╓: лог╕ка виражена в мов╕. Тому меж╕ мови ╕ меж╕ св╕ту повинн╕ сп╕впадати. А те, що перебува╓ за межами мови, - "невиразне".

За Л. В╕тгенштейном лог╕ка ╓ критер╕╓м осмисленост╕. В свою чергу, лог╕ка - це найдосконал╕ша мова. Цього вимага╓ наукове досл╕дження ╕ аж н╕як не вимага╓ етика, естетика, рел╕г╕я, м╕стика, де присутн╕ ц╕нн╕сн╕ ор╕╓нтири. Тому ц╕нн╕сн╕ структурност╕ В╕тгенштейн вив╕в за меж╕ науки з ╖╖ лог╕кою, з ╖╖ лог╕чною мовою. За Л. В╕тгенштейном ф╕лософ╕я неможлива як наука.

Наука потребу╓ анал╕зу ╕ синтезу. Анал╕з - це мисленне або ф╕зичне розчленування об'╓кта п╕знання на частини. П╕сля анал╕зу йде процедура синтезу. Лог╕ко-семантичний анал╕з спрямований на виявлення значення висловлювань. Перев╕рку зм╕сту висловлювань неопозитив╕сти називали вериф╕кац╕╓ю. Вериф╕кац╕я - це перев╕рка висловлювань за емп╕ричним критер╕╓м. Емп╕ричний критер╕й вериф╕кац╕╖ - це сп╕вставлення висловлювання з фактами досв╕ду. Досв╕дна перев╕рка висловлювання робила це висловлювання вериф╕кованим. Про це висловлювання можна сказати: ╕стинне воно чи хибне. Про ф╕лософськ╕ висловлювання, як╕ в╕дображаються поняттями "абсолют", "╕дея", "матер╕я", неопозитив╕сти доводили, що вони мають "порожн╓ значення". А висловлювання, як╕ позитивно вериф╕кован╕, тобто п╕дтверджен╕ досв╕дом, то ╓ ╕стинн╕ висловлювання. Вони мають назву "протокольних висловлювань". М. Шл╕к д╕йшов висновку, що досв╕д визнача╓ ╕стинн╕сть ╕ хибн╕сть висловлювань. Досв╕д вериф╕ку╓ висловлювання.

╤стинн╕ висловлювання - це т╕, що вочевидь виражають факти. Якщо вда╓ться виразити факти, то це вже безумовне знання.

Рудольф Карнап вважав, що в╕дсл╕дковування уточнень зм╕сту висловлювань про емп╕ричн╕ об'╓кти несе в соб╕ п╕знавальний процес. Знання як результат цього процесу - то ╓ досв╕дно п╕дтверджен╕ достов╕рн╕ висловлювання. Це "протокольн╕ висловлювання", тобто ╕стинн╕.

Карнап писав, що багатозначн╕ висловлювання не вериф╕куються. Вони ╓ позанауковими.

За Р. Карнапом ф╕лософ╕я науки - це анал╕з структури природничо-наукових знань, а також уточнення понять засобами лог╕ки. На його думку, лог╕ка - ╓ метод ф╕лософствування.

Карнап зв╕в ф╕лософ╕ю науки до лог╕ки науки, де проводиться анал╕з зв'язк╕в м╕ж поняттями ╕ висловлюваннями. Проте потр╕бне ╕ обговорення питань про природу реальних об'╓кт╕в та ╖х в╕дношення до мови, а не т╕льки про лог╕ку мови.

А. Тарський з'ясував, що об'╓ктивн╕сть, абсолютн╕сть, в╕дносн╕сть - це характеристики ╕стини як процесу. В цьому процес╕ задаються ╕сторичн╕, культурн╕, л╕нгв╕стичн╕ меж╕.

К. Айдукевич доводив, що значення мовних висловлювань залежить в╕д способу ╖х вживання у певн╕й концептуальн╕й систем╕.

Д╤АЛЕКТИКА

Д╕алектика як вчення про всезагальний вза╓мозв'язок ╕ розвиток (загальн╕ положення). Д╕алектика - це вчення про суперечлив╕сть буття, суперечлив╕сть, яка ╕сну╓ об'╓ктивно.

Д╕алектика - це вчення про тотожн╕сть протилежностей. Наприклад, це протилежност╕ перервного ╕ безперервного зв'язку ╕ в╕докремленост╕, сталост╕ й м╕нливост╕, такого, що ма╓ меж╕, й безмежного. Тут протилежност╕ реал╕зуються у сво╖й тотожност╕, реал╕зуються як рух, розвиток ╕ творч╕сть. Вони не нейтрал╕зують одна одну.

Вир╕зняють д╕алектику природи, д╕алектику п╕знання, д╕алектику сусп╕льного життя.

Вир╕зняють об'╓ктивну ╕ суб'╓ктивну д╕алектику.

Також розр╕зняють д╕алектику трансцендентальну, екзистенц╕йну, негативну, матер╕ал╕стичну.

Матер╕ал╕стична д╕алектика. Матер╕ал╕стичну д╕алектику под╕ляють на об'╓ктивну ╕ суб'╓ктивну. Тут суб'╓ктивна д╕алектика ╜рунту╓ться на об'╓ктивн╕й д╕алектиц╕.

Основним чинником матер╕ал╕стично╖ д╕алектики ╓ наявн╕сть протилежностей, як╕ ╕снують у р╕зних формах руху матер╕╖. Наприклад, у механ╕чному рус╕ - це притягання ╕ в╕дштовхування. У ф╕зичному рус╕ - це електрика позитивна ╕ негативна. У х╕м╕чному рус╕ - це по╓днання ╕ дисоц╕ац╕я атом╕в. У б╕олог╕чному рус╕ - це асим╕ляц╕я ╕ деасим╕ляц╕я в жив╕й природ╕. В сусп╕льному рус╕ - це боротьба клас╕в.

╢дн╕сть ╕ боротьба протилежностей ╓ загальний закон д╕алектики. Хоча можна сказати, що боротьба притаманна лише живому. Тому тут боротьба розум╕╓ться як певний образ.

Матер╕ал╕стична д╕алектика розгляда╓ природу в процес╕ розвитку. Тут антропогенез розум╕╓ться як перех╕д в╕д природи до ╕стор╕╖.

Зг╕дно ╕з суб'╓ктивною д╕алектикою категор╕╖ - це щабл╕ п╕знання тих чи ╕нших процес╕в. Тут ╓дн╕сть д╕алектики, лог╕ки ╕ теор╕╖ п╕знання ╓ кор╕нним принципом.

У сучасн╕й ф╕лософ╕╖ розглядаються глобальн╕ проблеми, пов'язан╕ ╕з загальними суперечностями м╕ж людиною ╕ природою. Наукове розум╕ння св╕ту ╕ д╕яльн╕сть людини з цього приводу стають планетарними силами.

Рух. Рух - це спос╕б реал╕зац╕╖ суперечностей буття. Рух - це спос╕б ╕ форма ╕снування буття.

Рух ╓ всезагальним ╕ пов'язаний в╕н з боротьбою протилежностей.

Рух пов'язаний ╕з суперечн╕стю буття. За Гегелем протир╕ччя руха╓ св╕том.

Марксизм. Рух у марксизм╕ - це атрибут, форма ╕ спос╕б буття матер╕╖. Рух породжу╓ться ╓дн╕стю ╕ боротьбою протилежностей.

Рух - це зм╕на взагал╕. В рус╕ присутн╕й ╕ момент спокою.

Якщо в╕дкинути момент спокою, то буття ста╓ як ╕люз╕я. А це повний релятив╕зм, в╕дносн╕сть.

Якщо в╕дкинути момент зм╕нюваност╕, то буття ста╓ ╓диним ╕ нерухомим.

У рус╕ зн╕маються ╕ в╕дроджуються протир╕ччя.

Типами руху ╓ становлення ╕ деградац╕я. Розвиток (його прогрес ╕ регрес) може виступати як тип руху. Оновлення теж може виступати як тип руху.

Д╕алектичн╕ альтернативи розвитку науки. Сц╕╓нтизм - антисц╕╓нтизм. Це позиц╕╖ про м╕сце та призначення науки в сусп╕льств╕.

Сц╕╓нтизм вважав, що вс╕ види знань, вс╕ види людсько╖ практики, вс╕ напрямки культури залежать в╕д розвитку науки. Сц╕╓нтизм - це в╕ра в можливост╕ науки, в╕ра в те, що наука може вир╕шити вс╕ сусп╕льн╕ проблеми, а не т╕льки прогностичн╕, евристичн╕ або п╕знавальн╕.

Сц╕╓нтизм ор╕╓нтувався на абсолютизац╕ю науково-техн╕чного чинника. За сц╕╓нтизмом науково-техн╕чний чинник вже вт╕лив у життя високо╕ндустр╕йне сусп╕льство, а тому ╕ надал╕ зможе забезпечити ефективне управл╕ння цим сусп╕льством.

Сц╕╓нтизм абсолютизу╓ природничо-науков╕ знання, вказу╓ на абсолютну важлив╕сть лог╕чних ╕ математичних знань як найточн╕ших ╕ найпродуктивн╕ших. Сц╕╓нтизм абсолютизу╓ знання природничих наук ╕ виставля╓ ╖х як ╕деал для соц╕ально-гуман╕тарних наук. Однак таке розум╕ння породило антисц╕╓нтизм. Антисц╕╓нтизм вказував, що людська д╕яльн╕сть, озбро╓на наукою, ста╓ не т╕льки продуктивною, ефективною в глобальних масштабах, але й руйн╕вною в глобальних масштабах. Наприклад, техн╕чно оснащен╕ в╕йни. Перша, Друга св╕тов╕ в╕йни. Техн╕кою людина руйну╓ також природне середовище, породжуючи еколог╕чн╕ проблеми. Тому розвиток науки ╕ техн╕ки не можна пов'язувати т╕льки з прогресом, як це робилось в часи Просв╕тництва. Антисц╕╓нтизм ма╓ сумн╕в в науц╕ як головному чинников╕ прогресу.

Антисц╕╓нтизм вказу╓, що не одна лише наука здобува╓ знання. Наука здобува╓ знання про в╕дм╕нн╕сть ╕стинного ╕ хибного. Але мораль здобува╓ знання про в╕дм╕нн╕сть добра ╕ зла. Мистецтво здобува╓ знання про в╕дм╕нн╕сть прекрасного ╕ потворного. Рел╕г╕я здобува╓ знання, вказуючи на в╕дм╕нн╕сть досв╕дного ╕ фантастично п╕днесеного.

Антисц╕╓нтизм вказу╓, що наука, здобуваючи ╕стинн╕ знання про св╕т, не вказу╓, як жити в гармон╕╖ з цим св╕том. Наука, рац╕онал╕зуючи д╕яльн╕сть людини, може робити ╕нтелект ц╕╓╖ людини стандартним, пригн╕чуючи почутт╓ву сферу. Пригн╕чення почутт╓вост╕ веде до бездуховност╕. Тому науку можна розглядати лише як один з вид╕в ╕нтелектуально╖ творчост╕.

╤нтернал╕зм - екстернал╕зм. Проблема ╕нтернал╕зму - екстернал╕зму пов'язана з тим, що не можна тлумачити науку як культурний напрямок, що перебува╓ поза сусп╕льством й поза часом. Говорити про науку поза сусп╕льством ╕ поза часом неможливо. На цьому наголошують й ╕нтернал╕зм ╕ екстернал╕зм. Однак ╕нтернал╕сти кажуть, що науково-п╕знавальний прогрес - значною м╕рою самодостатн╕й. ╤нтернал╕зм наполяга╓ на внутр╕шн╕й автономност╕ наукового п╕знання. ╢ поклик до пошуку ╕стини, а запити сусп╕льства вбудовуються в п╕знавальний прогрес науки. ╤нтернал╕зм доводить, що необх╕дно зосереджуватися на науковому - як передумов╕ проблематики ориг╕нальност╕ досл╕дницьких процедур, ориг╕нальност╕ п╕знавальних креатин╕в та ╖х значущост╕ для майбутньо╖ науки, для подальшого досл╕дження.

Екстернал╕зм наполяга╓ на тому, що наука не самодостатня, а ╖╖ усп╕хи залежать в╕д соц╕альних вплив╕в на не╖, що наука залежить в╕д певно╖ ╕сторико-культурно╖ ситуац╕╖, в╕д громадських оч╕кувань, в╕д сусп╕льних замовлень. Вс╕ ц╕ впливи визначають спрямован╕сть наукового розвитку, зм╕ст отримуваного знання, визначають проблематику науки, подальш╕ перспективи ╖╖ розвитку. А ф╕лософ╕я науки займа╓ться такою темою як актуал╕зац╕я ц╕нн╕сних та моральних аспект╕в науки.

╤нтернал╕зм, в╕дсторонюючись в╕д усього позанаукового, зосереджу╓ться на науковому, затверджу╓ наукове. А екстернал╕зм зосереджу╓ться на навколонаукових важелях розвитку науки.

Кумулятив╕зм - дискумулятив╕зм. Кумулятив╕сти й дискумулятив╕сти виявляють, яким чином розвива╓ться наукове знання. Або наукове знання розвива╓ться континуально, тобто безперервно й поступово, про що кажуть кумулятив╕сти. Або наукове знання розвива╓ться дисконтинуально, тобто стрибкопод╕бно й переривчато, про що кажуть дискумулятив╕сти.

Кумулятив╕зм загострю╓ увагу на ╓дност╕ к╕льк╕сних чинник╕в зростання наукового знання. Дискумулятив╕зм загострю╓ увагу на ╓дност╕ як╕сних чинник╕в зростання наукового знання.

Кумулятив╕зм вказу╓, що знання збагачуються завдяки додаванню нових досягнень до тих знань, як╕ були вже накопичен╕ ран╕ше. Таким чином знання пост╕йно ╕ невпинно збагачуються. До усталених, звичних ╕ перев╕рених практикою знань додаються нов╕. Описове природознавство пост╕йно дода╓ як╕сь знання, дотримуючись пошукових традиц╕й. Але дискумулятив╕зм доводить, що сучасна наука основу╓ться на запереченн╕ старого знання ╕ в╕дкритт╕ нового. Сучасна наука часто в╕дкрива╓ нове дуже неспод╕вано, наперед не оч╕куючи виявлення ╕стин.

Кумулятив╕зм каже про еволюц╕йне нарощування знання. Дискумулятив╕зм загострю╓ увагу на тому, що в науц╕ в╕дбува╓ться революц╕йний прорив у зовс╕м нев╕доме, в╕дкидаючи якийсь поступовий прогрес в науц╕. Дискумулятив╕зм наголошу╓ на тому, що фундаментальн╕ науков╕ теор╕╖, як╕ кор╕нним образом зм╕нюють попередн╕ науков╕ теор╕╖, впроваджують зовс╕м новий св╕тогляд, зовс╕м нов╕ ц╕нност╕. ╤ ц╕ нов╕ ╕ стар╕ теор╕╖ не можна пор╕внювати м╕ж собою. Вони р╕зн╕. В╕д того наука в сво╓му ╕сторичному рус╕ переривчата, в н╕й з'явля╓ться щось зовс╕м ╕нше, з'явля╓ться неспод╕вано. Про несп╕вм╕рн╕сть наукових теор╕й в ╕стор╕╖ науки каже Т. Кун. В╕н вказу╓, що ╕стор╕я науки - це зм╕на парадигми. На цьому наголошу╓ й ╤. Лакатос, говорячи про те, що ╕стор╕я науки - це ╕стор╕я реконструйована новими неоч╕куваними знаннями. Рац╕ональн╕ реконструкц╕╖, як╕ ми бачимо в нових теор╕ях, з'являються в новому методолог╕чному план╕ там, де нема╓ примусу, примушення, а ╓ соц╕ально-психолог╕чний фактор. Важливу роль в╕д╕грають соц╕ально-психолог╕чн╕ обставини, як╕ не п╕длягають традиц╕йним лог╕чним вимогам.

Науков╕ положення в ц╕лому ╕ ф╕лософськ╕ концепц╕╖, як╕ йдуть в╕д цих положень, ор╕╓нтують на те, що основна ц╕нн╕сть - це життя, людське життя. Та якщо ми встановлю╓мо основну ц╕нн╕сть як людське життя, то виника╓ необх╕дн╕сть захистити цю ц╕нн╕сть, зробити сталим ╕снування людського життя в майбутньому.

Д╕алектика ма╓ ╜рунтовн╕ п╕дтвердження завдяки законам термодинам╕ки, як╕ св╕дчать про протилежност╕, вказують на ╕снування процес╕в руху ╕ розвитку. ╤ яке питання ╕ яку проблему ма╓ вир╕шувати д╕алектика? Це, наприклад, питання зникнення протилежностей, що призведе до зникнення життя. Тут д╕алектика - це вир╕шення проблем зникнення протилежностей, зникнення життя.


Розд╕л ╤╤. НАУКОВ╤ ФАКТИ - СТРУКТУРН╤

ЕЛЕМЕНТИ ОНТОЛОГ╤╥


Наука встановлю╓ ╕снування речей ╕ процес╕в за певними законами як воно ╓ в д╕йсност╕. Онтолог╕я ╕нтегру╓ ц╕ знання про ╕снування в ц╕лому. Онтолог╕я каже про буття як таке.

Онтолог╕я - це теоретична частина ф╕лософ╕╖. Однак сама теор╕я ф╕лософ╕╖ зак╕нчу╓ться акс╕олог╕╓ю, коли отриман╕ ц╕нност╕ задля встановлення буття процес╕в ╕ речей ╓ такими, як вони мають бути в д╕йсност╕.

В цьому розд╕л╕ ми опишемо положення онтолог╕╖, як╕ виникають з основних загальних ╕стин науки, т╕ положення, як╕ ор╕╓нтують на таку головну ц╕нн╕сть як ╕снування життя. Отже, спочатку ми продемонстру╓мо загальн╕ положення онтолог╕╖. ╤нтегруючи об'╓ктивн╕ науков╕ факти, перев╕рен╕ практикою, створюють з них системи ╕ структури. Ц╕ факти вибудовують певний св╕тогляд. Так створюють положення онтолог╕╖ ф╕лософських знань. Продемонстру╓мо основн╕ положення онтолог╕╖, ╕нтегрован╕ на основ╕ факт╕в як основних загальних ╕стин науки, факт╕в вер╕ф╕кованих, перев╕рених практикою.

ОНТОЛОГ╤Я

Ф╕лософ╕я буття - онтолог╕я (загальн╕ положення). Онтолог╕я - ф╕лософське вчення про буття як таке.

Поняття "онтолог╕я" було введене Р. Гоклен╕усом у ХV╤╤ стол╕тт╕.

Антична ф╕лософ╕я. В античн╕й ф╕лософ╕╖ буття розглядала онтолог╕я елеат╕в, елейська школа. Так Пармен╕д розр╕зняв буття чутт╓ве ╕ буття ╕стинне.

Ар╕стотель. Ар╕стотель шукав сутн╕сть у матер╕альному бутт╕.

Середньов╕чна ф╕лософ╕я. У середньов╕чн╕й ф╕лософ╕╖ абсолютне буття ототожнюють ╕з Богом.

Ф╕лософ╕я Нового часу. Ф╕лософ╕я Нового часу ор╕╓нту╓ться на науку. ╤ тому вчення про буття вона в╕дстороню╓ в╕д теолог╕╖.

Сп╕ноза. Сп╕ноза у сво╖й онтолог╕╖ ототожню╓ Бога ╕ Природу.

Класична н╕мецька ф╕лософ╕я.

Кант. Кант не ставить онтолог╕ю поза принципами розуму.

Ф╕хте, Шелл╕нг, Гегель стверджують, що буття ╓ результатом розвитку мислення. Тут мислення виявля╓ свою тотожн╕сть ╕з буттям.

Сучасна ф╕лософ╕я. Позитив╕зм. Позитив╕зм в╕дкида╓ онтолог╕ю як ненаукове знання.

Екзистенц╕ал╕зм. Гайдеггер показу╓, що буття варто осмислювати через ун╕кальн╕сть ситуац╕╖ людсько╖ присутност╕. Сартр ╕ Ясперс розум╕ють буття як непод╕льну ╓дн╕сть суб'╓кта й об'╓кта. Ця ╓дн╕сть лежить в основ╕ свободи ╕ в╕дпов╕дальност╕ людини.

Марксизм. Онтолог╕я марксизму розгляда╓ форми руху матер╕╖, розкрива╓ розум╕ння сусп╕льного буття. Марксизм говорить про онтолог╕ю д╕яльност╕ як про спос╕б буття людини.

Посткласична ф╕лософ╕я. В посткласичн╕й ф╕лософ╕╖ в онтолог╕чне, тобто бутт╓ве, входить ╕ суб'╓ктивне, входить людська ╕ндив╕дуальн╕сть.

Буття. Буття - це ╕снування, яке виража╓ться зв'язкою "╢".

Коли буття розум╕╓ться як ╕снування, як те, що ╓, то це буття стосу╓ться будь-чого, будь-яких речей. Таке буття беззм╕стовне, абстрактне. Воно байдуже до того, до чого застосу╓ться. "Чисте буття".

Коли ╓ визначене буття - "ось це", ця скеля, цей кам╕нь, то це назива╓ться "наявним буттям".

Буття розум╕ють як безпосередню д╕йсн╕сть, яку ще не розд╕лено на явище ╕ сутн╕сть. З ц╕╓╖ безпосередньо╖ д╕йсност╕ почина╓ться п╕знання. Тут сутн╕сть спочатку прихована. Вона на ц╕й стад╕╖ не да╓ться для п╕знання.

За Гегелем, буття ╕ сутн╕сть розр╕зняються.

Структура буття. Структура буття пода╓ться такими категор╕ями: як╕сть-к╕льк╕сть-м╕ра.

Буття розум╕╓ться як протилежн╕сть св╕домост╕, тобто буття як матер╕я. Тут ми бачимо опозиц╕йну пару: буття ╕ св╕дом╕сть. Буття як матер╕я незалежне в╕д св╕домост╕. Людина охоплю╓ буття сво╓ю д╕яльн╕стю.

Небуття. Небуття - заперечення буття. Небуття - це не-╕снування. За Гегелем - це н╕що. Н╕що беззм╕стовне як ╕ чисте буття, коли в╕д певно╖ реч╕ в╕докремлюються вс╕ властивост╕, а залиша╓ться лише те, що ця р╕ч - лише ╓. Н╕що ╕ чисте буття тотожн╕. Водночас вони й протилежн╕, адже ф╕ксують в╕дм╕нн╕сть м╕ж ╕снуючими чи не╕снуючими речами.

Та чи ╕нша р╕ч виника╓ з╕ зникнення попередн╕х утворень. Наприклад, брунька зника╓, коли розпуска╓ться кв╕тка. В свою чергу кв╕тка зника╓ з появою плоду.

Кожне наступне утворення ╓ запереченням, небуттям попереднього утворення. Буття ╕ небуття - це моменти становлення.

Буття - це ф╕лософська категор╕я, що означа╓ все, що реально ╕сну╓. Реальн╕сть, яка ╕сну╓ об'╓ктивно, поза ╕ незалежно в╕д св╕домост╕ людини - це об'╓ктивне буття. Реальн╕сть як прояв св╕домост╕ людини, прояв людського духу - це суб'╓ктивне буття.

Форми буття: 1. буття речей ╕ процес╕в; 2. буття духовного, ╕деального; 3. буття людини; 4. буття соц╕альне.

Субстанц╕я. Субстанц╕я - це загальна первинна основа вс╕х речей. Субстанц╕я ╓ сутн╕стю вс╕х речей. Субстанц╕я нестворювана ╕ незнищувана. Субстанц╕я ╓ причина само╖ себе й основа вс╕х зм╕н.

Матер╕я субстанц╕ональна, а св╕дом╕сть - не субстанц╕ональна.

Матер╕я. Матер╕я - це ф╕лософська категор╕я для означення об'╓ктивно╖ реальност╕, яка дана людин╕ у в╕дчуттях, яку людина намага╓ться п╕знати, але при цьому матер╕я ╕сну╓ незалежно в╕д само╖ людини.

╤снувати - отже, бути об'╓ктивною реальн╕стю.

Матер╕я розум╕╓ться як сутн╕сть, як субстанц╕я, яка лежить в основ╕ ╓дност╕ всього.

Структурн╕сть ╓ властив╕стю матер╕╖. Структурн╕сть матер╕╖ характеризу╓ ╖╖ стан з точки зору перервност╕ ╕ неперервност╕.

Види матер╕╖: речовина ╕ поле. Речовина - все те, що ма╓ в основному механ╕чну масу спокою. Поле - це вид матер╕╖, який не ма╓ маси спокою.

Рух ╓ спос╕б ╕снування матер╕╖. Прост╕р ╕ час ╓ форми ╕снування матер╕╖, тобто буття матер╕альних систем.

Прост╕р ╕ час ╕снують об'╓ктивно ╕ незалежно в╕д св╕домост╕. Прост╕р ╕ час не ╕снують незалежно в╕д матер╕╖.

Прост╕р - це форма буття матер╕╖. Прост╕р характеризу╓ться протяжн╕стю, структурн╕стю. Прост╕р характеризу╓ться сп╕в╕снуванням ╕ вза╓мод╕╓ю елемент╕в в тих чи ╕нших матер╕альних системах.

Час - це форма буття матер╕╖. Час виявля╓ тривал╕сть ╕снування матер╕╖, матер╕альних об'╓кт╕в. Час виявля╓ посл╕довн╕сть зм╕ни стан╕в у розвитку тих чи ╕нших матер╕альних систем.

Динам╕чна концепц╕я часу. Динам╕чна концепц╕я часу св╕дчить, що ╓ минуле, тепер╕шн╓ ╕ майбутн╓. ╤снують под╕╖ лише тепер╕шнього часу. Минулого буття нема╓. Воно п╕шло в небуття, залишивши лише сл╕д в тепер╕шньому. Майбутн╕х под╕й не ╕сну╓. ╢ лише ╖хн╕ передумови.

Статична концепц╕я часу. Статична концепц╕я часу доводить, що минуле, тепер╕шн╓ ╕ майбутн╓ реально ╕снують одночасно. Не ╕сну╓ под╕лу на минуле, тепер╕шн╓ ╕ майбутн╓.

Властивост╕ простору ╕ часу. До загальних властивостей простору ╕ часу належать: об'╓ктивн╕сть ╕ незалежн╕сть в╕д св╕домост╕ людини; ╖х абсолютн╕сть як атрибут╕в матер╕╖; нерозривний зв'язок простору ╕ часу м╕ж собою, а також з рухом матер╕╖.

Прост╕р - це протяжн╕сть, тобто рядоположення ╕ сп╕в╕снування, зв'язн╕сть, неперервн╕сть.

Час - це тривал╕сть, одном╕рн╕сть, асиметричн╕сть, незворотн╕сть.

Сл╕д зазначити, що онтолог╕чн╕ погляди бувають р╕зн╕, сво╓р╕дн╕. Прикладом може бути такий: "маючи в соб╕ сам╕й внутр╕шню основу Буття, п╕знану як Закон Буття, як Абсолют, людина ста╓ самим Богом" (Жадько 2019: 192). Людина-Бог - це суб'╓ктивний св╕т само╖ людини. Але "люди ╓ р╕вними у сво╓му онтолог╕чному статус╕" (Ядловська 2018: 209).

Ф╕лософ╕я буття науки. Ф╕лософ╕я буття науки розгляда╓ ╕снування науки як тако╖. Предметом розгляду ф╕лософ╕╖ науки ╓ узагальнююч╕ характеристики науки, а також законом╕рност╕ науково-п╕знавально╖ д╕яльност╕ людини.

Д╕╓во-практичне осво╓ння навколишнього середовища людиною ма╓ продовження ╕ поглиблення в ╕нтелектуальн╕й д╕яльност╕, а отже, ╕ в науков╕й д╕яльност╕. Людина перетворю╓ навколишн╓ середовище, а в подальшому буде перетворювати в╕ддалену природу, всесв╕т. Людина перетворю╓ середовище знаряддями прац╕. Людина "олюдню╓" природу, сво╓ю техн╕кою п╕дганя╓ природу п╕д умови свого життя, соц╕ал╕зу╓. Тварина ж т╕льки спожива╓ природу. Людина трансформу╓ стих╕╖ природи у сво╖ умови, в обставини, як╕ необх╕дн╕ для свого т╕ла, щоб не було н╕ холодно, н╕ спекотно. Так, наприклад, людина приборкала вогонь. Вона займалась збиранням, а пот╕м зайнялась землеробством, переробкою ╕ перетворенням середовища задля потреб свого т╕ла. В╕д тако╖ д╕яльност╕ розвивалася св╕дом╕сть. Тобто св╕дом╕сть ма╓ розвиток не т╕льки в╕д п╕днесеного споглядання глибин свого ╕снування, а й в╕д д╕яльност╕ по усуненню проблем, пов'язаних з потребами, в╕д д╕й, що дозволяють вижити. Коли людина д╕яла, щоб вижити, д╕яла з напругою, то запам'ятовувала причинно-насл╕дков╕ зв'язки сво╖х д╕й. Практичн╕ прийоми в д╕ях, як╕ повторювалися ╕ приводили до корисних насл╕дк╕в, усв╕домлювались людиною ╕ перетворювались на знання.

Власн╕ зусилля людини, як╕ зак╕нчувались усп╕хами й приносили користь, впорядковувалися смисловими схемами в св╕домост╕. Д╕╖ людини як усп╕шн╕ д╕╖ набували сусп╕льно вироблених значень, торкались кожного, були для вс╕х, тому що зак╕нчувались усп╕хом. Так д╕╖ людей наповнювалися сусп╕льно-╕ндив╕дуальними смислами. Але сусп╕льство, живучи в цих смислах, дистанц╕ювалося в╕д природи. А в природ╕ багато чого зм╕нювалося, ╕ деяк╕ смисли втрачали сенс, оск╕льки вже не в╕дпов╕дали ╕стин╕, яка повинна в╕дображати природу. Однак деяк╕ смисли, деяк╕ значення не втрачали сенс, а визначалися законом╕рностями сусп╕льно-╕сторично╖ д╕яльност╕ ╕ наповнювалися загальним обов'язковим зм╕стом, перетворюючись у ст╕йк╕ знання.

Осво╓на людиною реальн╕сть впорядковувалась. Людська д╕яльн╕сть зада╓ цю впорядкован╕сть, цей порядок, який перетворю╓ться на культуру, на розум╕ння ╕стини, добра ╕ краси. Тут добро поста╓ як належн╕ норми вза╓мов╕дносин м╕ж людьми.

Досягнення, як╕ стимулювали потребу в науц╕ - це усп╕хи сусп╕льно╖ практики в осво╓нн╕ св╕ту. Ц╕ усп╕хи дали можлив╕сть виокремити ╕нтелектуальну д╕яльн╕сть, в╕д яко╖сь ╕ншо╖ д╕яльност╕. ╤нтелектуальна д╕яльн╕сть у в╕дкритому сусп╕льств╕ стала ц╕нн╕стю через новац╕╖ ╕ розум, коли не сакральн╕ традиц╕╖, а новац╕╖ набрали значимост╕. В культур╕ значимими стали не т╕льки образи та уявлення, а й поняття як форми об'╓ктивного, загального ╕ глибокого розум╕ння д╕йсност╕ скаж╕мо, глибокого розум╕ння реал╕й. Св╕т як явище, св╕т, який даний людин╕ у ╖╖ в╕дчуттях, ╕ сутн╕сть цього св╕ту не сп╕впадають. Сутн╕сть прихована за явищами. Тому для пристосування до цього св╕ту ╓ потреба п╕знання сутностей, п╕знання - аж до першооснов буття.

Буття науки в ╕стор╕╖. Наука виникла у Давн╕й Грец╕╖ у V-╤V стол╕тт╕ до н.е., коли виникло вчення про природу. Надал╕ значним етапом розвитку науки ╓ ╢вропа Х╤╤╤-Х╤V стол╕ть, коли проходила енциклопедизац╕я знань. Наступним значним етапом розвитку науки була наукова революц╕я ХV╤-ХV╤╤ стол╕ття, яка зробила науку класичною, здобула р╕вень експериментального природознавства.

Наука. Наука ма╓ так╕ головн╕ аспекти: д╕яльн╕сть вченого, нове знання, ╕нститути.

Наука - це спец╕ал╕зована досл╕дницька д╕яльн╕сть, результатом яко╖ ╓ нов╕ ╕стинн╕ знання. Нов╕ ╕стинн╕ знання вт╕люються в текстах, формулах, граф╕ках. Тексти, формули, граф╕ки - це результат науково╖ роботи.

Щоби отримати результат науково-досл╕дницько╖ д╕яльност╕, потр╕бн╕ певн╕ засоби.

Засобами в науково-досл╕дницьк╕й д╕яльност╕ ╓ прилади, модел╕, мова.

Наука - це узагальнена система вже набутого ╕стинного знання про законом╕рност╕ природи, людини, сусп╕льства. Наукове знання в╕др╕зня╓ться в╕д ф╕лософського знання, ╕деолог╕чного знання, знання, яке несе в соб╕ мистецтво. Наукове знання в╕др╕зня╓ться в╕д рел╕г╕йного знання.

Особливост╕ наукового знання.

Наукове знання - це предметне знання. Основою предметност╕ ╓ факти ╕ закони.

Наукове знання - це об'╓ктивне знання. Хоча можуть бути ╕ суб'╓ктивн╕ додатки в гуман╕тарних науках.

Наукове знання - це об╜рунтоване знання.

Наукове знання - це дисципл╕нарне знання, предметно визначене в певн╕й дисципл╕н╕ з╕ сво╖ми межами.

Наукове знання - це теоретичне знання, тобто абстрактне категор╕ально-понят╕йне, з лог╕чно впорядкованою посл╕довн╕стю.

Наукове знання вт╕лю╓ться спец╕альною мовою, мовою категор╕ально-понят╕йною, або мовно-знаковою.

Наука ╕нституал╕зована. Наука ╕сну╓ як соц╕альний ╕нститут у форм╕ академ╕чних установ. Це система соц╕альних установ, наукових установ з оф╕ц╕йним статутом ╕ нормами профес╕йно╖ етики.

Онтолог╕я вимальову╓ буття як таке, що придатне для життя ╕ розвитку. Яким же повинне бути буття? Таким, яке дозволить ╕снувати людин╕, дасть можлив╕сть. Буття ма╓ дозволяти ╕снувати людин╕.

Ф╤ЛОСОФ╤Я СВ╤ДОМОСТ╤

Ф╕лософ╕я св╕домост╕ (загальн╕ положення). Св╕дом╕сть. Св╕дом╕сть - це властив╕сть високоорган╕зовано╖ матер╕╖. Св╕дом╕сть - це вища форма в╕дображення, ╕деальний образ матер╕ального св╕ту. Св╕дом╕сть ╓ продуктом сусп╕льно-╕сторичного розвитку. Св╕дом╕сть ╓ регулятором ц╕леспрямовано╖ д╕яльност╕ людини з вт╕лення свого ╕деалу безпечного майбутнього стану для себе ╕ для ╕нших.

Св╕дом╕сть - це прояв людського духу, який пов'язаний ╕з п╕знанням. Тут п╕знання робить реальн╕сть в╕домою, робить зм╕ст ц╕╓╖ реальност╕ в╕домою. При цьому реальн╕сть прийма╓ предметно-мовну форму знання. Св╕дом╕сть опредметню╓ться опосередковано у знанн╕. А от "несв╕домий" прояв духу опредметню╓ться безпосередньо у знанн╕.

Св╕дом╕сть ╓ феномен д╕яльност╕, а не субстанц╕йност╕, феномен не субстанц╕йний. Тобто св╕дом╕сть зд╕йсню╓ться в сво╖х ╕нтенц╕ях. Б╕льше того, св╕дом╕сть ма╓ трансцендентальну спрямован╕сть на зовн╕шн╕й св╕т, у вс╕х сво╖х ╕нтенц╕ях на цей зовн╕шн╕й св╕т.

Опредметнено-мовн╕ значення ╓ результатом проведення св╕дом╕стю сво╖х ╕нтенц╕й на зовн╕шн╕й св╕т. Тут опредметнено-мовн╕ значення набувають онтолог╕чного статусу об'╓кта, об'╓кта матер╕ального або ╕деального. Наприклад, скульптура.

Св╕дом╕сть спрямову╓ себе на реальний св╕т в п╕знавальному напрямку, тобто п╕знавально. Св╕дом╕сть трансформу╓ цей реальний св╕т в ╕деальний св╕т.

Св╕дом╕сть зводить натурал╕стичн╕сть реального св╕ту, трансформуючи ╖╖ в ╕деальний св╕т. Св╕дом╕сть також зводить психолог╕чн╕ прояви "несв╕домого", теж трансформуючи ╖х в ╕деальний св╕т.

Св╕дом╕сть - це прояв людсько╖ сусп╕льно╖ житт╓д╕яльност╕. Тому св╕дом╕сть ма╓ сусп╕льний характер. Сусп╕льний характер св╕домост╕ проявля╓ться у таких формах, як ф╕лософ╕я, рел╕г╕я, наука, мистецтво, мораль.

Св╕дом╕сть опосередкована, теоретична. Тобто св╕дом╕сть - це ╕ мислення. Мислення не спрямоване на саме себе. Отже, мислення - це опосередкована теоретична св╕дом╕сть, яка спрямована не на саму себе, а на предметний зовн╕шн╕й св╕т. Розум - це також теоретична св╕дом╕сть, яка тотожна тим чи ╕ншим законом╕рностям, притаманним об'╓ктивному св╕ту.

Розсуд ╕ здоровий глузд. Розсуд треба розум╕ти як певне лог╕чне м╕ркування, а здоровий глузд - як певне житт╓во-практичне м╕ркування. ╤ мислення, ╕ розум, ╕ розсуд, ╕ здоровий глузд - все це прояви св╕домост╕.

Самосв╕дом╕сть. Самосв╕дом╕сть - це св╕дом╕сть, у яко╖ п╕знавальна активн╕сть спрямована на саму себе.

Насл╕дком самосв╕домост╕ ╓ те, що людина вир╕зня╓ться з╕ св╕тового загалу. Також насл╕дком самосв╕домост╕ ╓ те, що людина може поглянути на себе "ззовн╕".

Завдяки самосв╕домост╕ внутр╕шн╕й св╕т людини актуал╕зу╓ екзистенц╕ю, характеристиками яко╖ ╓ трансцендентально-ун╕кальн╕ стани ╕ндив╕да.

Позасв╕доме. Позасв╕дом╕сть - реальн╕сть псих╕чного життя людини, що протисто╖ть св╕домост╕. Ця реальн╕сть ╕сну╓ за межами св╕домост╕. Позасв╕дом╕сть спонтанно представля╓ться (тобто проявля╓ться) у св╕домост╕. Однак позасв╕доме може взагал╕ не проявлятися у св╕домост╕.

За Кантом, позасв╕доме пов'язане з ╕нту╖ц╕╓ю.

Св╕дом╕сть форму╓ться п╕д впливом соц╕ального середовища, а позасв╕дом╕сть да╓ться людин╕ в╕д народження.

╤мпульси позасв╕домост╕ пост╕йно "атакують" св╕дом╕сть, але розум╕ння реал╕й сусп╕льного життя не дають людин╕ можливост╕ вт╕лити ц╕ ╕мпульси в життя.

За Фрейдом, виника╓ процес вит╕снення. ╤мпульси позасв╕домого повертаються назад до свого джерела. Але ц╕ ╕мпульси можуть субл╕мувати. Субл╕мац╕я - це коли ╕мпульси позасв╕домого виражаються символами у формах культури, в ╖╖ артефактах.

П╕дсв╕доме ╕ надсв╕доме. У позасв╕домому розр╕зняють п╕дсв╕доме ╕ надсв╕доме. П╕дсв╕доме - це сновид╕ння, псих╕чн╕ травми, комплекси. Надсв╕доме - це ╕нту╖ц╕╖ зр╕ло╖ особистост╕, ╖╖ творчий процес. Тут людина у сво╖й творчост╕ розкрива╓ власн╕ глибинн╕ можливост╕ в ╕нту╖ц╕ях.

Позасв╕доме - морально амб╕валентне, коли вчинок людини проходить поза ╖╖ св╕дом╕стю. Несв╕доме - ╕нфантильна св╕дом╕сть, стан непроявленого в людин╕, коли людина, оц╕нюючи себе з морального, ц╕нн╕сного боку, робить несв╕домий вчинок.

Самосв╕дом╕сть особистост╕. Самосв╕дом╕сть особистост╕ - це усв╕домлення людиною сво╓╖ специф╕чност╕, усв╕домлення сво╓╖ особист╕сно╖ специф╕ки.

Самосв╕дом╕сть виража╓ сутн╕сть внутр╕шньо-глибинного св╕ту особистост╕. Тут "Дух виступа╓ двома образами: як витв╕р, тобто результат творчо╖ д╕╖, ╕ як самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265).

Особист╕сть у сво╖й самосв╕домост╕ сприйма╓ себе як сусп╕льно значущу ц╕л╕сн╕сть. При цьому людина бачить в соб╕ свою неповторну ╕ндив╕дуальн╕сть. Вона сприйма╓ сво╖ прояви як прояви творця самих сусп╕льних в╕дносин. Адже самосв╕дом╕сть особистост╕ взагал╕ ма╓ вияв лише в процес╕ сусп╕льних вза╓мов╕дносин.

Самосв╕дом╕сть особистост╕ форму╓ться в╕дпов╕дно до ╕ндив╕дуально-сусп╕льних ╕деал╕в. При цьому форму╓ться як самоп╕знання людини, включаючи в себе як самооц╕нку, так ╕ ╖╖ саморегулювання. Йде також формування емоц╕йно-ц╕нн╕сного ставлення людини до само╖ себе.

Постпозитив╕зм про ╕ндив╕дуальну св╕дом╕сть в науц╕. Теоретики постпозитив╕зму вважали, що ╖хня ф╕лософ╕я ╕ ╓ ф╕лософ╕╓ю науки. Позитив╕зм розвинувся в неопозитив╕зм, тобто в лог╕чний позитив╕зм. Неопозитив╕зм, або лог╕чний позитив╕зм, вважав що ф╕лософ╕я науки - це лог╕ка науки, мова науки ╕ ╖╖ лог╕ка. Неопозитив╕зм вважав, що закони лог╕ки визначають наукове знання, а ф╕лософ╕я лише рефлекту╓ над структурами цього наукового знання. Тут основою ф╕лософсько╖ рефлекс╕╖ ╓ лог╕ко-семантичний анал╕з. Такий анал╕з проясню╓ висловлювання. Основою прояснення висловлювань ╓ вериф╕кац╕я. Вериф╕кац╕я проводиться таким чином, що ф╕лософ сп╕вставля╓ висловлювання з фактами досв╕ду. Висловлювання, п╕дтверджен╕ досв╕дом, ╓ ╕стинними висловлюваннями або "протокольними висловлюваннями". Протокольн╕ висловлювання ╓ основою п╕знавальних процес╕в, основою подальших ╕нтегрованих систем наукового знання.

Для подальшо╖ ╕нтегровано╖ системи наукового знання потр╕бно розробляти ун╕ф╕ковану наукову мову. Як вважа╓ неопозитив╕зм, для тако╖ мови необх╕дно очиститись в╕д метаф╕зичних категор╕й. Але неопозитив╕зм у сво╓му очищенн╕ звузився до мовно-лог╕чних процедур, хоча й виникали нов╕ науков╕ дисципл╕ни, як╕ пост╕йно додавали нов╕ мовн╕ нюанси. Нов╕ мовн╕ нюанси вказували на неможлив╕сть створити ун╕ф╕ковану наукову мову. Причому тут не т╕льки висловлювання про конкретн╕ факти, але й висловлювання узагальнюючого характеру про т╕ чи ╕нш╕ законом╕рност╕, що ╓ основою в науц╕. Вт╕м загальн╕ висловлювання не п╕длягають вериф╕кац╕╖. Абсолютизац╕я формально-лог╕чних процедур буду╓ так╕ теоретичн╕ структури, так╕ теоретично сконструйован╕ системи, як╕ безпосередньо не в╕дпов╕дають процесам експериментально-п╕знавального характеру, стаючи довол╕ далекими в╕д д╕йсних експериментально-п╕знавальних процес╕в.

Загальн╕ висловлювання ф╕лософа не п╕длягають вериф╕кац╕╖. Однак ц╕ висловлювання ╓ основою для рефлекс╕╖, для анал╕зу онтолог╕╖, гносеолог╕╖, акс╕олог╕╖.

Неопозитив╕зм у сво╖й ф╕лософ╕╖ використовував вже вироблене наукове знання. Неопозитив╕зм об╜рунтовував знання, яке вже було. Але неопозитив╕сти не торкалися процесу особливостей виникнення нового знання. Процес появи знання вони залишали для психолог╕╖, а не для ф╕лософ╕╖. Тому процес появи нового знання вони залишали поза свого лог╕ко-методолог╕чного анал╕зу.

П╕сля позитив╕зму ╕ неопозитив╕зму виника╓ анал╕тична ф╕лософ╕я, яка зверта╓ увагу не на лог╕ку м╕ркувань, а на те, наск╕льки ц╕ м╕ркування в╕дпов╕дають реальному науково-п╕знавальному процесу. Анал╕тична ф╕лософ╕я виявля╓ джерела наукового знання, законом╕рност╕ розвитку наукового знання, а не т╕льки його структури. Тобто в анал╕тичн╕й ф╕лософ╕╖ наука розгляда╓ться в процес╕ ╕сторичного розвитку, розгляда╓ться виникнення ╕ розвиток наукових ╕дей, а не т╕льки лог╕ка яка присутня в науц╕. Анал╕тична ф╕лософ╕я каже про важлив╕сть ф╕лософських сентенц╕й для науки. Анал╕тична ф╕лософ╕я прид╕ля╓ увагу революц╕йним зм╕нам в науц╕, коли знання переглядаються.

Олександр Койре (1892-1964) вказував на зв'язок ф╕лософського ╕ наукового досл╕дження. В╕н показав, що науков╕ революц╕╖ зм╕нюють ф╕лософськ╕ системи. В ╕стор╕╖ ╓ ч╕ткий зв'язок наукового ╕ ф╕лософського.

О. Койре розкрив можливост╕ зародження наукових ╕дей. ╤ тут в╕н зазначав, що науково-п╕знавальна д╕яльн╕сть вченого вза╓мод╕╓ з ф╕лософським, а також ╕ з рел╕г╕йним мисленням. Така вза╓мод╕я ╓ ун╕кальною духовною атмосферою, яка вплива╓ на вченого ╕ допомага╓ здобувати науков╕ знання.

О. Койре був прихильником дискумулятив╕зму. В╕н зауважував, що ╕де╖ Г. Гал╕лея та ╤. Ньютона ╓ ╕деями революц╕йними. Ц╕ ╕де╖ не надан╕ повсякденним досв╕дом, який був ран╕ше, ╕ тому не ╓ продовженням узагальнень факт╕в. На продовження узагальнення факт╕в вказували теор╕╖ кумулятив╕ст╕в. Механ╕ка Г. Гал╕лея та ╤. Ньютона - це нова механ╕ка. Ця механ╕ка ма╓ принцип ╕нерц╕╖. Рух за ╕нерц╕╓ю по прям╕й - це факт який виходить не з емп╕р╕╖. Людський досв╕д такий факт спростову╓. Тому факт ново╖ механ╕ки - це факт як результат оперування ╕деальними об'╓ктами в мислених експериментах. Це факти, як╕ отриман╕ абстрактно-лог╕чними методами, отриман╕ теоретично.

До класично╖ механ╕ки Г. Гал╕лея та ╤. Ньютона ╕нерц╕я не враховувалась, а бралося очевидне, тобто той факт, що т╕ло рухалося до свого м╕сця "природою" даного. Наприклад, важке йде вниз до свого "природного" м╕сця, а легке - вгору до цього ж "природного" м╕сця. Тобто до Г. Гал╕лея та ╤. Ньютона досл╕дники, розм╕рковуючи, висловлювали очевидне. Г. Гал╕лей та ╤. Ньютон сво╓ю класичною механ╕кою кардинально зм╕нили наукове знання, революц╕йно зм╕нили. Були отриман╕ п╕знавальн╕ здобутки. ╤ це не просто кумулятивне накопичення знань. Це нове знання, революц╕йне знання.

Роб╕н Джордж Колл╕нгвуд (1889-1943) вказував що значення природознавчих закон╕в для людини вим╕рю╓ться за ╖х важлив╕стю завдяки ф╕лософським концепц╕ям, завдяки ╖х позанауковим, метаф╕зичним уявленням.

Колл╕нгвуд стверджу╓, що ╕ндив╕дуальна св╕дом╕сть - абстрактна, тобто не рефлексивна ╕ несистемна, але спорадична. А от людський дух розгорта╓ться в╕д ц╕╓╖ абстракц╕╖ до конкретних форм. Першим етапом розгортання людського духу ╓ мистецтво як абстрактн╕ чутт╓во-образн╕ уявлення. Ц╕ уявлення ╓ ╕нту╖тивними. В них нема розр╕зненост╕ на уявлення ╕стинн╕ та уявлення хибн╕. Подал╕ мистецтво перетворю╓ться в критику естетичного характеру. Ця критика ╕нту╖тивност╕ протиставля╓ дискурсивност╕. За Колл╕нгвудом мистецтво опосередкову╓ться рел╕г╕╓ю. Рел╕г╕я ж вже ма╓ б╕льшу конкретику, оск╕льки вона вже спов╕ду╓ певну ╕стину. Рел╕г╕я ор╕╓нту╓ться на певну вищу ╕стину, на ╕стинн╕сть взагал╕. Однак ╕стина рел╕г╕╖, а отже, ╕ вся ╖╖ чутт╓во-образна сфера, м╕стиф╕ку╓ться. А от наука не м╕стиф╕ку╓. Наука впорядкову╓ д╕йсн╕сть. Впорядковуючи д╕йсн╕сть, наука тим самим ╖╖ конкретизу╓, конкретизу╓ ╖╖ сприйняття. Математизм ╕ матер╕ал╕зм науки конкретизують д╕йсн╕сть. Але в науц╕ присутня абстрактн╕сть, а також ╕ррац╕ональн╕сть. ╤ррац╕ональн╕сть в науц╕ вказу╓ на недостатн╕сть рефлективност╕. Високий р╕вень рефлективност╕ можна бачити в ф╕лософ╕╖.

Колл╕нгвуд визна╓ ╕ррац╕ональне нев╕д'╓мним аспектом науково╖ рац╕ональност╕. Тому в╕н вважа╓, що неможливо рац╕онально пояснити евристичн╕ новац╕╖ наукових досл╕джень. Проте ц╕ новац╕╖ вказують на розвиток науки, хоча вони не рефлексувались, не планувались ╕ не прогнозувались. Тобто ╕ррац╕ональне - це важливий компонент науково╖ рац╕ональност╕.

Майкл Полан╕ (1891-1976) вважа╓, що люди, як╕ проводять науков╕ досл╕дження, мають в╕д того ╕ндив╕дуальну майстерн╕сть п╕знавально╖ д╕яльност╕. У вченого ця майстерн╕сть виробля╓ться безпосередньо коли в╕н сп╕лку╓ться з досв╕дченим майстром. ╤ це ╕ндив╕дуально-ун╕кальна майстерн╕сть, яку неможливо виразити ун╕ф╕кованою мовою. ╤ндив╕дуально-ун╕кальна майстерн╕сть вченого ма╓ в соб╕ ╕дейн╕ мотиви цього вченого. Вагомою ╓ його досл╕дницька зац╕кавлен╕сть, тобто внутр╕шн╕й неповторний досв╕д.

У науц╕ нема╓ повн╕стю об'╓ктивного стандарту рац╕ональност╕. Натом╕сть мають важливе значення ╕ стиль, ╕ смак, ╕ спос╕б в╕дображення. Тобто в науц╕ все так само, як ╕ у рел╕г╕╖ або в мистецтв╕.

М. Полан╕ зазначав, що науковий досв╕д вченого, який м╕ститься в його книгах, в його текстах, ф╕ксу╓ частку знання. Такий досв╕д ╓ об'╓ктивним знанням про предмет досл╕дження. Такий досв╕д ╓ деперсонал╕зованим знанням. Але вчений ма╓ в соб╕ знання про те, як робляться науков╕ в╕дкриття, знання, як╕ мовно не виражен╕, однак вони смислоутворююч╕, ╕ндив╕дуально-╕нструментальн╕. Це багатоплановий неповторний духовний та природний потенц╕ал вченого. Тобто, за Полан╕, ╕снують реч╕, про як╕ ми зна╓мо, але не можемо сказати. Коли вчений в процес╕ досл╕дження сприйма╓, спостер╕га╓, вжива╓ мову, коли в╕н експерименту╓, то його творч╕ акти м╕стять в соб╕ ╕ неявн╕ компоненти. За М. Полан╕ ╕сну╓ як явне, так ╕ неявне знання. Явне - це коли в процес╕ п╕знання увага вченого зосереджу╓ться на ц╕л╕сност╕ об'╓кта. Неявне - це коли присутн╓ уявлення про те, як╕й мет╕ служить об'╓кт у склад╕ ц╕л╕сност╕. Неявне знання присутн╓, коли ╓ особисте сп╕лкування вчених.

Карл Раймонд Поппер (1902-1994) вважа╓ що наука - це певний аспект сусп╕льного життя. Тому вона ╕ зм╕ню╓ться разом з цим сусп╕льним життям.

Ф╕лософ сво╓ю науковою теор╕╓ю хоче вловити св╕т. В╕н закида╓ свою теор╕ю, як рибалка закида╓ св╕й нев╕д. Теор╕я як основа наукового знання багато чого поясню╓, поясню╓ з високою точн╕стю. Тому через теор╕ю можна прогнозувати, передбачати майбутн╓, адже вона перев╕ря╓ться. Хоча К. Поппер вказу╓, що перев╕рен╕сть теор╕╖ - це багато практичних ╕ мислених експеримент╕в, а не просто лог╕чне об╜рунтування або емп╕ричне п╕дтвердження.

Теор╕ю перев╕рити фактами досв╕ду - це замало. Св╕т зм╕ню╓ться. ╤ те, що вчора здавалося достов╕рним, завтра може бути нев╕рним, хибним. Тому вериф╕кац╕я неопозитив╕ст╕в - як перев╕рка теор╕╖ на ╕стинн╕сть, перев╕ркою фактами досв╕ду - може завести в оману. Поппер вважа╓ критер╕╓м ╕стинност╕ не вериф╕кован╕сть, а фальсиф╕кован╕сть системи тверджень. Фальсиф╕кац╕я встановлю╓ розб╕жн╕сть факт╕в, що св╕дчить про нев╕дпов╕дн╕сть теор╕╖ фактам. Тобто фальсиф╕кац╕я виявля╓ помилки.

За Карлом Поппером поглиблен╕ теор╕╖ формулюють точн╕ш╕ твердження, описують ╕ пояснюють б╕льше факт╕в. Проте поглиблен╕ теор╕╖ стикаються з великою к╕льк╕стю р╕зноман╕тн╕ших факт╕в. А наукова дискус╕я, яка основана на критиц╕, перев╕ря╓ ╕ спростову╓ теор╕╖. Поппер вказу╓, що зм╕стовн╕стю, лог╕чн╕стю ╕ простотою треба перев╕ряти ╕ спростовувати теор╕╖. Тут наукова критика - це ч╕тке окреслення проблеми. Для ╖╖ розв'язання висува╓ться г╕потеза. Коли г╕потеза витримала перев╕рку критикою, то вона ста╓ теор╕╓ю. Наукове знання зроста╓, коли ╓ критика, спростування ╕ поглиблення теор╕й. За К. Поппером н╕що не може бути в╕льним в╕д критики. Критика - це фундаментальна методолог╕чна складова науки. Без критики нема розвитку науково╖ думки. До ╕стини можна наблизитись, якщо критикою усунути все хибне. Критичний рац╕онал╕зм проводить розмежування науки й не-науки. Поппер наголошу╓ на важливост╕ в╕дмежування евристично╖ методолог╕╖ в╕д догматично╖, щоб в╕дд╕лити евристичну науку в╕д догматично╖. На думку Карла Поппера теор╕╖, як╕ спростован╕ факторами досв╕ду, повинн╕ в╕дкидатися ╕ зм╕нюватися новими. Фальсиф╕кац╕он╕зм Поппера каже, що зростання наукового знання в╕дбува╓ться, коли по-перше окреслю╓ться проблема, по-друге висува╓ться г╕потеза для розв'язання проблеми, пот╕м робиться критика ц╕╓╖ г╕потези, в╕д чого усуваються ус╕ недол╕ки, ╕ нарешт╕ виявля╓ться нова проблема - за допомогою пол╕пшено╖ таким чином г╕потези, яка поста╓ вже теор╕╓ю.

За К. Поппером нашу реальн╕сть охоплюють св╕т ф╕зичних об'╓кт╕в, св╕т суб'╓ктивних стан╕в св╕домост╕, стан╕в псих╕чних, ментальних ╕ св╕т об'╓ктивного зм╕сту мислення. Св╕т об'╓ктивного зм╕сту мислення - це г╕потези, теор╕╖, проблемн╕ ситуац╕╖, проблемн╕ проекти. Але вс╕ ц╕ св╕ти вза╓мод╕ють через св╕т суб'╓ктивних стан╕в св╕домост╕, св╕т стан╕в псих╕чних, ментальних.

Наукове мислення - це св╕т об'╓ктивного зм╕сту цього мислення. Це теор╕╖ ╕ ╕де╖, як╕ можуть розгортатися не прогнозовано для автор╕в цих теор╕й та ╕дей ╕ можуть мати непрогнозован╕ насл╕дки.

Св╕т об'╓ктивного зм╕сту мислення може також висв╕тити св╕т суб'╓ктивно╖ св╕домост╕, особливо суб'╓ктивн╕ процеси мислення вчених.

Наукова мова. При розробц╕ ╓дино╖ загальнонауково╖ досконало╖ мови потр╕бно враховувати креативн╕сть ╕ багатозначн╕сть мови. Адже у р╕зних мовних практиках одне ╕ теж слово може набувати р╕зного значення. Проте мовлення ╓ компонентом д╕яльност╕, практики. В╕д того мова, хоч ╕ ╓ сукупн╕стю мовних ╕гор, але ╕гор за досить гнучкими правилами, тими правилами як╕ обумовлен╕ особливостями сусп╕льно╖ практики. Мову ╕ мовлення можна перевести в ╕грову площину, з п╕знавально╖ площини - в ╕грову.

Смислова багатозначн╕сть ╕ висока вар╕антн╕сть структурних компонент╕в мови обмежують ╖╖ для наукового вжитку, адже наука опису╓ певну ситуац╕ю, таку, що досл╕джу╓ться вченим. Мова ж - це зас╕б комун╕кац╕й у найр╕зноман╕тн╕ших ситуац╕ях. Наукова ситуац╕я - це одна з них. Тому мова науки не може ╕снувати поза мовою загального вжитку. Мова загального вжитку ╓ природною основою науково╖ мови. Мова науки - це штучна мова з однозначними трактуваннями. Мова науки - це мова точна, предметна, понят╕йна, об'╓ктивна, адекватна, символ╕чна, формал╕зована. Вона ма╓ специф╕чн╕сть терм╕нолог╕╖. Тому, наукова мова - це мова однозначних висловлювань. Однозначн╕сть да╓ можлив╕сть м╕ркувати лог╕чно.

Науков╕ положення в ц╕лому ╕ онтолог╕чн╕ теор╕╖, як╕ ╓ узагальненнями наукових положень, вказують на те, що головна ц╕нн╕сть - це буття не просто як таке, а буття людського життя. ╤ мета людини - зробити певне буття людського життя, яке матиме перспективи в майбутньому. А це означа╓, перш за все, що необх╕дно захистити людське буття.

Онтолог╕я суб'╓ктивна, тобто ф╕лософ╕я св╕домост╕ перетворю╓ суб'╓ктивн╕сть форми в об'╓ктивн╕сть зм╕сту, роблячи все ╕ндив╕дуально неповторне корисним для життя, для майбутнього розвитку. ╤ яка ма╓ бути св╕дом╕сть? Св╕дом╕сть ма╓ бути ц╕леспрямованою на спас╕ння в╕д майбутн╕х катастроф. Тут ф╕лософ╕я св╕домост╕ - це ц╕леспрямован╕сть на спас╕ння.


Розд╕л ╤╤╤. НАУКОВ╤ ЗНАННЯ - СТРУКТУРН╤ ЕЛЕМЕНТИ ГНОСЕОЛОГ╤╥ ТА АКС╤ОЛОГ╤╥


Когнетивна психолог╕я та ╕нш╕ науки отримали ч╕тк╕ уявлення про процеси п╕знання, отримання ╕стини, про ц╕нност╕ людини. На баз╕ цих знань ф╕лософ╕я збудувала структуру ╕ систему основних загальних ╕стин, як╕ дають загальну св╕тоглядну картину св╕ту з приводу гносеолог╕╖ та акс╕олог╕╖. ╤ для початку продемонстру╓мо ц╕ ╕стини гносеолог╕╖ ╕ акс╕олог╕╖. Науков╕ факти когнетивно╖ психолог╕╖, науково╖ методолог╕╖, антрополог╕╖ та ╕нших наук ╕нтегрують в ц╕л╕сн╕ св╕тоглядн╕ уявлення про отримання об'╓ктивних ╕стин. Так формують гносеолог╕чну теор╕ю ф╕лософ╕╖. Продемонстру╓мо основн╕ положення гносеолог╕╖, як╕ ╕нтегрован╕ на основ╕ основних загальних ╕стин науки, ╕стин вериф╕кованих, перев╕рених практикою.

ГНОСЕОЛОГ╤Я

Ф╕лософ╕я п╕знання - гносеолог╕я (загальн╕ положення). Ф╕лософ╕я п╕знання, або теор╕я п╕знання, або гносеолог╕я, визнача╓ законом╕рност╕ ╕ закони, за якими людина виробля╓ об'╓ктивно ╕стинн╕ знання про об'╓ктивно ╕ реально ╕снуючий св╕т.

Теор╕я п╕знання розгляда╓ як донаукове, так ╕ наукове п╕знання св╕ту, займа╓ться вивченням досв╕ду того, як вести науков╕ досл╕дження. Теор╕я п╕знання вивча╓ досв╕д того, як проводяться науков╕ досл╕дження. Теор╕я п╕знання досл╕джу╓ в╕дношення знання людей до об'╓ктивно╖ реальност╕, до того, як той чи ╕нший закон ╕сну╓ в д╕йсност╕ об'╓ктивного св╕ту.

Метод теор╕╖ п╕знання. Тут метод розум╕╓ться як ╕деальне в╕дтворення людським розумом тих чи ╕нших явищ у певних категор╕альних системах, у структурних комплексах категор╕й.

Теор╕я п╕знання розгляда╓ процес п╕знання, виявляючи оптимальн╕ шляхи щодо отримання об'╓ктивно╖ ╕стини.

Теор╕я п╕знання систематизу╓ знання, об╜рунтову╓ ╖х розташування в категор╕альних структурах.

Теор╕я п╕знання формулю╓ критер╕╖ ╕стини. Теор╕я п╕знання визнача╓, як, яким чином використовувати ╕стини на практиц╕.

Категор╕╖ теор╕╖ п╕знання. Категор╕╖ теор╕╖ п╕знання - це суб'╓кт п╕знання, п╕знавальн╕ здатност╕ суб'╓кта, тобто в╕дчуття, сприймання, уявлення, мислення, розум. Це також об'╓кт п╕знання, п╕знавальна д╕яльн╕сть як застосування п╕знавально╖ здатност╕ для осягнення ╕стини, знання, теоретичн╕ ╕ практичн╕ знання, ╕стина як мета п╕знавально╖ д╕яльност╕, досв╕д як практика, яка навантажена ╕ндив╕дуальними ╕ сусп╕льно-╕сторичними особливостями.

Сенсуал╕зм. Сенсуал╕зм в теор╕╖ п╕знання - це коли перевага нада╓ться чутт╓в╕й п╕знавальн╕й здатност╕, коли в╕дчуття вважаються ╓диним джерелом знань.

Емп╕ризм. Емп╕ризм в теор╕╖ п╕знання - це коли вважа╓ться, що чутт╓вий досв╕д в╕д╕гра╓ головну роль у творенн╕ нових знань, а мислення та його форми ╓ лише засобами впорядкування чутт╓вого досв╕ду.

Рац╕онал╕зм. Рац╕онал╕зм у теор╕╖ п╕знання - це коли мисленню в╕дводиться пров╕дна роль, коли розум розум╕╓ться як джерело ╕ критер╕й ╕стинност╕ знань.

Апр╕оризм. Апр╕оризм, апр╕ор╕ в теор╕╖ п╕знання - це коли з процесу творення знання вилучають досв╕д.

Агностицизм. За Д. Г'юмом, агностицизм заперечу╓ можлив╕сть п╕знання св╕ту.

Близькими до теор╕╖ п╕знання вважаються реал╕стичн╕, феноменолог╕чн╕, прагматичн╕, анал╕тичн╕, психолог╕чн╕ теор╕╖.

Реал╕стичн╕ теор╕╖. Реал╕стичн╕ теор╕╖ виходять з розум╕ння незалежност╕ об'╓кта п╕знання, з розум╕ння можливост╕ в╕дображення об'╓кта п╕знання в мисленн╕ людини. До реал╕стичних теор╕й належать так╕ теор╕╖, як д╕алектико-матер╕ал╕стична теор╕я п╕знання К. Маркса, причинний реал╕зм, представлений Б. Расселом, критичний реал╕зм ф╕лософ╕╖ Сантаяни, неореал╕зм ф╕лософ╕╖ Д. Мура.

Феноменолог╕чн╕ теор╕╖. Феноменолог╕чн╕ теор╕╖ т╕льки явища вважають реальн╕стю, а п╕знання цих явищ - це концептуальне упорядкування даних безпосереднього досв╕ду. Представники феноменолог╕чно╖ теор╕╖: Гуссерль, Кассирер, Шелер.

Прагматичн╕ теор╕╖. Прагматичн╕ теор╕╖ зосереджуються на формулюванн╕ знань, використанн╕ концепц╕й утил╕таризму, ╕нструментал╕зму. Представники прагматично╖ теор╕╖: Джеймс, Дью╖.

Анал╕тичн╕ теор╕╖. Особлив╕сть анал╕тичних теор╕й поляга╓ в тому, що тут широко використовують мовно-л╕нгв╕стичн╕ й лог╕чн╕ засоби та ╕де╖. Представники анал╕тично╖ теор╕╖: Карнап, Поппер.

Психолог╕чн╕ теор╕╖. Особлив╕сть психолог╕чних теор╕й поляга╓ в тому, що тут використовують категор╕╖ псих╕чного, через що розум╕ються п╕знавальн╕ процеси, п╕знавальн╕ здатност╕ людини. Представником психолог╕чно╖ теор╕╖ вважа╓ться П╕аже.

П╕знання як предмет ф╕лософського анал╕зу. П╕знання - це процес здобування знання. П╕знання - це сусп╕льно-╕сторичний процес вза╓мод╕╖ суб'╓кта ╕ об'╓кта, де суб'╓кт активно вибира╓ об'╓кт ╕ визнача╓ щодо нього свою мету.

Людина в процес╕ п╕знання як в╕добража╓, так ╕ в╕дтворю╓ об'╓кт в сво╖й св╕домост╕. Об'╓кт п╕знання в╕дтворю╓ться людиною у вигляд╕ чутт╓вих образ╕в, або рац╕ональних понять. Людина в процес╕ п╕знання застосову╓ т╕ засоби в╕дображення об'╓кта, як╕ в╕дпов╕дають певн╕й природ╕ об'╓кта. Музикант застосову╓ символи, ф╕лософ - поняття.

Зм╕ст ╕деальних образ╕в ╕ понять, як╕ в╕дтворю╓ людина, м╕стить в соб╕ ╕стинн╕сть знання.

П╕знавальна д╕яльн╕сть людини реал╕зу╓ п╕знавальн╕ ц╕л╕. Тут знання ╓ результатом п╕знавального процесу.

К╕нцева ╕ завершальна мета процесу п╕знання - це отримання об'╓ктивно╖ ╕стини.

При спостереженн╕ людина, напружуючи сво╖ органи в╕дчуття ╕ сприймання, безпосередньо контакту╓ з об'╓ктом п╕знання. Надал╕ людина сво╖м мисленням та розумом опосередкову╓ об'╓кт. Мислення ╕ розум надають осмислення в╕дчуттям та сприйманням.

Вза╓мод╕я в╕дчутт╕в та розуму (або чутт╓вого та рац╕онального) виробля╓ об'╓ктивне знання.

Залежно в╕д характеру вза╓мод╕╖ чутт╓вого та рац╕онального вид╕ляють два р╕вн╕ п╕знання: емп╕ричний ╕ теоретичний.

Емп╕ричний р╕вень п╕знання - це коли дом╕ну╓ чутт╓ве при творенн╕ знання. Тут знання набира╓ форми р╕зноман╕тних факт╕в, як╕ в подальшому систематизуються. Це емп╕ричне знання.

Теоретичний р╕вень п╕знання - це коли дом╕ну╓ рац╕ональне при творенн╕ знання. Тут знання форму╓ться у вигляд╕ абстракц╕й, як╕ в подальшому структуруються та систематизуються в певних узагальненнях. Це теоретичне знання.

Руш╕йною силою п╕знання ╓ сусп╕льно-╕сторична практика. Сусп╕льно-╕сторична практика форму╓ сам╕ запити на знання. Ця практика ╕ спожива╓ здобут╕ знання.

Процес п╕знання по╓дну╓ чутт╓ве ╕ рац╕ональне, емп╕ричне ╕ теоретичне, по╓дну╓ практику ╕ теор╕ю, тобто практичне ╕ теоретичне.

П╕знання ╓ складовою будь-яко╖ д╕яльност╕ людини. Нехай це буде д╕яльн╕сть виробнича чи споживча, перетворювальна чи виконавча.

╢ донаукове п╕знання, яке отриму╓ знання в щоденн╕й житт╓д╕яльност╕ й закр╕плю╓ це знання в буденному досв╕д╕. Але ╓ наукове п╕знання, яке перев╕рене на ╕стинн╕сть в структурах ╕ системах знань. Також ╓ позанаукове п╕знання. Таке п╕знання зд╕йсню╓ться в ненауков╕й сфер╕ д╕яльност╕, тобто в художн╕й, пол╕тичн╕й, правов╕й. Позанаукове п╕знання, як ╕ наукове, закр╕плю╓ться у формах сусп╕льно╖ св╕домост╕.

╤стина. ╤стина - це вираження сутн╕сного зм╕сту, це мета п╕знавального процесу. ╤стина ╓ результатом п╕знавального процесу - як ╕стинне знання. ╤стинне знання адекватно в╕добража╓ реальн╕сть у св╕домост╕ людини, реальн╕сть як об'╓ктивну, так ╕ суб'╓ктивну, притаманну певн╕й ╕ндив╕дуальн╕й св╕домост╕.

Коли п╕знавальний образ в╕дпов╕да╓ знанням реального стану речей в д╕йсност╕, як вони ╓, то можна казати про ╕стину. Ця ╕стина за сво╖м зм╕стом не залежить в╕д суб'╓ктивного св╕ту людини. Ця ╕стина - об'╓ктивна. Але ця ╕стина як п╕знавальний образ повн╕стю не зб╕га╓ться з об'╓ктом. Об'╓кт п╕знання ма╓ п╕знавальну невичерпн╕сть. Св╕т зм╕ню╓ться. Тому ╕стина не ╓ чимось незм╕нним. ╤стину не можна розглядати як дещо повн╕стю статичне. П╕знання ╕стини - це процес наближення до повноти в╕дтворення реального стану речей.

Те чи ╕нше знання ╓ ╕стинним:

по-перше, коли об'╓кт п╕знання розгляда╓ться таким, який в╕н ╓ сам по соб╕ ╕ як в╕н ╕сну╓ в об'╓ктивн╕й реальност╕;

по-друге, коли об'╓кт розгляда╓ться в ус╕й сво╖й як╕сн╕й р╕зноман╕тност╕, в ус╕х сво╖х вза╓мозв'язках ╕ опосередкуваннях, ╕ взагал╕, коли об'╓кт розгляда╓ться в ус╕й сво╖й багатостатност╕;

по-трете, коли за достов╕рне прийма╓ться знання, об╜рунтоване лог╕кою ╕ практикою, об╜рунтоване теоретично ╕ емп╕рично.

╤стина як продукт п╕знання ма╓ ц╕нн╕сне значення в сфер╕ культурних в╕дносин. Служ╕ння ╕стин╕ в сфер╕ культурних в╕дносин набува╓ морального звучання.

Конкретн╕сть ╕стини. ╤стина завжди конкретна. ╤стина ╓ ╕деальним утворенням. Тому вона ма╓ загальний, отже, абстрактний характер. Але д╕йсн╕сть, в як╕й ╕сну╓ ╕стина, завжди конкретна. Тобто тут ми бачимо нев╕дпов╕дн╕сть м╕ж абстрактн╕стю ╕стини ╕ конкретн╕стю д╕йсност╕.

Те чи ╕нше знання ╕стинне, ма╓ ╕стинний характер в теоретичному план╕, якщо це знання виника╓ на певн╕й об'╓ктивн╕й основ╕. ╤стинне знання не може поривати з об'╓ктивною основою буття.

Т╕ чи ╕нш╕ знання збер╕гають конкретн╕сть ╕стини в практичному план╕, коли вони адекватн╕, адекватн╕ в сво╖х ╕деальних засобах, спрямованих на потреби людини, адекватн╕ зм╕нам тих чи ╕нших речей, зм╕нам, потр╕бним людям.

Конкретн╕сть ╕стини досяга╓ться сходженням в╕д абстрактного до конкретного. При цьому думка людини наближа╓ться до конкретно╖ д╕йсност╕.

Абсолютна ╕стина. Абсолютна ╕стина - це ╕стина безумовна, безумовно-правильна. ╤ тут ми ма╓мо певну статичн╕сть. Але ╕стина не статична, а перебува╓ у розвитку. Тобто ╕стина - це процес.

Абсолютна ╕стина вигляда╓ як завершальна стад╕я п╕знання, коли граничн╕ протилежност╕ тотожн╕, тотожною ╓ також св╕дома ╕ несв╕дома д╕яльн╕сть людини, тотожн╕ - мислення ╕ буття.

П╕знання пост╕йно поглиблюються. Попередня система знань входить в нову, б╕льш розвинену систему знань. Наприклад, класична механ╕ка входить в теор╕ю в╕дносност╕.

П╕знання поглиблюються. До вже набутих ╕стин пост╕йно додаються нов╕. Тут абсолютна ╕стина вигляда╓ як сума в╕дносних ╕стин. Сума в╕дносних ╕стин - це досягнення повноти. Але попередн╕ стад╕╖ п╕знання в╕дносн╕. Наприклад, закони класично╖ механ╕ки абсолютно ╕стинн╕ для малих швидкостей. Тут абсолютна ╕стина вигляда╓ як поглиблення п╕знання.

Ф╕лософ╕я науки про знання. Томас Самюель Кун (1922-1996) розробляв концепц╕ю наукових революц╕й. Т. Кун доводив, що наукова революц╕я може зд╕йснюватися коли йде розвиток - як науковий так ╕ позанауковий, розвиток загальний, соц╕окультурний. Кун критику╓ кумулятив╕стське розум╕ння зростання наукового знання. Хоча ╕ ╓ пер╕оди в науц╕, коли це зростання в╕дбувалося кумулятивно. Однак до вчених приходить нове бачення природи, ╕ почина╓ться нове тлумачення ц╕╓╖ природи. Оце нове - альтернативне. Отже, не може бути кумулятив╕стським. Тобто в╕дбува╓ться революц╕йна зм╕на вс╕╓╖ системи знань про природу. ╤ це - наукова революц╕я. Т. Кун назива╓ наукову революц╕ю "зм╕ною парадигм". На його думку, парадигма - це система теор╕й та ц╕нн╕сних висновк╕в, як╕ науковц╕ вважають основою. Парадигма - це сукупн╕сть переконань ╕ ц╕нностей, як╕ характерн╕ для член╕в певно╖ науково╖ сп╕льноти. Цю теор╕ю визнано найкращою, б╕ля не╖ об'╓днуються вчен╕. Надал╕ вчен╕ анал╕зують явища, спрогнозован╕ парадигмальними теор╕ями. В╕д того парадигмальн╕ основоположення пере╕нтерпретуються ╕ розширюються, захоплюючи нов╕ об'╓ктивн╕ явища. Наука не т╕льки систематизу╓, а й класиф╕ку╓, наводячи лад, просува╓ нов╕ теор╕╖ та в╕дкриття. Ц╕ нов╕ теор╕╖ та в╕дкриття стають парадигмальними, коли в╕д них б╕льше ефективност╕, то╖ ефективност╕, яка стимульована перспективою усп╕ху.

Томас Кун зазнача╓, що в науковому товариств╕ виникають проекти, як╕ альтернативн╕ парадигм╕. Ц╕ проекти створюються вченим св╕том ненавмисно, створюються в ход╕ гри. Коли виникають нов╕ факти, то на ╖х основ╕ в ход╕ гри виникають альтернативн╕ проекти. При цьому порушуються надан╕ парадигмою оч╕кування. В таких порушеннях оч╕кувань важливе м╕сце займа╓ випадков╕сть. Так╕ порушення оч╕кувань не дозволяють вир╕шувати проблеми за правилами парадигми. ╤ парадигма ста╓ ненад╕йною. Проте вона необх╕дна деякий час науковцям для дисципл╕н╕зац╕╖ знання. З часом розробляються та впроваджуються в п╕знавальну практику засади ново╖ парадигми. Наукова революц╕я - це перех╕д в╕д застар╕ло╖ парадигми до ново╖. ╤ коли вже в╕дбулася наукова революц╕я то альтернативна парадигма, яка була в протир╕чч╕ до оф╕ц╕йно прийнято╖ парадигми, ста╓ видатним в╕дкриттям у поясненн╕ природи. Нова парадигма несп╕вм╕рна з╕ старою, адже зм╕ню╓ться загальна картина природи. Вчен╕ бачать в ц╕й картин╕ те, чого ран╕ше не бачили. Вони зазначають, що нова парадигма б╕льш ефективна сво╖ми п╕знавальними можливостями, здатна краще вир╕шувати проблеми.

Томас Кун вказу╓, що зм╕на парадигми зм╕ню╓ мову. Для зростання наукового потр╕бен вплив позанаукових чинник╕в, таких як особист╕сн╕, соц╕окультурн╕, ╕сторичн╕.

╤мре Лакатос (1922-1974) розробляв концепц╕ю конкуруючих досл╕дницьких програм. В╕н стверджував, що ╕стор╕я науки без ф╕лософсько╖ ╕стор╕╖ - сл╕па. ╤стор╕╖ потр╕бн╕ певн╕ теоретичн╕ настанови.

╤. Лакатос вказував, що нова, краща теор╕я може пояснити контрафакти. Ця теор╕я, прогнозу╓ появу цих контрафакт╕в.

╤снував спос╕б фальсиф╕кац╕╖ як процедури емп╕ричних перев╕рок. Лакатос вводить фальсиф╕кац╕ю як процедуру ╕сторичних пор╕внянь. Об'╓ктом пор╕внянь ╓ комплекси теор╕й, а не якась окрема теор╕я. Комплекси теор╕й ╕снують на основ╕ генетично пов'язаних принцип╕в. ╤ це ╓ досл╕дницька програма. Досл╕дницька програма ма╓ ц╕л╕сну систему визначальних теоретичних постулат╕в, як╕ не зм╕нюються. Але тут ╓ г╕потези, як╕ зм╕нюються, пристосовуючись до нових умов досл╕дження. Досл╕дницька програма ма╓ евристичну особлив╕сть, яка, вир╕шуючи п╕знавальн╕ завдання, вимальову╓ перспективу. Але ця досл╕дницька програма не прийма╓ т╕ факти, що виходять за меж╕ компетенц╕╖. Досл╕дницька програма повинна прогнозувати появу нових факт╕в. Тут теоретичне зростання повинно випереджати емп╕ричне, яке т╕льки поясню╓ факти.

╤мре Лакатос стверджу╓, що повинна бути конкуренц╕я досл╕дницьких програм. Завдяки конкуренц╕╖ зроста╓ наукове знання. Програма ма╓ б╕льше пояснювати, а ╕накше вона усува╓ться в╕д п╕знавальних процес╕в.

Ст╕вен Тулм╕н (1922-1999) розробляв еволюц╕он╕стську концепц╕ю науки. В╕н доводить, що наука - це повн╕стю ╕сторичний продукт. Отже, треба з'ясувати, яким чином лог╕чн╕ структури повинн╕ обслуговувати рац╕ональну д╕яльн╕сть людини, яким способом зм╕нювати в п╕знавальному процес╕ процедури м╕ркування, виявляти, як т╕ або ╕нш╕ процедури м╕ркування адаптують до нового. ╤ це буде вже не формально-лог╕чне досл╕дження.

Джеральд Холтон (народ. в 1922) розробляв концепц╕ю "тематичного анал╕зу" науки. Тематичний анал╕з науки проходить у контекст╕ особист╕сних ц╕нн╕сних ор╕╓нтац╕й науковця, його схильност╕ до певно╖ теми. Теми задають актуал╕зац╕ю питань. Певна тема потребу╓ обрання певних метод╕в досл╕дження.

Теми ╓ з неявною та явною проблематикою, з неявними та явними настановами.

Тематики, тематичн╕ р╕шення зумовлюють ╕ндив╕дуальн╕сть досл╕дника значно б╕льшою м╕рою, н╕ж його св╕тоглядн╕сть, б╕льше, н╕ж вже ╕снуюча парадигма в науц╕. Тематичн╕ р╕шення б╕льше зумовлюють ╕ндив╕дуальн╕сть досл╕дника, н╕ж його соц╕альне оточення.

Одна з руш╕йних сил зростання наукового знання - це конкуренц╕я "тем".

Проблему виникнення нових наукових тем може вир╕шувати когн╕тивна психолог╕я - у зв'язку з розглядом ╕ндив╕дуально╖ науково╖ д╕яльност╕.

Пол Фей╓рабенд розробляв концепц╕ю "еп╕стемолог╕чного анарх╕зму" як концепц╕ю антикумулятив╕стську ╕ антирац╕оцентричну. В╕н зазнача╓, що наукове п╕знання потребу╓ того, щоб теор╕╖ узгоджувались як з фактами, так ╕ з науковою традиц╕╓ю. Повинн╕ висуватися альтернативн╕ теор╕╖, оск╕льки сп╕вставлення альтернатив да╓ можлив╕сть виявити недол╕ки, як╕ ма╓ теор╕я.

Теор╕я не може пояснити вс╕х факт╕в. Тому для ефективност╕ не варто брати до уваги т╕ факти, як╕ зовс╕м не вписуються в теор╕ю. Через альтернативн╕ теор╕╖ можуть бути досл╕джен╕ нов╕ факти. Спостереження за фактами ма╓ теоретичне забарвлення. Просто голих факт╕в, без цього теоретичного забарвлення не бува╓. Але такий п╕дх╕д може перетворюватися на теоретичну заангажован╕сть. А альтернативн╕ теор╕╖ допомагають зн╕мати цю заангажован╕сть, допомагають бачити факти п╕д ╕ншим кутом зору, пояснювати факти ╕ншою мовою.

Бачити д╕йсн╕сть по-╕ншому можна завдяки новим методам та засобам п╕знання. Наприклад, досл╕дник виходив з природно╖ дов╕ри до людського сприйняття.

А от, наприклад, такий зас╕б п╕знання, як телескоп, показав людин╕ в╕дносн╕сть людського сприйняття (скаж╕мо, руху ╕ спокою). Телескоп як метод п╕знання штучно звузив ╕ перетворив емп╕ричну сферу людського досл╕дження. Фей╓рабенд приходить до висновку, що нова концепц╕я може бути розроблена без ╕стотно╖ чутт╓во-досв╕дно╖ основи, поза п╕знавальною традиц╕╓ю. Такою ╓, наприклад, нова космолог╕чна концепц╕я.

З точки зору ╕снуючо╖ рац╕ональност╕ нова позиц╕я, яка народжу╓ться у вченого, св╕дчить про ╕ррац╕ональн╕сть. Просто аргументац╕я перекреслю╓ позиц╕ю, яка була. Однак прогрес науки потребу╓ ╕ррац╕онального, спонтанного, потребу╓ найдивовижн╕ших верс╕й. Еп╕стемолог╕чний анарх╕зм Пола Фей╓рабенда - це мова про спонтанне розмноження найдивовижн╕ших верс╕й. Розмноження найдивовижн╕ших верс╕й ор╕╓нту╓ досл╕дника на продукування нових г╕потез, конкуруючих м╕ж собою, включаючи ╕ абсурдн╕ г╕потези, ╕ г╕потези ненаукового характеру.

Методолог╕чн╕ правила в науц╕ працюють як явно, так ╕ неявно. Неявно - це коли досл╕дник керу╓ться цими правилами ╕нту╖тивно, а не не св╕домо.

Пол Фей╓рабенд зауважу╓: коли досл╕дник дивиться на нов╕ явища з позиц╕й альтернативного характеру, з якихось ╕нших позиц╕й, то ц╕ нов╕ явища розкриваються досл╕днику б╕льш глибоко.

Для об'╓ктивного п╕знання необх╕дна р╕зноман╕тн╕сть думок. Це р╕зноман╕ття показу╓, що неможлива ╓дина ╕стина. А отже, неможливим ╓ ╕ ╓дино правильний метод, який веде до ╓дино╖ ╕стини. Метод повинен заохочувати р╕зноман╕тн╕сть думок. Такий метод сум╕сний з гуман╕стичною позиц╕╓ю.

Щоби рухатись вперед у сво╓му розвитков╕ науковець повинен користуватися ╕ позанауковими п╕знавальними напрацюваннями. Позанауков╕ форми знання допомагають в╕дкривати нове в науц╕. Анормальност╕ також допомагають робити прориви в науц╕, в╕дкривати щось нове.

Позиц╕╖ "еп╕стемолог╕чного анарх╕зму" Пола Фей╓рабенда - це позиц╕╖ плюрал╕стичного св╕тогляду, плюрал╕стично╖ методолог╕╖. Еп╕стемолог╕чний анарх╕зм - це рац╕онал╕зм з соц╕окультурним аспектом, з людино-вим╕рною направлен╕стю. Тут принцип плюрал╕зму заперечу╓ як╕сь методолог╕чн╕ примушування.

Гносеолог╕я вибира╓ т╕ об'╓ктивн╕ ╕стини, за допомогою яких в╕дкрива╓ться можлив╕сть стверджувати ╕ розвивати людське життя в майбутньому. ╤ яким ма╓ бути п╕знання? Яко╖ спрямованост╕ мають бути ╕стини? П╕знання ╕ отриман╕ ╕стини повинн╕ спрямовуватися на вир╕шення питань спас╕ння в╕д майбутн╕х катастроф╕чних ситуац╕й. Тут гносеолог╕я - це п╕знання для вир╕шення питань спас╕ння.

МЕТОДОЛОГ╤Я

Практика, метод, методолог╕я, лог╕ка (загальн╕ положення). Метод, методолог╕я - це певна д╕яльн╕сть, певна практика. Тому коротко розглянемо спочатку д╕яльн╕сть, практику.

Д╕яльн╕сть. Д╕яльн╕сть - це певна активн╕сть людини, здатн╕сть бути причиною зм╕н у сво╓му ╕снуванн╕, у сво╓му бутт╕.

При д╕яльност╕ зовн╕шн╓ трансформу╓ться у внутр╕шн╓, де проходить ╓дн╕сть опредметнення та розпредметнення сутн╕сного розум╕ння.

Д╕яльн╕сть актуал╕зу╓ можливе. У сво╖й д╕яльност╕ людина вибира╓ можливост╕. П╕сля вибору можливого людина прийма╓ р╕шення ╕ д╕╓. При д╕яльност╕ суб'╓ктивне трансформу╓ться в об'╓ктивне ╕ навпаки.

Смислова д╕яльн╕сть людини реал╕зу╓ться через ц╕нност╕, через ц╕л╕ - при розум╕нн╕ певних норм.

Д╕яльн╕сть в б╕льш широкому розум╕нн╕, д╕яльн╕сть, де ╓ м╕сце ╕ ц╕лепокладанню, ╕ смислотворенню, ╕ само╕м╕тац╕╖ при гр╕, ма╓ назву житт╓д╕яльн╕сть. Р╕зновидами житт╓д╕яльност╕ ╓ праця, гра, самод╕яльн╕сть. Знаменником цих р╕зновид╕в житт╓д╕яльност╕ ╓ творч╕сть.

Практика - це д╕яльн╕сть.

Практика. Практика - це вияв активност╕ св╕тов╕дношення у людини. Тут практика може набути ун╕версал╕зму, коли до вчинк╕в людини долуча╓ться п╕знавальне ╕ моральне.

Практика - це чутт╓во-предметна д╕яльн╕сть сусп╕льно╖ людини. Також практика - це ц╕лепокладальна д╕яльн╕сть людини, людини сусп╕льно-спрямовано╖. Ц╕лепокладання сусп╕льно-спрямовано╖ людини спрямоване на перетворення навколишн╕х сил природного та соц╕ального характеру. В процес╕ перетворення навколишн╕х сил форму╓ться сама людина, ╖╖ предметн╕сть. Практика - це предметна основа формування людини. Практика ╓ стимулом розвитку творчих зд╕бностей людини, ╖╖ здатност╕ до духовного вдосконалення, до п╕знання св╕ту ╕ себе.

При антропосоц╕огенез╕ людина в╕дособлю╓ться в╕д природи. Природа, навколишня д╕йсн╕сть - це об'╓кт для людських перетворень, перетворень для себе. Людина прагне панувати над св╕том, над Землею, завдячуючи техн╕ц╕, техн╕чному прогресу. А техн╕чний розвиток може посилювати здатн╕сть сусп╕льно╖ людини до виокремлення з природи. На практиц╕, коли людина високою м╕рою протиставля╓ себе природ╕, особливо вт╕лю╓ться здатн╕сть людини як сусп╕льно╖ особи виокремлюватись в╕д ц╕╓╖ природи. А це може мати ╕ негативн╕ насл╕дки. Прикладом ╓ глобально-еколог╕чна проблема.

Практика по╓дну╓ безпосередн╕сть ╕ всезагальн╕сть св╕тов╕дношення людини. Тут в╕д р╕зних складових предметного зм╕сту практики залежить сама творч╕сть людини, сам процес перетворення св╕ту.

Предметний зм╕ст практики, ╖╖ ц╕нн╕сн╕ складов╕ концентрують смислову нац╕лен╕сть само╖ практики. Предметний зм╕ст практики - комун╕кативний. Комун╕кативн╕сть робить ун╕версальним той чи ╕нший знарядд╓вий вплив людини на навколишн╕й св╕т щодо осво╓ння цього св╕ту людиною.

Комун╕кативн╕сть практики ун╕версал╕зу╓ ╖╖ до всезагальност╕. Комун╕кативн╕сть практики да╓ можлив╕сть людськ╕й рац╕ональност╕ - при певному ставленн╕ людини до навколишнього середовища ╕ взагал╕ до св╕ту.

╤нструментальн╕сть, техн╕ка, техноген╕зац╕я людського св╕тогляду, знаряддя людсько╖ прац╕ дають людин╕ владу над св╕том. Проте сутн╕сть людського ставлення до св╕ту ╓ комун╕кативн╕сть, а не ╕нструментальн╕сть, ман╕пулятивн╕сть. Комун╕кативн╕сть - це основа людсько╖ св╕домост╕, п╕знання, сусп╕льного ╕снування.

╢ два р╕зновиди рац╕ональност╕: ╕нструментальна рац╕ональн╕сть ╕ комун╕кативна рац╕ональн╕сть. Комун╕кативна (або д╕алог╕чна рац╕ональн╕сть) направлена на порозум╕ння м╕ж людьми, на вза╓морозум╕ння.

Метод. Метод - це спос╕б досягнення результату. Метод вт╕лю╓ шлях до ╕стини. Метод реал╕зу╓ ефективну д╕яльн╕сть щодо отримання результату в╕д поставлених ц╕лей. Метод застосову╓ правила ╕ вс╕ляк╕ процедури для отримання достов╕рного знання. Наприклад, в мистецтв╕ ми ма╓мо так╕ правила, як ╕деал╕зац╕я, символ╕зац╕я, тип╕зац╕я. В мистецтв╕ людина отриму╓ знання на р╕вн╕ почутт╕в, ╕ррац╕ональне знання. Другий приклад - ф╕лософ╕я. У ф╕лософ╕╖ ╓ правила умов категор╕ального синтезу, або правила умов ц╕нн╕сних оц╕нок.

Метод в╕др╕зня╓ться в╕д методики тим, що правила д╕╖, тобто р╕зноман╕тн╕ операц╕╖ ╕ процедури, включають в себе певну усв╕домлен╕сть теоретичного характеру. Також метод на в╕дм╕ну в╕д методики включа╓ в себе принципи п╕знавального характеру. Це, наприклад, принцип ╕сторизму, або принцип системност╕.

Методолог╕я. Методолог╕я - сукупн╕сть метод╕в, певних способ╕в, тих чи ╕нших процедур для досягнення наперед поставлено╖ мети. Методолог╕я - це також знання про умови застосування метод╕в, певних способ╕в, тих чи ╕нших процедур у процес╕ п╕знання.

Ф╕лософська методолог╕я. Ф╕лософська методолог╕я - це множинн╕сть методолог╕й в межах певно╖ предметно╖ област╕, з певними принципами.

Лог╕ка. Лог╕ка - це досл╕дження правильност╕ м╕ркування. Розвиток лог╕ки т╕сно пов'язаний з практикою теоретичного мислення, з розвитком науки, яка да╓ правильн╕ посилання для лог╕чних м╕ркувань ╕ висновк╕в.

Розвиток лог╕ки залежить в╕д еволюц╕╖ теоретичного мислення. Закони лог╕ки пов'язан╕ з досв╕дом. Лог╕ка робиться з практики мислення. Лог╕ка зм╕ню╓ться з╕ зм╕нами практики мислення. Закони лог╕ки - це продукти людського досв╕ду. Способи аргументац╕╖ ╕сторичн╕. Вони ╓ соц╕ально обумовленими.

Методолог╕я наукового п╕знання. Ф╕лософ╕я науки в ╖╖ зумовленост╕. Методолог╕я наукового п╕знання - це сукупн╕сть метод╕в, способ╕в, процедур для отримання об'╓ктивно-╕стинного знання.

Методолог╕я - це теоретичн╕ знання про застосування наукових метод╕в, способ╕в, процедур в процес╕ наукового п╕знання.

Розум╕ючи методолог╕ю як сукупн╕сть метод╕в, розберемо складов╕ цих сукупностей, що застосовуються в процес╕ п╕знання.

Ус╕ складов╕ методолог╕╖ можна под╕лити на методи емп╕ричного досл╕дження, методи теоретичного досл╕дження ╕ методи, як╕ використовуються як на р╕вн╕ емп╕ричного досл╕дження, так ╕ на р╕вн╕ теоретичного.

Методи емп╕ричного досл╕дження. Методи емп╕ричного досл╕дження - це спостереження, пор╕вняння, вим╕рювання, експеримент.

Спостереження. Спостереження - це ц╕леспрямоване ╕ систематичне вивчення предмета досл╕дження. Спостереження проводиться задля ч╕тко поставленого завдання. Тобто воно ма╓ характер завчасного задуму. В╕дпов╕дно до завдання того чи ╕ншого спостереження склада╓ться план, який пот╕м викону╓ться. За планом спостер╕гаються певн╕ сторони того чи ╕ншого явища, т╕ сторони явища, котр╕ викликають ╕нтерес. При спостер╕ганн╕ вишукуються певн╕ риси того чи ╕ншого явища. Досл╕дження проводиться за певною системою. Результатом цього ╓ сукупн╕сть певних тверджень, як╕ утворюють схематизац╕ю тих чи ╕нших об'╓кт╕в реальност╕, об'╓кт╕в, як╕ досл╕джуються.

Пор╕вняння. Пор╕вняння - це процес встановлення в╕дм╕нностей або под╕бностей тих чи ╕нших явищ. При цьому проводиться знаходження загального, притаманного к╕льком явищам.

Вим╕рювання. Вим╕рювання - це визначення числа, числового значення за допомогою одиниц╕ вим╕ру.

Експеримент. Експеримент - це ц╕леспрямований вплив на об'╓кт завдяки використанню тих чи ╕нших природних умов або створенню штучних умов задля виявлення певних, в╕дпов╕дних тим чи ╕ншим завданням властивостей.

Методи теоретичного досл╕дження. Методи теоретичного досл╕дження - це ╕деал╕зац╕я, формал╕зац╕я, акс╕оматичний метод, ╕сторичний метод, системний п╕дх╕д, г╕потеза, теор╕я.

╤деал╕зац╕я. ╤деал╕зац╕я - це конструювання не╕снуючих об'╓кт╕в, як╕ практично незд╕йсненн╕. Наприклад, абсолютно чорне, або абсолютно тверде т╕ло. Це да╓ розум╕ння к╕нцевого випадку в розвитку то╖ чи ╕ншо╖ властивост╕.

Формал╕зац╕я. Формал╕зац╕я - це в╕дображення структури об'╓кта у знаков╕й форм╕. Це да╓ змогу зм╕нювати вивчення тих чи ╕нших об'╓кт╕в.

Акс╕оматичний метод. Акс╕оматичний метод - це прийняття певних тверджень без доведень, прийняття як акс╕ом, в╕д яких за правилами лог╕ки породжуються т╕ чи ╕нш╕ знання.

╤сторичний метод. ╤сторичний метод - це досл╕дження виникнення, формування та розвиток процесу у хронолог╕чн╕й посл╕довност╕ - з метою виявлення суперечностей.

Системний п╕дх╕д. Системний п╕дх╕д - це комплексне досл╕дження систем як ╓диного ц╕лого.

Г╕потеза. Г╕потеза - це виведення насл╕дк╕в ╕з зробленого припущення. Якщо при перев╕рц╕ насл╕док в╕дпов╕да╓ д╕йсност╕, то г╕потеза ста╓ теор╕╓ю.

Теор╕я. Теор╕я - це знання, як╕ зводять певн╕ закони до ╓диного об'╓днувального витоку, до ╓диного об'╓днуваль-ного початку як основно╖ причини.

Методи, як╕ використовуються як на р╕вн╕ емп╕ричного досл╕дження, так ╕ на р╕вн╕ теоретичного. Методи, як╕ використовуються як на р╕вн╕ емп╕ричного досл╕дження, так ╕ на р╕вн╕ теоретичного, - це абстрагування, анал╕з ╕ синтез, ╕ндукц╕я та дедукц╕я, моделювання.

Ф╕лософ╕я науки. Ф╕лософ╕я науки досл╕джу╓ феномен науки.

Спочатку ф╕лософ╕я науки ╕нтерпретувала феномен науки в категор╕ях. Наука розум╕лася як знаряддя когн╕тивного, тобто п╕знавального осво╓ння св╕ту. Наука розум╕лася також як ╕нструмент влади людини над св╕том. Але ця влада може ╕ дестаб╕л╕зувати можливост╕ людського ╕снування в св╕т╕, може породжувати загрози еколог╕чних катастроф нав╕ть у глобальних масштабах.

Наука зумовлена соц╕ально-культурним контекстом. Але н╕що не ╕сну╓ поза текстом, на чому наполяга╓ Жак Дерида, поза контекстуальн╕стю, контекстом. У контекст╕ наука як п╕знавальна д╕яльн╕сть вир╕шу╓ протиборство р╕зних дискурсивних практик, де люди приходять до певного консенсусу.

Проте надал╕ ф╕лософ╕я науки розгляда╓ феномен науки як ситуативно-непрогнозований процес розгортання розма╖ття думок людей. Виника╓ ф╕лософ╕я нестаб╕льност╕, яку розробляв Пригожин. Виника╓ ╕рон╕я до ун╕версал╕зму метаф╕зичного характеру.

Методолог╕чн╕ напрями ф╕лософ╕╖ науки. Ф╕лософ╕я науки ма╓ власну методолог╕ю досл╕джень науки. Це ╕ндуктив╕зм, конвенц╕ал╕зм, фальсиф╕кац╕он╕зм, ╕сторизм, акс╕олог╕зм.

╤ндуктив╕зм. У ф╕лософ╕╖ науки ╓ висновок, що джерелом наукових узагальнень, джерелом нових знань у науц╕ ╓ ╕ндуктивн╕ умовиводи.

╤ндуктив╕зм спира╓ться на те, що мислення сво╓ю основою ма╓ чутт╓вий досв╕д. Виходячи з факт╕в досв╕ду, формулюються загальн╕ акс╕оми. Ц╕ акс╕оми узгоджуються з емп╕ричними фактами. Акс╕оми узагальнюють емп╕ричн╕ факти. А узгоджен╕сть з'ясову╓ться вериф╕кац╕╓ю. Висловлювання сп╕вв╕дноситься з безпосередн╕м досв╕дом. Висловлювання пояснюють факти. Висловлювання узагальнюють факти. Вони мають доводитися фактами. Кожне висловлювання може бути виведене з уже доведених висловлювань.

Св╕т, або всесв╕т ╓диний, описаний мовою ф╕зики. На цю мову можна перекласти вс╕ знання вс╕х наук. Але це в ╕деал╕. Однак в цьому поляга╓ ун╕ф╕кован╕сть науково╖ мови.

╤ндуктив╕зм ма╓ так╕ складов╕ як об'╓ктивна д╕йсн╕сть, суб'╓кт п╕знання, знакова система. Знакову систему суб'╓кт розробля╓ для пояснення д╕йсност╕.

╤ндуктив╕стський метод - це метод спостережень. Наприклад, Ампер узагальнив власн╕ спостереження властивостей електричного струму. На основ╕ цього в╕н в╕дкрив закон електродинам╕ки.

Конвенц╕ал╕зм. Конвенц╕ал╕зм доводить, що теор╕╖ основан╕ на тих угодах, яких досягли вчен╕. Угоди - це конвенц╕╖. Коли розробляються угоди, тобто конвенц╕╖, то беруться в теор╕ях так╕ ╖х властивост╕ як п╕знавальна зручн╕сть, простота, працездатн╕сть.

В емп╕ричному п╕знанн╕ ╕стинн╕сть знання - це його об'╓ктивн╕сть. В теоретичному п╕знанн╕ ╕стинн╕сть знання - це узгодження розуму з самим собою ╕ з фактами. Тобто прийма╓ться та теор╕я, яка не суперечить фактам. Складов╕ теор╕╖ теж не повинн╕ бути суперечливими.

Теор╕╖ конвенц╕ал╕зму - це теор╕╖, як╕ лог╕чно упорядковують факти.

Конвенц╕ал╕зм ма╓ на уваз╕ теор╕╖, що ╕стинн╕ за тими угодами, як╕ зручн╕, прост╕, працездатн╕. Досл╕дники узгоджують певн╕ припущення, як╕ мають значення для нашого мислення, однак не мають значення для об'╓ктивно╖ реальност╕. Тобто конвенц╕ал╕зм вибира╓ теор╕╖ не за ╖х в╕дпов╕дн╕стю об'╓ктивн╕й д╕йсност╕, а за п╕знавальними мотивами.

У конвенц╕ал╕стський методолог╕╖ засадничою ╓ дедукц╕я.

╤нту╖ц╕╓ю винаходять, а лог╕кою доводять. Зростання нового знання йде завдяки ╕нту╖ц╕╖. ╤нту╖тивна здатн╕сть мислення утворю╓ новий сенс, нове знання. ╢ устален╕ знання, устален╕ положення та уявлення. З них ╕нту╖ц╕я утворю╓ нове.

Фальсиф╕кац╕он╕зм. Фальсиф╕кальц╕он╕зм вказу╓, що спростування теор╕╖ ╓ необх╕дною передумовою розробки ново╖, глибшо╖ теор╕╖. Фальсиф╕кац╕он╕сти в╕дмовляються в╕д теор╕╖, коли бачать, що ╓ розб╕жн╕сть м╕ж фактами досв╕ду ╕ ц╕╓ю теор╕╓ю. Вони також можуть вибирати з теор╕й ту, яка б╕льш правдопод╕бна стосовно досв╕ду.

Фальсиф╕кац╕он╕сти вважають важливим ╕ прид╕ляють увагу зовн╕шн╕м позанауковим п╕дставам розробки теор╕╖. До позанаукових п╕дстав входить ╕ ф╕лософ╕я.

Фальсиф╕кац╕он╕сти вважають, що факти набувають п╕знавально╖ ваги, коли вступають в конфл╕кт ╕з оч╕куваннями вчених, оч╕куваннями як╕ обумовлен╕ теор╕╓ю.

Мета науки - це ╕стинне знання. Критика забезпечу╓ вдосконалення цього знання. Це наукове знання. Воно повинно в╕дмежовуватися в╕д позанаукових форм ╕ вид╕в знань. Критер╕й науковост╕ ╕ ╕стинност╕ теор╕╖ - це ╖╖ потенц╕йна спростовуван╕сть. Наприклад, теор╕я походження вид╕в Ч. Дарв╕на. ╤стинн╕сть ц╕╓╖ теор╕╖ стала можливою через посл╕довне спростування вс╕ляких ╕нших теор╕й з цього приводу.

╤сторизм. Основною проблемою в методолог╕╖ ╕сторизму ╓ проблема зростання наукового знання. Осмислю╓ться ╕снування минуло╖ ╕ сучасно╖ науки. ╤сторизм з'ясову╓, наск╕льки наступний етап функц╕онування науки в╕дм╕нний в╕д попереднього.

╤сторизм розкрива╓, наск╕льки важливими ╓ науков╕ знання у формуванн╕ дом╕нуючо╖ загально╖ картини св╕ту певного пер╕оду ╕стор╕╖.

Розвиток науки в╕дбува╓ться, коли вона здатна передбачати нов╕ факти.

Методологи ╕сторизму досл╕джують пер╕оди революц╕й в науц╕, пер╕оди ╕нтенсивного розвитку науки. Методологи ╕сторизму займаються б╕льш глибоким осягненням науково-п╕знавально╖ д╕яльност╕ науковц╕в. ╤сторизм вказу╓, що до ╕стинного знання ведуть досл╕дження скоординовано-доповнювальн╕, досл╕дження з альтернативним розум╕нням. ╤ тут рац╕ональн╕сть - головний атрибут науки. Рац╕ональна д╕яльн╕сть людини - це така д╕яльн╕сть, в як╕й зад╕юються ╕ перетинаються р╕зноман╕тн╕ концепц╕╖ та системи п╕знавального характеру.

Методолог╕я ╕сторизму розкрила внутр╕шню лог╕ку науки, особливост╕ зростання наукового знання. Демонструючи альтернативн╕ позиц╕╖, методологи ╕сторизму показують, що неможливо в╕дтворити ╓дино в╕рний розвиток науки.

Акс╕олог╕зм. Ц╕нност╕ ╓ смислоутворюючими засадами людсько╖ д╕яльност╕. Ц╕нн╕сть - це м╕ра значущост╕ будь-чого для людини.

Методолог╕я акс╕олог╕зму виходить з того, що предметом наук про природу ╓ факти, а предметом наук про культуру ╓ ц╕нност╕, тобто те, що ма╓ бути. Методи наук про природу узагальнюють факти ╕ формулюють закони. Методи наук про культуру виявляють те особливе ╕ ун╕кальне, яке виклика╓ ╕нтерес. А ╕нтерес ма╓ в╕дношення до ц╕нностей.

╢ в╕дм╕нн╕сть м╕ж фактами й ц╕нностями. Досл╕дники науковц╕ повинн╕ говорити про факти, хоча можуть досл╕джувати ╕ ц╕нност╕, виявляти причини того, чому люди визнають певн╕ ц╕нност╕ головними.

Наука досл╕джу╓ те, що ╓. ╤ утверджу╓ загальнозначиме знання. Наука не досл╕джу╓ те, що комусь бажане, не досл╕джу╓ т╕ аргументац╕╖, як╕ стверджують бажане яко╖сь людини. Аргументац╕я науки розкрива╓ те загальнолюдське, яке визначено в╕рним для вс╕х людей. Тобто наука ма╓ бути незаангажованою ц╕нностями. Однак наука не може бути ╕ в╕льною в╕д ц╕нностей. Вчений, який п╕зна╓ св╕т, п╕зна╓ об'╓ктивну реальн╕сть ма╓ ц╕нн╕сн╕ передумови. Науковц╕ сприймають св╕т з певних ц╕нн╕сних позиц╕й. Для науковця, який досл╕джу╓, мають значення лише певн╕ зр╕зи об'╓ктивно╖ реальност╕, мають значення лише частини реальност╕, а не все п╕дряд у св╕т╕ речей, що трапляються в ц╕й реальност╕.

У досл╕дника ╓ щось важливе для п╕знання, а щось - неважливе.

Вчений ставить за мету виявити, що ╓ ╕стинним, а що хибним. Однак у вченого ╓ й так╕ передумови, як реакц╕я на те, що в досл╕дженн╕ ╓ гуманним, а що антигуманним. Що в досл╕дженн╕ моральне, а що аморальне. Що прекрасне, а що потворне. Що ефективне, а що неефективне.

Наука - це один з напрямк╕в духовно╖ культури. Акс╕олог╕зм в методолог╕╖ виявля╓ людиновим╕рн╕сть наукового знання, його багатовим╕рн╕сть ╕ р╕знопланов╕сть. Методолог╕я акс╕олог╕зму розкрива╓ те, що науковому знанню притаманний ц╕нн╕сний чинник. А отже, науку ц╕кавить не т╕льки те, що ╓, а й те, що може бути. Науку ц╕кавить ╕ те, що ма╓ бути.

Методолог╕я акс╕олог╕зму, розглядаючи найвизначальн╕ш╕ смисли культури, ставить науку в контекст зв'язку р╕зних культурних напрямк╕в. А якою ж ма╓ бути методолог╕я? Методолог╕я повинна спрямовуватися на способи отримання ╕стини по вир╕шенню питань спас╕ння в╕д можливих катастроф у майбутньому. Тут методолог╕я - це спрямован╕сть на ╕стини з питань спас╕ння.

АКС╤ОЛОГ╤Я

Ф╕лософ╕я ц╕нностей - акс╕олог╕я (загальн╕ положення). Акс╕олог╕я - це вчення про ц╕нност╕, ф╕лософ╕я ц╕нностей. Акс╕олог╕я з'ясову╓ важлив╕ властивост╕ тих чи ╕нших предмет╕в або процес╕в, здатних задовольняти людськ╕ потреби.

Поняття ц╕нностей вв╕в ╤. Кант. Мораль, або моральну свободу, ф╕лософ протиставив природ╕, або природн╕й необх╕дност╕. В╕н розглядав так╕ проблеми акс╕олог╕╖, як значення, проблеми належност╕, оц╕нки, ставлення. У подальшому ф╕лософ╕я неокант╕анства поглибила питання ц╕нностей до особливого, трансцендентального значення.

Акс╕олог╕ю як ф╕лософське вчення вперше представив Лотце. В╕н розум╕в ц╕нност╕ як значимост╕. Розвиваючи акс╕олог╕чн╕ питання, Г. Коген представляв ц╕нност╕ як дещо безумовне. Ц╕нн╕сть як безумовне, як безумовна загальн╕сть ╕ необх╕дн╕сть у Когена протисто╖ть людському досв╕дов╕.

Акс╕олог╕я також розгляда╓ ц╕нност╕ як ╕стинне знання. Про це говорить Г. Р╕ккерт, вважаючи ц╕нност╕ й ╕стинними знаннями, ╕ моральною д╕╓ю. При цьому Р╕ккерт в╕др╕зня╓ ц╕нн╕сть в╕д норми.

Акс╕олог╕я ХХ ст. розкрива╓ об'╓ктивну природу ц╕нностей. Об'╓ктивна природа ц╕нностей розкрива╓ться у ф╕лософ╕╖ Е. Гартмана. В╕н стверджу╓ ╕нтенц╕ональн╕сть, тобто направлен╕сть ц╕нн╕сних в╕дносин людей. Але ц╕нност╕ у Гартмана не п╕ддаються рац╕ональному осмисленню. За Гартманом п╕знання тут безсиле. Ц╕нност╕ мають прояв в особливих почуттях. Наприклад, ненависть або любов. А людина лише ╕нту╖тивно через ц╕ почуття в╕дда╓ перевагу тим чи ╕ншим сво╖м д╕йствам, т╕й чи ╕нш╕й повед╕нц╕. Це за Гартманом. За Перр╕ ц╕нност╕ пов'язан╕ з ╕нтересом. Перр╕ розум╕╓ ц╕нност╕ як людськ╕ ╕нтереси. А це вже наближу╓ ц╕нност╕ до натурал╕стичност╕, до природност╕. Особливо натурал╕стично розум╕╓ ц╕нност╕ прагматизм. Так Дью╖ представля╓ натурал╕стичн╕сть ц╕нностей в образах прагматичного ╕нструментал╕зму.

Феноменолог╕я стверджу╓, що ц╕нност╕ - сфера феноменального. Феноменальне розум╕╓ться як апр╕орне. ╤ тут Бог ╓ вищою ц╕нн╕стю, за ф╕лософ╕╓ю Шелера. Шелер взагал╕ виводить переживання ц╕нностей з╕ сфери псих╕чного в сферу косм╕чного. В╕н розум╕╓ ц╕нност╕ як косм╕чний акт Божественного.

Акс╕олог╕я ХХ ст. доводить, що людина лише через свою духовну д╕яльн╕сть входить у св╕т ц╕нностей.

Специф╕ка ц╕нн╕сного ставлення до св╕ту. Етика. Ц╕нн╕сть - це поняття, що познача╓ належне. Також за ц╕нностями закр╕плю╓ться розум╕ння бажаного. Належне ╕ бажане мають в╕дм╕нн╕сть в╕д д╕йсно ╕снуючого, реального.

Реальн╕сть й ╕стина, яка в╕дображу╓ цю реальн╕сть, ще не в╕дкривають нам розум╕ння, що таке ц╕нн╕сть. Об'╓к-тивна ╕стина показу╓ нам, якою ╓ реальн╕сть. Ц╕нн╕сть же показу╓, що для нас ╓ бажаним, або показу╓, як ма╓ бути в д╕йсност╕, а не саму д╕йсн╕сть.

╤стина в╕др╕зня╓ться в╕д ц╕нностей. Розкриття питання "фактичного - ц╕нн╕сного" - це розкриття р╕зниц╕ м╕ж емп╕ричною реальн╕стю ╕ св╕том людських ц╕нностей.

╢ об'╓ктив╕стська концепц╕я ц╕нностей. Об'╓ктив╕ст-ська концепц╕я ц╕нностей стверджу╓, що певна ╕дея, наприклад, ╕дея добра як ц╕нн╕сть не в╕др╕зня╓ться в╕д якихось ╕нших ╕дей, не в╕др╕зня╓ться взагал╕ в╕д ╕стини. Зм╕ст виступа╓ як ц╕нн╕сть. Наприклад, ╕дея добра. Тут добро виступа╓ як ц╕нн╕сть.

Суб'╓ктив╕стська концепц╕я ц╕нностей стверджу╓, що ц╕нност╕ - це псих╕чн╕ процеси, ╕ ╖х джерелом ╓ наш╕ бажання, ╕нтереси, наше ставлення до д╕йсност╕.

Утил╕таризм стверджу╓, що джерелом ц╕нностей ╓ бажання ╕ задоволення. Емотив╕зм стверджу╓, що джерелом ц╕нностей ╓ почуття. Все це суб'╓ктив╕стськ╕ концепц╕╖ ц╕нностей. Вони м╕стять у соб╕ ╕ загрозу н╕г╕л╕зму, а також релятив╕зму.

Об'╓ктив╕стськ╕ концепц╕╖ ц╕нностей мають ╕ суб'╓ктивне п╕д╜рунтя, коли стверджують, що ц╕нност╕ апр╕орн╕. Так╕ концепц╕╖ вважають, що людина неспроможна об╜рунтувати, що ╖й варто поц╕нувати. Таке розум╕ння ц╕нностей ми бачимо в апр╕оризм╕ й ╕нту╖тив╕зм╕ Шелера.

Нос╕ями ц╕нностей можуть бути певн╕ матер╕альн╕ реч╕. Скаж╕мо, пап╕р для письма.

Нос╕╓м ц╕нностей може бути псих╕чна сфера, ╕нтелект людини. Скаж╕мо, людське розум╕ння. Ц╕нност╕ довол╕ сильно можуть бути навантаженими ╕деями. Наприклад, ╕деями справедливост╕, законност╕, ╕деями добра. В такому раз╕ нос╕╓м ц╕нностей ста╓ розум людини, людський ╕нтелект. Ц╕нност╕ можуть бути навантаженими вищими почуттями. Це, наприклад, почуття любов╕, почуття краси.

Ц╕нност╕ людини можуть бути матер╕альними. Це т╕ ц╕нност╕, що задовольняють б╕олог╕чн╕ потреби. Ц╕нност╕ можуть бути духовними. Духовн╕ ц╕нност╕ ╓ самодостатн╕ми. Духовн╕ ц╕нност╕ м╕стять у соб╕ поклик людини шанувати ц╕ ц╕нност╕, захищати ╖х.

Духовн╕ ц╕нност╕ за сво╖м зм╕стом можуть бути правовими, пол╕тичними, моральними, естетичними, рел╕г╕йними.

Ц╕нност╕ можуть виступати засобом утвердження ╕нших ц╕нностей. Через те, що вони ╓ засобом, ╖х ще розум╕ють як ╕нструментальн╕ ц╕нност╕.

Ц╕нност╕ под╕ляють на колективн╕, ╕ндив╕дуальн╕, а також ун╕версальн╕, тобто вселюдськ╕. Вселюдськ╕, або ун╕версальн╕ ц╕нност╕, приймаються р╕зними нац╕ями, р╕зними культурами. Вони включен╕ в р╕зн╕ культури. Прикладом можуть бути певн╕ права людини як ц╕нност╕.

Ц╕нностями людина перетворю╓ реальн╕сть, оск╕льки ц╕нност╕ м╕стять в соб╕ спонукальний момент, мають спонукальну складову.

Ц╕нност╕ спрямовують людей до д╕╖. Спонукальний момент ц╕нностей ╓ п╕дставою для людських д╕й, для людсько╖ д╕яльност╕ з перетворення реальност╕.

Ц╕нност╕ об'╓днують людей для сп╕льних д╕й. Ц╕нност╕ - це основа для ╓днання людей. Коли у людей ╓ базов╕ сп╕льн╕ ц╕нност╕, то вони можуть об'╓днатися в людство як ц╕ле. Для цього необх╕дно мати сп╕льн╕ моральн╕ ц╕нност╕. Моральн╕ ц╕нност╕ вивча╓ етика.

Етика. Етика - це ф╕лософська наука, що вивча╓ мораль. Етика розгляда╓ сутн╕сть морал╕.

Етика - це практична ф╕лософ╕я.

Терм╕н "етика" закр╕плю╓ться в ф╕лософ╕╖ завдяки працям Аристотеля. Аристотель розум╕в етику як галузь практичного п╕знання.

Класична н╕мецька ф╕лософ╕я. ╤. Кант в практичному розум╕ бачить основи моральност╕. Практичний розум людини, ╖╖ мораль в╕н пов'язу╓ з ╕де╓ю свободи.

За характером осмислення моральн╕ проблеми под╕ляються на так╕ напрямки: евдемон╕зм, гедон╕зм, перфекц╕он╕зм, утил╕таризм, деонтолог╕я. Евдемон╕зм бачить в основ╕ моральност╕ принцип щастя. Гедон╕зм в основ╕ моральних явищ бачить принцип насолоди. Перфекц╕он╕зм за критер╕й моральност╕ бере досконал╕сть. Утил╕таризм виводить моральн╕сть з ╕де╖ корисност╕. Деонтолог╕я спира╓ться на принцип належного.

Акс╕олог╕я вир╕шу╓ моральн╕ питання у перспектив╕ ц╕нностей на майбутн╓.

Етика виводить св╕дом╕сть людського обов'язку ╕з сусп╕льних оч╕кувань ╕ вимог.

Мораль. Мораль - це вищ╕ ц╕нност╕. Мораль - це певна нормативно-ц╕нн╕сна система. Мораль регулю╓ повед╕нку людини за допомогою уявлень про належне. Ця регуляц╕я як б╕льш адекватне вт╕лення сутност╕ моральност╕ в╕дбува╓ться, коли ця мораль виходить за меж╕ яко╖сь групи людей ╕ ста╓ вселюдською, охоплю╓ людство.

Моральн╕ ц╕нност╕. Моральн╕ ц╕нност╕ - це належн╕ принципи як доброчесност╕. Норми людсько╖ повед╕нки в╕дпов╕дають цим принципам.

Моральн╕ ц╕нност╕ - це узагальнений зм╕ст понять морал╕, принцип╕в морал╕. Моральн╕ ц╕нност╕ - це ун╕версальн╕ зразки, значим╕ для людини. Однак моральн╕ ц╕нност╕ схвалюються сусп╕льством. Вони вт╕люються в прав╕, ф╕лософ╕╖, мистецтв╕, рел╕г╕╖.

Класична ф╕лософ╕я розум╕╓ буття ╕ ц╕нн╕сть як нерозд╕льне.

В ╕стор╕╖ людства ми бачимо зростання автоном╕╖ моральних ц╕нностей.

Сучасна етика шука╓ абсолютн╕ моральн╕ положення, загальнолюдськ╕. Однак деяк╕ абсолютн╕ моральн╕ принципи не ╓ загальнообов'язковими. Так подвижництво, самопожертва - не для вс╕х.

У сучасному св╕т╕ ╕сну╓ пр╕оритет таких ц╕нностей, як "благогов╕ння перед життям" Альберта Швейцера, ╕ндив╕дуальне к╕нцеве ╕снування людини як "╤ншого" Лев╕наса.

Ц╕нн╕сн╕ аспекти науки. Наука п╕дпорядкована певним регулятивам, бо наука - це соц╕альний ╕нститут.

Наука п╕дпорядкована як зовн╕, тобто з боку сусп╕льства, так ╕ внутр╕шн╓, з боку наукового сп╕втовариства. З боку сусп╕льства д╕яльн╕сть вченого визнача╓ться ╕ регулю╓ться нормами закон╕в. А внутр╕шн╓, з боку наукового сп╕втовариства - д╕яльн╕сть вченого визнача╓ться ╕ регулю╓ться системою ц╕нностей, ╕╓рарх╕╓ю цих ц╕нностей.

Внормовують д╕яльн╕сть досл╕дника внутр╕шн╕ ц╕нност╕ наукового сп╕втовариства. Для цього ╕снують ╕нструкц╕╖, або просто наставництво.

"Звичай науки" Роберта Мертона. Роберт Мертон (1910-2002) висунув концепц╕ю норматив╕в науки. В╕н розкрив, що ц╕нност╕ як╕ ╕снують в сусп╕льств╕, в тому числ╕ ╕ рел╕г╕йн╕ ц╕нност╕, впливають на науку ╕ на ╖╖ розвиток. Певна мораль може стимулювати науков╕ досягнення. Вчений працю╓ в сусп╕льств╕. Норми цього сусп╕льства - основа будь-якого соц╕ального ╕нституту, в тому числ╕ ╕ наукового ╕нституту.

Система норматив╕в, ╕сторично сформована сусп╕льством, склада╓ "етос", тобто звичай науки. Звичай науки ма╓ в╕дношення до таких ц╕нностей, як ун╕версал╕зм, сп╕льн╕сть, безкорислив╕сть, орган╕зований скептицизм.

Ун╕версал╕зм. Ун╕версал╕зм забезпечу╓ться об'╓ктивн╕стю ╕ всезагальн╕стю явищ, як╕ досл╕джу╓ вчений. Ун╕версал╕зм ма╓ в╕дношення ╕ до позаособист╕сност╕, характерно╖ для наукового знання, адже науков╕ положення справедлив╕ завжди ╕ всюди. Ц╕нност╕ наукових положень не залежать в╕д нац╕онально╖ або соц╕ально╖ належност╕. Ц╕нн╕сть наукових положень не залежить в╕д особист╕сних рис вченого.

Сп╕льн╕сть. Наукове знання ╓ сусп╕льним надбанням. В тому його сп╕льн╕сть. В╕дкриття, яке робить наука, ста╓ всезагальним досягненням.

Безкорислив╕сть. Вчений не ма╓ н╕якого ╕ншого ╕нтересу, кр╕м досягнення ╕стини. В цьому безкорислив╕сть науковця, вченого. Безкорислив╕сть ма╓ прояв, коли нема ор╕╓нтац╕╖ не на набуття слави, не на набуття матер╕альних винагород.

Орган╕зований скептицизм. Орган╕зований скептицизм орган╕зу╓ критичне прийняття нового, об'╓ктивний анал╕з наукових нововведень. Вчений не повинен спиратися на хибн╕ дан╕. В╕н ма╓ перев╕рити ц╕ дан╕, адже в╕д ╖х ╕стинност╕ залежить вся подальша лог╕ка, залежить правильн╕сть ц╕╓╖ лог╕ки.

Науков╕ норми живуть в д╕яльност╕ науковця. Така д╕яльн╕сть ширша за досл╕дницьку д╕яльн╕сть. Рол╕ науковця можуть бути такими: досл╕дник, вчитель, адм╕н╕стратор, експерт. Тут роль досл╕дника ╓ головною роллю. Адже в╕д досл╕джень зроста╓ наукове знання.

Розглядаючи науков╕ норми, можна бачити ╕ "патолог╕╖" науки. Це замаскований плаг╕ат, заздр╕сть, п╕дозр╕л╕сть, конкуренц╕я.

Як ма╓ працювати вчений? Вчений повинен передавати науков╕ результати ╕ншим вченим. Але в╕н не повинен посп╕шати з публ╕кац╕ями. Вчений ма╓ бути сприйнятливим до нових ╕дей. Однак в╕н не повинен п╕ддаватися мод╕, модним ╕нтелектуальним вивертам. Вчений повинен прагнути здобути таке знання, яке будуть ц╕нувати ╕нш╕ вчен╕. Вченому не варто звертати увагу на те, як оц╕нюють його д╕яльн╕сть. В╕н повинен захищати нов╕ ╕де╖. Не варто також п╕дтримувати необачн╕ нов╕ висновки. Вчений ма╓ ретельно освоювати свою галузь з ╖╖ загальними знаннями, повсякчас пам'ятати, що загальна ерудиц╕я може гальмувати творчий процес. Вчений повинен бути точним у сво╖х формулюваннях по вс╕х деталях. Але в╕н не повинен бути педантом, пам'ятаючи, що педантизм шкодить зм╕сту.

Ц╕нн╕сна концепц╕я Лар╕ Лаудана. Лар╕ Лаудан у сво╖й ц╕нн╕сн╕й концепц╕╖ науково╖ рац╕ональност╕ не залиша╓ зовс╕м н╕якого ╜рунту для якогось рац╕онал╕зму.

До Лар╕ Лаудана, а це Томас Кун ╕ Пол Фей╓рабенд, вважалося: нов╕ теор╕╖ наст╕льки в╕дм╕нн╕ в╕д старих, фундаментальних теор╕й, що не можна ╕ пор╕внювати нове з╕ старим. Тут п╕дкреслю╓ться, що в науц╕ можна не говорити про наступн╕сть. А кращу теор╕ю вибирають, враховуючи позанаукове, тобто психолог╕чне, св╕тоглядне, соц╕альне положення. На в╕дм╕ну в╕д такого розум╕ння, Л. Лаудан вважа╓, що ц╕нност╕ та ус╕ляк╕ п╕знавальн╕ норми, як╕ прийняли досл╕дники, все одно треба критично оц╕нити, пор╕внюючи певн╕ позиц╕╖. Тому виб╕р певно╖ науково╖ теор╕╖ можна вважати процесом рац╕ональним. ╤ той консенсус, тобто та злагода, до яко╖ приходять вчен╕, не ╓ системою догм. Певн╕ питання переглядаються. Це не рел╕г╕я, де догма абсолютна. Наукове сп╕втовариство завжди дискуту╓. Дискус╕╖ йдуть за принциповими протистояннями, в╕д яких виникають науков╕ революц╕╖. Наприклад, таке протиставлення, як "хвильова - корпускулярна" теор╕╖ св╕тла. Або "атом╕зм - енергетизм" у ф╕зиц╕. В геолог╕╖ - це "ун╕форм╕зм - катастроф╕зм". В б╕олог╕╖ - це "креац╕он╕зм - еволюц╕он╕зм".

Бува╓, досл╕дники порушують п╕знавальн╕ норми, прийнят╕ в наукових сп╕втовариствах ╕ обирають стратег╕ю контр-нормальну. В ф╕лософ╕╖ науки ╓ така точка зору, що незгода ╓ руш╕йною силою розвитку науки, а згода не ╓ основою в цьому процес╕. Нов╕ теор╕╖ з'являються тому, що ╓ розб╕жност╕ м╕ж вченими. Ц╕ розб╕жност╕ - в ц╕нностях, в певних уподобаннях вчених. Тому в╕д тих розб╕жностей з'являються нов╕ теор╕╖. Однак ╓ ╕ критер╕╖ пошук╕в нових ц╕нностей. Ц╕ критер╕╖ - в╕д консенсусу. А консенсус не народжу╓ться, а створю╓ться. Кинути виклик авторитету, призвести розрив з традиц╕╓ю в сво╖й творчост╕ - це ще не означа╓ зламати повн╕стю консенсус, згоду. Консенсус теж створю╓ться. Творення консенсусу в науц╕ ма╓ рац╕ональн╕ принципи й реал╕зу╓ться процедурою ╕╓рарх╕чно╖ модел╕ об╜рунтування. ╤╓рарх╕чна модель об╜рунтування, через яку створю╓ться консенсус, ма╓ актуальний, методолог╕чний ╕ акс╕олог╕чний р╕вень незгод. Але незгоди зак╕нчуються згодою, тобто консенсусом. Методолог╕чн╕ правила ╓ ╕нструментами реал╕зац╕╖ певних п╕знавальних ц╕лей. П╕знавальн╕ ц╕л╕, а також ц╕нност╕ мають певн╕ правила, окреслюють коло певних правил ╕ тому можуть бути посередниками в дискус╕ях. Ц╕ правила ведуть до бажаних п╕знавальних ц╕нностей. Якщо ╓ досягнутим консенсус в ц╕лях ╕ ц╕нностях, то може бути консенсус ╕ в методолог╕╖, ╕ в фактах, ╕ в прийнятт╕ й розум╕нн╕ факт╕в.

Лар╕ Лаудан показав, що п╕знавальн╕ ц╕л╕, як╕ неможливо зреал╕зувати, зазнають поразки у дискус╕ях вчених.

П╕знавальн╕ ц╕л╕, як╕ не в╕дпов╕дають ц╕нностям, що визначають п╕знавальну практику, теж зазнають поразки в наукових дискус╕ях.

В╕дчуття людини, сприймаючи явища, не схоплюють сутн╕сть. Тому потр╕бно заглядати в невидимий св╕т, той, що за явищем. Альтернативна акс╕олог╕я лег╕тим╕зу╓ мету розум╕ння видимого св╕ту через розробку г╕потез про невидимий св╕т, ╕ тому розробля╓ться г╕потетико-дедуктивний метод. Все це в╕д того, що акс╕олог╕я емп╕ризму не узгоджу╓ться з неявною акс╕олог╕╓ю, яка торка╓ться б╕льш д╕╓вих наукових положень.

Моральн╕ аспекти нов╕тньо╖ науки. Виходити ╕з необх╕дност╕ блага для вс╕х, як це роблять утил╕таристи, або в╕дстоювати моральне право людини на особистий усп╕х, як це роблять прагматики, у ХХ╤ стол╕тт╕ замало. Користь ╕ справа в╕дступають на другий план перед в╕дпов╕дальн╕стю. Людина ма╓ в╕дпов╕дати за сво╖ вчинки. Людина - в╕льна. Проте вона ╕ в╕дпов╕дальна. Людина повинна розплачуватись за передбачуван╕ насл╕дки сво╖х д╕й.

Д╕яльн╕сть людини може мати згубн╕ насл╕дки для вс╕х. Тому повинна бути в╕дпов╕дальн╕сть за насл╕дки власних д╕янь. Людина в╕льна, незалежна ╕ самост╕йна. Але вона ма╓ в╕дпов╕дати за власну в╕льну повед╕нку.

Сучасний св╕т потребу╓ узгодження нам╕р╕в та ╕нтерес╕в людей, гармон╕зац╕╖ сусп╕льних норм з особист╕сними правилами людини.

Наукова д╕яльн╕сть людини - це д╕яльн╕сть у глобал╕зац╕йному св╕т╕, ╕ тому вона потребу╓ в╕дпов╕дальност╕. Все пов'язане з╕ вс╕ма. Зростають загальносусп╕льн╕ проблеми. В ц╕й ситуац╕╖ вчений ма╓ бути в╕дпов╕дальним перед людством. Створення ядерно╖ збро╖ ╓ прикладом того, що вчений повинен в╕дпов╕сти за зроблене. ╤ тут ╕деал служ╕ння знанню заради його самого, а також ствердження, що пошук ╕стини ╓ добро саме по соб╕, не в╕дпов╕дають д╕йсност╕. Вчений несе в╕дпов╕дальн╕сть за сво╖ вчинки. ╤нший приклад - це перспективи клонування людини. Процес клонування набира╓ оберт╕в. Набира╓ оберт╕в ╕ в╕дпов╕дальн╕сть вченого. Об'╓ктивно-╕стинне знання не ╓ найвищою ц╕нн╕стю. До нього треба ставитися критично.

Теоретична ф╕лософ╕я зак╕нчу╓ться акс╕олог╕╓ю, коли нею отримуються ц╕нност╕, коли отримано головну ц╕нн╕сть в ╕╓рарх╕╖ ц╕нностей. Заради головно╖ ц╕нност╕ людина почина╓ д╕яти. ╤ теоретична ф╕лософ╕я переходить в практичну ф╕лософ╕ю, тобто в етику, мораль.

Головною ц╕нн╕стю ╓ людське життя. Тому д╕╖ людини повинн╕ бути направлен╕ на збереження людського життя, на розробку можливостей ╕снування цього життя в майбутньому. Отже, як╕ ц╕нност╕ мають бути першочерговими п╕сля основно╖ ц╕нност╕? Якщо найб╕льшу варт╕сть ма╓ людське життя, то першочергова ц╕нн╕сть - це збереження його в майбутньому. Тут акс╕олог╕чна ц╕нн╕сть - це збереження життя.


Розд╕л ╤V. НАУКА ПРО СУСП╤ЛЬСТВО

╤ ОСОБИСТ╤СТЬ


Сусп╕льн╕ науки ╕ антрополог╕я протягом сво╓╖ ╕стор╕╖ виробили прописн╕ ╕стини про сусп╕льство ╕ людину. Продемонстру╓мо ц╕ основн╕ загальн╕ ╕стини, перев╕рен╕ практикою людського життя. Науков╕ факти соц╕олог╕╖ ╕ культуролог╕╖ ╕нтегрують в ц╕л╕сн╕ св╕тоглядн╕ уявлення про отримання значимих ц╕нностей. Так формують акс╕олог╕ю ф╕лософ╕╖ - к╕нцевий сенс теоретично╖ ф╕лософсько╖ думки. Продемонстру╓мо основн╕ положення акс╕олог╕╖, ╕нтегрован╕ з приводу основних ц╕нностей як висновк╕в певних наукових знань.

СОЦ╤АЛЬНА Ф╤ЛОСОФ╤Я

Ф╕лософ╕я сусп╕льства - соц╕альна ф╕лософ╕я (загальн╕ положення). Соц╕альна ф╕лософ╕я - це ф╕лософська наука, яка вивча╓ сусп╕льство. Сусп╕льство - це основоположна категор╕я соц╕ально╖ ф╕лософ╕╖.

Предметом соц╕ально╖ ф╕лософ╕╖ ╓ ц╕л╕сн╕сть сусп╕льства. Соц╕альна ф╕лософ╕я ╕ ф╕лософ╕я взагал╕, досл╕джують вза╓мовплив та вза╓моперетворення ╕ндив╕дуального ╕ соц╕ального. Також досл╕джу╓ться те, як розв'язуються особист╕сн╕ й сусп╕льн╕ проблеми смисл╕в життя людей. Ф╕лософ╕я через досл╕дження виробля╓ умови в╕льно╖ самореал╕зац╕╖ людини в сусп╕льств╕. Ф╕лософ╕я виявля╓ т╕ умови ╕снування людини, за яких збер╕га╓ться ╕ вдосконалю╓ться сусп╕льство.

Сусп╕льство ╓ продукт вза╓мод╕╖ людей. Соц╕альна ф╕лософ╕я прогнозу╓ ту систему соц╕альних зв'язк╕в, яка да╓ житт╓д╕яльн╕сть. Соц╕альна ф╕лософ╕я прогнозу╓ т╕ зв'язки м╕ж людьми, як╕ утворюють середовище власне людсько╖ житт╓д╕яльност╕. Соц╕альна ф╕лософ╕я, розглядаючи соц╕альн╕ зв'язки, досл╕джу╓ т╕ з них, як╕ утворюють основу житт╓д╕яльност╕ людей.

У сучасн╕й соц╕альн╕й ф╕лософ╕╖ сусп╕льство розгляда╓ться як смислова комун╕кац╕я.

Сусп╕льство як система ╕ процес. Сусп╕льство - це сукупн╕сть вза╓мод╕й людей, що сформована ╕сторичним процесом.

Сусп╕льство - це сформован╕ форми ╕ способи об'╓днання людей.

У сусп╕льств╕ люди об'╓днуються ╕ вза╓мод╕ють у сво╖х в╕дносинах ╕ сп╕лкуванн╕ м╕ж собою, прагнучи п╕знавати ╕ регулювати середовище, в якому живуть.

Сусп╕льство розум╕╓ться також ╕ як певна сп╕льна основа, поле перетину, накладання особист╕сних людських д╕й. За Тойнб╕, це перетини ╕ накладання ╕ндив╕дуальних д╕й людей.

Сусп╕льство форму╓ться не в╕дкиданням розб╕жностей м╕ж людьми, а врахуванням цих розб╕жностей. Розб╕жност╕ р╕зних п╕дход╕в, як╕ висловлюють люди, не в╕дкидаються, а навпаки - враховуються. Коли враховуються р╕зн╕ п╕дходи з тих чи ╕нших проблем, то сусп╕льство стаб╕л╕зу╓ться.

Неопрагматистська ф╕лософ╕я науки. Соц╕ально-практичне як важливе можна спостер╕гати в прагматизм╕, в неопрагматизм╕. Тут людина зац╕кавлена в ефективност╕ сво╓╖ д╕яльност╕, а ╖╖ знання - корисн╕, приносять плоди. Знання опредмечуються в людських усп╕хах. Знання мають прояв в ╕н╕ц╕ативност╕ ╕ п╕дпри╓мливост╕. Тут знання розв'язують житт╓в╕ проблеми. Вони ╕з самого початку ╓ практично налаштованими.

Неопрагматистська ф╕лософ╕я науки операц╕онал╕стична.

Операц╕онал╕зм Перс╕ В╕льямса Бр╕джмена. Перс╕ В╕льямс Бр╕джмен (1886-1961) показав, що зм╕ст наукових концепц╕й зумовлю╓ться практикою. Науков╕ структури зумовлюються процедурами практично╖ вза╓мод╕╖ суб'╓кта з об'╓ктом.

За Перс╕ Бр╕джменом зм╕ст ф╕зичних наукових понять визнача╓ться сукупн╕стю експериментальних операц╕й. Перс╕ Бр╕джмен в╕ддавав перевагу операц╕ям вим╕рювання. ╤дея операц╕онального анал╕зу Перс╕ Бр╕джмена поляга╓ в тому, що нам нев╕доме значення поняття - доти, доки не визначено операц╕╖, котр╕ використовуються нами при застосуванн╕ цього поняття. Поняття повинн╕ проходити операц╕йну перев╕рку. Треба виявляти походження ╕ розвиток понять.

За Перс╕ Бр╕джменом зм╕ст поняття тяж╕╓ водночас до таких операц╕й з цим поняттям, як диференц╕ац╕я ╕ ╕нтеграц╕я. Диференц╕ац╕я - це операц╕онал╕зац╕я поняття. ╤нтеграц╕я - це концептуал╕зац╕я поняття. Через диференц╕ал╕зац╕ю ми ма╓мо ун╕кальн╕сть значення поняття. Значення ма╓ бути одиничним. ╤нтеграц╕я п╕дпорядкову╓ диференц╕ац╕ю п╕знавальним нормам, коли неможливо використовувати р╕зн╕ поняття для позначення одного й того ж.

Перс╕ Бр╕джмен вказу╓, що структури мови розум╕ються в залежност╕ в╕д особливостей досв╕ду. Мова повинна детерм╕нуватися д╕ями людини, тобто операц╕ями. Детерм╕нуватися д╕ями, але не ототожнюватися з цими д╕ями.

Герменевтичний прагматизм Ричарда Рорт╕. В╕н наполяга╓ на досл╕джен╕ в╕дношення "╕ндив╕дуальн╕сть - соц╕ум". Основою такого в╕дношення ╓ мова, яка ф╕ксу╓ людський досв╕д. Також основою в╕дношення "╕ндив╕дуальн╕сть - соц╕ум" ╓ людина як творча ╕стота. За Р. Рорт╕ творча сутн╕сть людини знаходить вираження в мов╕, знаходить текстуальне вираження. Тобто досл╕дження ма╓ бути способом розум╕ння та ╕нтерпретац╕╖ текст╕в. Така методолог╕я розум╕ння та ╕нтерпретац╕я текст╕в ╓ фактично л╕тературною критикою.

Рац╕ональне п╕знання може породжувати непередбачуван╕ в╕дкриття, непередбачуван╕ винаходи. Ц╕ в╕дкриття ╕ винаходи не вписуються в "нормальну" рац╕ональн╕сть. Отож можна д╕йти висновку, що творч╕ п╕знавальн╕ акти ╓ "анормальними". Рорт╕ в╕др╕зня╓ "нормальний дискурс", коли люди д╕ють за загальнообов'язковими принципами, ╕ "анормальний дискурс", де нема╓ принцип╕в, засоб╕в або метод╕в загальнообов'язкових. В цих дискурсах для науки важлив╕ ╕ п╕знавальн╕ повноваження еп╕стемолог╕╖ ╕ герменевтика. За Р. Рорт╕ треба синтезувати еп╕стемолог╕ю й герменевтику - герменевтику прагматично ор╕╓нтовану, герменевтику методолог╕чно оснащену.

За Ричардом Рорт╕ дискурси, що перебувають у протиборств╕, дають можлив╕сть узгодити розб╕жност╕ м╕ж науковими позиц╕ями. Тут узгодження досяга╓ться через вдосконалення мовних практик. Коли ╓ дискурси, що перебувають у протиборств╕ ╕ конфл╕кт╕, з'явля╓ться можлив╕сть побачити суперечлив╕ тлумачення проблеми. Тлумачення, текстуально заф╕ксован╕, сп╕вв╕дносяться ╕ узгоджуються в конкуруючих дискурсах за принципом доповнюваност╕. В цьому поляга╓ неопрагматизм Р. Рорт╕.

Соц╕ально-гуман╕тарне п╕знання. Герменевтична методолог╕я. Соц╕ально-гуман╕тарне п╕знання ма╓ герменевтичн╕ методи. Герменевтика досл╕джу╓ тексти - як письмово виражен╕ прояви людсько╖ д╕яльност╕, одухотворено╖ майбутн╕ми можливостями. Тут тексти розум╕ються, виходячи з них самих. Герменевтика займа╓ться розум╕нням текстуально заф╕ксованих духовно-культурних явищ.

Щоб зрозум╕ти текст, треба перенестися в душевний стан автора цього тексту, спор╕днитися з ним в його духовному стан╕. Так можна зрозум╕ти автора. Але герменевтика також з'ясову╓ ╕сторико-культурну ситуац╕ю, в як╕й формувалась авторська думка. Герменевтика займа╓ться процедурами перенесення себе в ╕сторичну ситуац╕ю, ситуац╕ю в як╕й перебував автор. Герменевтика займа╓ться розглядом ╕ досягненням ╕сторичних обставин, ф╕ксуючи часову дистанц╕ю.

Март╕н Гайдегер вказував, що герменевтика ма╓ справу з нашим загальним ставленням до св╕ту. ╤ тут мова ╓ предметом осмислення.

Е. Бетт╕ бачить герменевтику як спос╕б розум╕ння ╕сторичних текст╕в. Це розум╕ння трапля╓ться при перем╕щенн╕ в чужу суб'╓ктивн╕сть. При розум╕нн╕ спочатку вп╕зна╓ться текст, пот╕м в╕дтворю╓ться смисл цього тексту ╕ нарешт╕ застосову╓ться в╕дтворений смисл тексту в подальшому вп╕знаванн╕.

Бетт╕ зводить розум╕ння до процедури, в основ╕ яко╖ ╓ ╕нтерпретац╕йна г╕потеза. ╤нтерпретац╕йна г╕потеза вимага╓ роботи реконструкц╕╖ в╕дпов╕дно точц╕ зору автора тексту, вимага╓ смислово╖ з'ясованост╕, щоб залишати в процес╕ розум╕ння суб'╓ктивний фактор, але узгоджувати з╕ смисловими поштовхами, що надходять в╕д об'╓кта.

Герменевтика Г.-Г. Гадамера. Це герменевтика ╕сторичного п╕знання. Тут традиц╕я ╓ вих╕дною п╕знавальною ситуац╕╓ю. В традиц╕╖ закр╕плю╓ться позитивний досв╕д. Традиц╕я - це збер╕гання того, що ма╓ м╕сце за будь-яких ╕сторичних перем╕н. Але це збер╕гання ╓ акт розуму. Традиц╕я переда╓ться через перекази ╕ упередження. Переказ для людини ста╓ чимось сво╖м. А упередження - це судження.

Традиц╕╖, перекази ╕ упередження формують у людини попередн╓ розум╕ння. А попередн╓ розум╕ння - це вих╕дн╕ засади мислення. Мислення не може бути повн╕стю очищеним в╕д наперед заданих засад.

Попередн╓ розум╕ння наклада╓ смисл на те, що людина досл╕джу╓. Досл╕дження йде в╕д ц╕лого до частини ╕ в╕д частини - до ц╕лого, пост╕йно розширюючи ╓дн╕сть зрозум╕лого смислу. Тут опису╓ться розум╕ння традиц╕╖ та ╖╖ витлумачення. Витлумачення традиц╕й ╕ переказ╕в розширю╓ горизонт розум╕ння, розширю╓ поле зору. Розширення горизонту да╓ можлив╕сть в╕рно оц╕нити значення тих або ╕нших речей. Оц╕нка йде з точки зору в╕ддаленост╕ в майбутн╓. Розширити горизонт розум╕ння - це бачити якомога дал╕, бачити б╕льш значуще ц╕ле, бачити майбутн╓.

Набуття нового горизонту розум╕ння проходить завдяки набуттю правильного горизонту запитування. Хто хоче мислити, повинен запитувати. Через запитування в╕дбува╓ться д╕алог досл╕дника з предметом його досл╕дження. В╕д запитання йде витлумачення. Це д╕алектика питання й в╕дпов╕д╕.

Мовою виражаються перекази, те, що в традиц╕╖. Однак у мов╕ ╕ завершу╓ться тлумачення ╕ розум╕ння. Мова це не т╕льки те, що написано. Мова - це зас╕б сп╕лкування людей, шлях до порозум╕ння м╕ж людьми.

Наукова д╕яльн╕сть - це одна з╕ сфер ц╕л╕сно╖ людсько╖ д╕яльност╕. Все пов'язано з╕ вс╕м. Зв'язок ╕де через ╕нтерпретац╕╖. Святе Письмо, тобто Веди, Авеста, Трип╕така, Дао де цз╕н, Б╕бл╕я, Коран, потребу╓ ╕нтерпретац╕╖. ╤сторичн╕ трактати потребують ╕нтерпретац╕╖. Державн╕ закони потребують ╕нтерпретац╕╖. Результати ф╕зичних експеримент╕в в науц╕ потребують ╕нтерпретац╕╖. Науки, так╕ як ф╕зика, х╕м╕я, б╕олог╕я та ╕нш╕, - це р╕зновиди розум╕ння. Ц╕ науки творяться людьми ╕ як р╕зновиди розум╕ння потребують ╕нтерпретац╕й. ╢дино правильне наукове тлумачення неможливе, бо при тлумаченн╕ ╕сну╓ м╕нливе попередн╓ розум╕ння, а не т╕льки лог╕ка досл╕дження. Метод частковий, ╕ тому не можна отримати абсолютну ╕стину. Наукове п╕знання не потребу╓ залишатися в традиц╕йн╕й площин╕ в╕дношень. ╤сторично рухливе все. ╤ факти. ╤ розум╕ння цих факт╕в. ╤ методи розум╕ння цих факт╕в.

Безумовно-об'╓ктивних метод╕в п╕знання не ╕сну╓. Адже ╕снують упередженост╕, ╕сну╓ ╕сторична зумовлен╕сть.

Науков╕ факти - це под╕╖, як╕ ми мислимо в контекст╕ людського досв╕ду, в контекст╕ досв╕ду людства взагал╕.

Герменевтика Поля Р╕кера. Поль Р╕кер (народився 1913 р.) вважа╓ поняття "особист╕сть" основою, в╕дправним моментом у наукових досл╕дженнях. За Полем Р╕кером особист╕сть творить значення як основу культури. Особист╕сть творить смисли в такому напрямку культури, як наука. Наука розкрива╓ минуле особистост╕ ╕ ╖╖ буття в сучасному св╕т╕. Наука сво╖ми науковими методами розкрива╓ також перспективи особистост╕, ╖╖ майбутн╓.

Поль Р╕кер нада╓ значення символ╕зац╕╖. В╕н зазнача╓, що символ╕чн╕ в╕дношення людей один до одного, а також до св╕ту б╕льш зм╕стовн╕, н╕ж в╕дношення людей через мовну комун╕кац╕ю. У символ╕чн╕й форм╕ в╕дображено народн╕ опов╕дання, художн╕ твори, ╕сторичн╕ пам'ятки. Символ╕чн╕ сусп╕льн╕ вподобання. Символ╕чн╕ людськ╕ переконання та д╕╖ людей. Символ╕чн╕ художн╕ стил╕. Також символ╕чн╕ норми повсякденного сп╕лкування людей. Все це - св╕т культурних символ╕в. Св╕т культурних символ╕в виражають певн╕ реальност╕.

Поль Р╕кер вважа╓ герменевтику способом осмислення результат╕в самозд╕йснення людини. Для цього ╓ засоби культури. Людина засобами культури витлумачу╓ аспекти свого буття у св╕т╕.

Поль Р╕кер показав, що результати п╕знання виражають ╕сторико-культурну ситуац╕ю ╕ ун╕кальну неповторн╕сть особливостей п╕знання в ╖х вза╓мозв'язку.

Науков╕ теор╕╖ ╕ в╕дкриття ╓ надбанням людських сусп╕льних д╕янь. Науков╕ теор╕╖ ╕ в╕дкриття - це культурн╕ под╕╖. А в╕д того культурно-символ╕чний вплив на мислення людей, у тому числ╕ й на науковц╕в, значний. Вплива╓ ╕ м╕фолог╕чна символ╕ка, ╕ рел╕г╕йна. Поль Р╕кер говорив про те, що символ зваблю╓ до мислення.

Поль Р╕кер вказу╓, що в╕дношення м╕ж поясненням ╕ розум╕нням - д╕алектичне. Це в╕дношення входить в методолог╕ю герменевтики. Пояснення ╕ розум╕ння вза╓мозалежн╕.

При досл╕дженн╕ текст╕в виникають запитання. Запитання повинн╕ сприяти поясненням ╕ осмисленню тексту. Поль Р╕кер стверджу╓: щоб досягти правильност╕ розум╕ння тексту треба в╕дкрити новий спос╕б запитування. Ця запитувальна методика досл╕дження може бути прийнята як для наукового, так ╕ для ф╕лософського п╕знання. ╤ тут повинна бути вза╓мод╕я пояснення ╕ розум╕ння. Вза╓мод╕я пояснення ╕ розум╕ння да╓ ╕стинний смисл.

Соц╕альна ф╕лософ╕я ставить питання про те, якими мають бути стосунки м╕ж людьми, щоб вони сприяли вир╕шенню питань спас╕ння в╕д можливих майбутн╕х катастроф? Доброзичлив╕ стосунки? Тут присутня багатофакторн╕сть. У всякому раз╕ стосунки м╕ж людьми повинн╕ сприяти проблемам спас╕ння.

Ф╤ЛОСОФ╤Я КУЛЬТУРИ

Ф╕лософ╕я культури (загальн╕ положення). Науков╕ факти р╕зних галузей знань, ╕нтегруючись у св╕тоглядн╕ засади формують основн╕ положення ф╕лософ╕╖ культури. Продемонстру╓мо ц╕ основн╕ положення.

Ф╕лософ╕я культури - це ф╕лософська наука, що вивча╓ культуру та ╖╖ сутн╕сть. Культура - це ц╕л╕сн╕сть досягнень у науках ╕ мистецтвах. Культура як ц╕л╕сн╕сть ╕╓рарх╕чно впорядкову╓ елементи в ╓дину систему ц╕нностей. В╕д того культура ╓ стаб╕льною структурою. Завдяки стаб╕льност╕ культурних структур збер╕га╓ться, акумулю╓ться ╕ переда╓ться соц╕альний спадок.

Культуру розум╕ють як знакову систему, що закр╕плю╓ вищ╕ псих╕чн╕ переживання людини. Прикладом цього може бути неофройдизм.

Сучасна ф╕лософ╕я розум╕╓ культуру як зас╕б гармон╕зац╕╖ стосунк╕в в соц╕ум╕.

Вих╕дна, початкова субстанц╕я культури - це комун╕кац╕я. Сполучною ланкою культури, ланкою, яка об'╓дну╓ людей одн╕╓╖ культури, ╓ традиц╕я.

Культурн╕ ц╕нност╕. Культурн╕ ц╕нност╕ - це значущ╕ принципи як загальн╕ основи певно╖ культури. Культурн╕ ц╕нност╕ спрямовують людську д╕яльн╕сть, мотивують людину на певн╕ вчинки. Культурн╕ ц╕нност╕ продукуються у творчост╕.

В╕льгельм В╕ндельбанд зазначав, що культурн╕ ц╕нност╕ ╓ основою вс╕х функц╕й культури. За В╕ндельбандом так╕ вищ╕ ц╕нност╕, як ╕стина, краса, благо, свят╕сть, визначають д╕яльн╕сть людини. Культурн╕ ц╕нност╕ не ╕снують, а значать. Тобто вони мають трансцендентальну природу.

Культурн╕ ц╕нност╕ за сво╓ю природою трансцендентн╕. Але вони через людську волю стають нормами ╕ набувають ╕манентного характеру, що стверджу╓ марбурзька школа, зазнача╓ Коген.

Лотце ╕ В╕ндельбанд доводять, що культурн╕ ц╕нност╕ ╕снують у св╕домост╕ людини. За Р╕кертом культурн╕ ц╕нност╕ пов'язан╕ з людською волею. Це розум╕ння присутн╓ ╕ в екзистенц╕ал╕зм╕ ХХ ст. Так, культурн╕ ц╕нност╕ породжуються св╕дом╕стю ╕ волею особистост╕, говорить Ж.-П. Сартр. Але Вундт вказу╓, що почуття людини ╓ джерелом культурних ц╕нностей. За Брентано, ц╕нност╕ формуються через людськ╕ емоц╕╖ позитивного або негативного характеру. Наприклад, через любов або ненависть. Але емоц╕╖ - це ╕ не вольове ╕ не св╕доме в людин╕. Культурн╕ ц╕нност╕ як апр╕орн╕ й емоц╕йн╕ за сво╖м походженням розп╕знаються за сво╖ми значеннями через ╕нтенц╕ональн╕ процеси уподобання, стверджу╓ Шелер.

Наука в постмодерн╕стськ╕й ф╕лософ╕╖ культури. Постмодерн╕зм Жан-Франсуа Л╕отара. За Л╕отаром, слово "постмодерн" означа╓ стан культури, наступний за новац╕ями, як╕ в╕д к╕нця Х╤Х стор╕ччя зм╕нили правила гри для науки, л╕тератури й мистецтва. Тут мова йде про кризи наратив╕в.

Наратив, тобто розпов╕дь, - це узагальнен╕ пояснювальн╕ системи, як╕ стали засадами культури Нового часу, тобто модерну. Це будь-яке знання з рел╕г╕╖, мистецтва, науки, писано╖ ╕стор╕╖. Вс╕ ц╕ знання сформували всеохоплююч╕ розпов╕д╕, або метанаративи. Наприклад, така розпов╕дь як д╕алектика Абсолютно╖ ╕де╖ у ф╕лософ╕╖ Х╤Х ст.

Наративи ╓ засобами лег╕тимац╕╖, або узаконення. Узаконюються знання. Знанням нада╓ться вигляд лог╕чно╖ завершеност╕, безумовно╖ прийнятност╕.

Наративи розростаються завдяки ╕нформац╕йним технолог╕ям, як╕ полегшують комун╕кац╕ю. Розростаючись, наративи лег╕тим╕зуються ╕ тотал╕таризують уявлення про сучасний св╕т. Завдяки пол╕тиц╕, пол╕тичним ╕нститутам наративи набувають сили примусу.

Л╕отар визнача╓ постмодерн як недов╕ру до наратива, що розр╕сся, тобто до метанаратива. В╕н розгляда╓ знання як мову, а мову - як полем╕ку, мовну гру. Мова як знання руйну╓ться. Зроста╓ мовна гра, тобто дискурси. Традиц╕йно-науков╕ правила зм╕нюються на техн╕чно-операц╕йн╕. Категор╕╖ "╕стинне - хибне" зм╕нюються на "ефективне - неефективне". Йде в╕дхилення в╕д звичайно╖ лог╕ки.

╤нновац╕я породжу╓ в людин╕ незгоду. Знання пер╕оду постмодерна стимулюють нашу чутлив╕сть стосовно в╕дм╕нностей. Саме тому знання пер╕оду постмодерну загартову╓ нашу можлив╕сть терп╕ти несп╕вм╕рн╕сть. Л╕отар стверджу╓, що сучасний консенсус сучасно╖ дискус╕╖ зак╕нчу╓ться паралог╕╓ю. Паралог╕я - зам╕сть лог╕ки.

Сучасний консенсус чинний лише для гравц╕в, як╕ брали участь в дискус╕╖. В раз╕ потреби такий консенсус п╕дляга╓ скасуванню. Це тимчасовий консенсус, не узагальнено системний консенсус. Тому цей консенсус не руйну╓ системний консенсус, а лише сприя╓ еволюц╕╖ системного консенсусу, додаючи в систему ╕ншу мету. В сучасному консенсус╕ - пошук ╕де╖ заради паралог╕╖ (Лиотар 1998).

В сучасн╕й культур╕ ц╕л╕сно-системне розум╕ння д╕йсност╕ розпада╓ться. Виника╓ багато дискурс╕в про сучасний св╕т. Посилю╓ться теоретична нестаб╕льн╕сть, ╕ монопол╕я на ╕стину зника╓. Лег╕тим╕зуються, тобто узаконюються змагання дискурс╕в, узаконю╓ться паралог╕я зам╕сть лог╕ки, узаконю╓ться багатозначн╕сть зам╕сть однозначност╕, узаконю╓ться дисконсенсус зам╕сть консенсусу. Така ситуац╕я поширю╓ прост╕р ╕нтелектуально╖ творчост╕. Поширена ╕нтелектуальна творч╕сть в╕дкрива╓ можлив╕сть для нових припущень, нових узагальнень. Ц╕ нов╕ припущення ╕ узагальнення забезпечують свободу п╕знавально╖ д╕яльност╕. Однак вчений повинен брати на себе ╕ в╕дпов╕дальн╕сть за паралог╕ю, багатозначн╕сть, дисконсенсусн╕сть.

Постмодерн ╕ лег╕тим╕зац╕я. Постмодерн╕зм вважа╓ ус╕ляк╕ гранд╕озн╕ соц╕альн╕ проекти примарними ╕ утоп╕чними. Проекти ощасливити людство, так╕, як комун╕стичний проект, нац╕ональний проект, л╕беральний або рел╕г╕йний проект, - утоп╕чн╕. Далекосяжн╕ нам╕ри повн╕стю позбутись нерозумност╕ ╕ несправедливост╕ можуть обернутися непередбаченою нерозумн╕стю ╕ ненавмисною несправедлив╕стю. Наприклад, комун╕стичний проект справедливого сусп╕льства обернувся просто знищенням багатьох людей.

Такий духовно-ц╕нн╕сний ╕деал, як "життя без табу", висв╕тлю╓ться завдяки розвинутим засобам масово╖ комун╕кац╕╖. Хоча людина ма╓ дотримуватися вс╕ляких "табу". Статев╕, моральн╕, правов╕ та ╕нш╕ табу - це основи культури. За умов розвинутих засоб╕в масових комун╕кац╕й поширюються теми нетрадиц╕йного характеру. Традиц╕йне ╕ нетрадиц╕йне вза╓мод╕ють ╕ вза╓мовпливають. ╥х р╕вноправ'я представлено в прес╕, к╕но, телебаченн╕, л╕тератур╕ та в ╕нших засобах масово╖ комун╕кац╕╖.

Постмодерн╕зм доводить, що всяка акс╕оматизац╕я неповна. Так, наприклад, ╕снують ╕стинн╕ арифметичн╕ судження, котр╕ неможливо вивести з арифметично╖ системи акс╕оматичного характеру, тобто з акс╕ом. Акс╕оматичну арифметичну систему треба вважати суперечливою.

Постмодерн╕зм стверджу╓, що неможливо довести несуперечлив╕сть будь-яко╖ формал╕зовано╖ системи засобами ц╕╓╖ ж системи. Довести несуперечлив╕сть формал╕зовано╖ системи можливо, якщо вийти за меж╕ ц╕╓╖ системи.

Постмодерн╕зм показу╓ обмежен╕сть акс╕оматизац╕╖ та формал╕зац╕╖.

Постмодерн╕зм стверджу╓, що структури, як╕ втрачають енерг╕ю при х╕м╕чних реакц╕ях, можуть впорядковуватись. Втрачаючи енерг╕ю, структури впорядковуються через флуктуац╕╖. ╤ тут виника╓ порядок з хаосу.

Класична наука доводить, що ╕стина можлива лише одна. Але ╕сну╓ нестаб╕льн╕сть стан╕в. Ця нестаб╕льн╕сть ╓ об'╓днуючим принципом сучасного бачення св╕ту. Нестаб╕льн╕сть зумовлю╓ сп╕в╕снування наукових теор╕й, як╕ не ╓ в╕дпов╕дними одна до одно╖.

Мислення людини ╓ пол╕фон╕чним. Розум людини, яка мислить класичною науковою формою, - це один ╕з виток╕в пол╕фон╕╖.

Постмодерн показу╓ ситуац╕ю плюральност╕, або множинност╕. А постмодерн╕зм - це сутн╕сть ц╕╓╖ плюральност╕, або множинност╕.

Постмодерн╕зм про наукове знання. Збагачують культуру як науковий, або рац╕ональний тип мислення, так ╕ мистецько-художн╕й, рел╕г╕йний, м╕фолог╕чний, символ╕чний типи мислення.

Постмодерн╕зм вважа╓, що рац╕онал╕зм у класичному вигляд╕ не ма╓ м╕сця в сучасн╕й науц╕. Л╕берал╕зуються так╕ принципи, як детерм╕н╕зм, ц╕л╕сн╕сть, системн╕сть, емп╕ризм. Наприклад, стосовно емп╕ризму ╓ таке зауваження, що можуть застосовуватись теоретичн╕ модел╕, як╕ не вимагають емп╕рично╖ об╜рунтованост╕.

Постмодерн╕зм стверджу╓, що картини реальност╕ ц╕л╕сного ╕ всезагального характеру ╓ лише локальними. Ц╕л╕сно-загальн╕ картини реальност╕ ╓ в сво╓╖ сут╕ лише локальними.

Постмодерн╕зм наголошу╓ на тому, що наука ╓ наративною. Об'╓ктивна реальн╕сть в╕дкрива╓ться людин╕ наративно, тобто у вигляд╕ розпов╕дей. Ф╕зики розпов╕дають ╕стор╕╖ про ядерн╕ частки. Б╕ологи розпов╕дають ╕стор╕╖ про живий орган╕зм.

Розпов╕дь про об'╓ктивну реальн╕сть розробля╓ться вченим ╕ допов╕да╓ться. А слухач ╕нтерпрету╓ цю допов╕дь. При ╕нтерпретац╕╖ йде також ╕ спотворення ц╕╓╖ об'╓ктивно╖ реальност╕. Таким чином, розпов╕дь вченого в╕докремлю╓ться в╕д в╕дтворено╖ ним об'╓ктивно╖ реальност╕. Тобто розпов╕дь як розкрива╓ об'╓ктивну реальн╕сть, так ╕ прихову╓ цю об'╓ктивну реальн╕сть. Розпов╕дь ╕ явля╓ зовн╕шн╕й св╕т ╕ водночас прихову╓ сутн╕сть.

За постмодерн╕стською концепц╕╓ю у нов╕тн╕й науц╕ значну роль в╕д╕гра╓ мова. Мова ф╕ксу╓ться в наукових текстах. Тексти ф╕ксують не т╕льки науков╕ теор╕╖, але й феномени ╕нших напрямк╕в культури. У сво╖й сукупност╕ тексти виступають як "╕нтертекст" в╕дображаючи як природну так ╕ соц╕альну реальн╕сть. З розвитком культури, в тому числ╕ ╕ науково╖ культури, ╕нтертекст набува╓ усе б╕льше самост╕йного буття.

Постмодерн╕зм зосереджу╓ увагу на соц╕окультурному статус╕ наукового знання, яке представлено ц╕нн╕сними структурами. Наукове знання як ц╕нн╕сть, як система ц╕нностей.

Науков╕ знання про св╕т, як╕ були затвердженн╕ в епоху модерна, не обов'язково могли навчити людину, як жити в св╕т╕ людей ╕ природи, який спос╕б життя треба мати. Епоха модерну часто н╕велю╓ людську особист╕сть ╕ проводить ╕деолог╕ю технократизму ╕ сц╕╓нтизму. Така постановка питань оберта╓ться тим, що постмодерн╕зм як реакц╕я на це почина╓ заперечувати принцип науково╖ об'╓ктивност╕. Заперечу╓ться як ╕стинн╕сть знання, так ╕ його загальна значим╕сть. Проблема об'╓ктивно╖ ╕стини модерна зм╕ню╓ться постмодерн╕стською проблемою можливост╕ ╕стини за певно╖ практично╖ ╕ п╕знавально╖ ситуац╕╖, в певному контекст╕. Контекстуальн╕сть ╕стини постмодерн╕зму зм╕ню╓ об'╓ктивн╕сть ╕стини модерн╕зму.

Постмодерн╕зм утверджу╓ невичерпну багатоаспектн╕сть знання. Також постмодерн╕зм вказу╓ на фрагментарн╕сть знання.

Ненаукове ╕ наукове мають схож╕сть. Асоц╕ативн╕сть, образн╕сть, ╕нту╖тивн╕сть, а також метафоричн╕сть ╕ ╕нсайт, як╕ ми бачимо в ненауков╕й п╕знавальн╕й практиц╕, можна бачити ╕ в науков╕й п╕знавальн╕й практиц╕.

Постмодерн╕зм пом╕ча╓, як знання з критер╕╓м ╕стинност╕ розширю╓ться до критер╕ю ефективност╕, критер╕ю справедливост╕. ╤ тут можна бачити, як науковий дискурс включа╓ться в мовну гру. А мовн╕ ╕гри лег╕тим╕зують науку.

Ф╕лософ╕я культури визнача╓, як╕ культурн╕ напрямки ╕снують задля розвитку в майбутньому ╕ якими мають бути культура ╕ спос╕б життя людини, щоб унеможливити зникнення життя. Культура повинна сприяти адаптац╕╖ людини до навколишнього середовища. Тут - культура для адаптац╕╖.

СИНЕРГЕТИКА

Наука про синергетику (загальн╕ положення). Синергетична парадигма. З м╕кропод╕й виникають макроструктури, як╕ зумовлюють зм╕ни в м╕кромехан╕змах. Тобто макроструктури, що виникають з м╕кропод╕й, мають у свою чергу зумовлювати зм╕ни в м╕кромехан╕змах (Самардак 2011: 167-190). В дуже невр╕вноважених умовах (Пригожин, Стенгерс 2000) ╓ п╕дстави описувати вр╕вноважен╕сть як форми адаптац╕╖ системи до зовн╕шн╕х умов (Хакен 1985).

Синергетика - це теор╕я середовищ, як╕ складн╕, динам╕чн╕, невр╕вноважен╕, в╕дкрит╕, нел╕н╕йн╕.

Складн╕сть середовищ - це динам╕чн╕сть середовищ, динам╕чн╕сть процесу самоорган╕зац╕╖ середовищ. У середовищах виникають м╕кроявища самоорган╕зац╕╖, коли для цього ╓ певн╕ умови. Це умови невр╕вноваженост╕, в╕д чого для подолання ц╕╓╖ невр╕вноваженост╕ виника╓ нова структура. Невр╕вноважен╕сть ╓ умова або джерело виникнення вр╕вноваженост╕. Невр╕вноважен╕сть породжу╓ порядок ╕з хаосу.

Вр╕вноважен╕, або впорядкован╕ середовища, ╕снують завдяки приходу енерг╕╖ ззовн╕. Ця енерг╕я йде до них з невпорядкованих середовищ, з великих, масштабних невпорядкованих середовищ.

Середовища вр╕вноваженого характеру зустр╕чаються де-не-де, локально. У Всесв╕т╕ переважа╓ невр╕вноважен╕сть. Вр╕вноважених середовищ мало. Це, наприклад, жив╕ орган╕зми. Вр╕вноважен╕ середовища живляться енерг╕╓ю ззовн╕. Якщо вони, ц╕ вр╕вноважен╕ середовища, живляться ззовн╕, то вони в╕дкрит╕. В╕дкрит╕сть - це характеристика вр╕вноважених середовищ, вр╕вноважених систем. Саме в╕дкрит╕сть забезпечу╓ потр╕бний енергообм╕н, приплив енерг╕╖.

У вр╕вноважен╕й систем╕ ф╕ксу╓ться лише один стац╕онарний стан. ╤ розвиток один. А якщо посилю╓ться нер╕вновага системи, то для ц╕╓╖ системи в╕дкриваються вже не одна, а дв╕ г╕лки розвитку. Дв╕ г╕лки розвитку - це точка б╕фуркац╕╖. ╤ тод╕ система переходить в╕д одн╕╓╖ усталеност╕ до двох. Ц╕ дв╕ усталеност╕ системи кардинально в╕др╕зняються в╕д початкового стану системи. Вони ╓ джерелом ╕нновац╕й. Вони, ц╕ дв╕ усталеност╕, ще значаться як б╕фуркац╕йна розвилка. В процес╕ самоорган╕зац╕╖ ця б╕фуркац╕йна розвилка зумовлю╓ розвиток об'╓ктивно╖ реальност╕, розвиток нел╕н╕йного характеру. Нел╕н╕йн╕сть розвитку виника╓ в результат╕ випадкових накладень поток╕в под╕й, як╕ не пов'язан╕ м╕ж собою. Випадков╕ перетини поток╕в под╕й, не пов'язаних м╕ж собою, роблять нел╕н╕йний розвиток. ╢ однол╕н╕йний причинно-насл╕дковий процес. Нел╕н╕йний же процес розвитку пов'язаний з випадков╕стю. ╤ тут незначне випадкове зб╕льшення зовн╕шнього впливу може викликати дуже потужний ефект. Виника╓ пристосован╕сть до м╕нливих параметр╕в зовн╕шнього середовища. Виника╓ також пластичн╕сть повед╕нки системи. Це нел╕н╕йн╕ динам╕чн╕ системи. Вони ч╕тко пов'язан╕ з випадковостями.

Складн╕, динам╕чн╕, невр╕вноважен╕, в╕дкрит╕, нел╕н╕йн╕ системи присутн╕ в р╕зних сферах буття, присутн╕ як в природному, так ╕ в соц╕альному середовищ╕, де йдуть процеси самоорган╕зац╕╖. В зв'язку з тим, що процеси самоорган╕зац╕╖ можуть проходити в найр╕зноман╕тн╕ших середовищах синергетику можна в╕днести до м╕ждисципл╕нарного напрямку.

Синергетика ╕ наукове п╕знання. Всесв╕т - це ╓дина ц╕л╕сна система, в як╕й розгорта╓ться порядок з хаосу. В цьому Всесв╕т╕ ╓ й суб'╓ктивний св╕т думок. Об'╓ктивн╕ х╕м╕ко-б╕олог╕чн╕ реакц╕╖, як╕ прот╕кають в головному мозку, ╕ пот╕к думок в╕д цього прот╕кання вза╓мопов'язан╕, хоча й в╕дм╕нн╕ м╕ж собою (Хакен 1985). ╤ тут багато випадкового. Випадковост╕ внутр╕шн╕ ╕ визначальн╕. ╤сну╓ можлив╕сть неоч╕куваних зм╕н напрямк╕в самоорган╕зац╕╖. Випадков╕сть да╓ блукання шляхами розвитку. В науковому п╕знанн╕, коли в позиц╕╖ "випадкове-необх╕дне" привалю╓ випадкове, то прогнозувати майбутн╕ стани складно. Проте наука виробля╓ методолог╕ю нел╕н╕йних досл╕джень, методолог╕ю, яка п╕дпорядкову╓ться вимогам незамкнутост╕, в╕дкритост╕ перед впливами, методолог╕ю, яка п╕дпорядкову╓ться ситуац╕╖ невр╕вноваженост╕ середовища. ╤ тут треба враховувати, що динам╕чний хаос не ╓ протилежн╕стю статичного порядку, оск╕льки динам╕чний хаос по╓дну╓ в соб╕ безлад ╕ порядок. Тому необх╕дност╕ присутн╕. Вони н╕куди не зникають. Але в точках б╕фуркац╕╖ випадковий виб╕р певного напрямку розвитку - це виб╕р м╕ж двома новими додатковими необх╕дностями. Додатков╕ необх╕дност╕ ускладнюють наукове передбачення. Однак п╕сля б╕фуркац╕йно╖ подв╕йно╖ стаб╕льност╕, що дода╓ додатков╕ необх╕дност╕ (тобто п╕сля б╕фуркац╕йно╖ б╕стаб╕льност╕) ╕ п╕сля синхрон╕зац╕╖ хаотично╖ повед╕нки можна робити передбачення б╕льш впевнено. Можна передбачати ╕ б╕льш широко, тобто передбачати ╕ соц╕альн╕ зм╕ни. Зусилля людей стають витоками соц╕альних структур. В той же час сформован╕ соц╕альн╕ структури впливають на людей, стимулюють або стримують ╖х. У людей виникають в╕д цього нов╕ якост╕. ╥х ╕ндив╕дуальн╕сть зм╕ню╓ться. Тут пост╕йно породжу╓ться щось нове.

Нове. Анал╕з не продуку╓ нове знання, оск╕льки анал╕з зосереджу╓ться на заданому. Синтез продуку╓ нов╕ знання. Ц╕ знання генеруються суб'╓ктом, тобто мають суб'╓ктивне походження. Однак за сво╖м зм╕стом знання в╕дображають об'╓ктивн╕сть, об'╓ктивний св╕т. Що ╓ св╕т? Детерм╕н╕стична зумовлен╕сть або гра? Людин╕ св╕т уявля╓ться як детерм╕н╕стична зумовлен╕сть. Але св╕т уявля╓ться ╕ як гра, змагання стих╕й, де результат цього змагання - непередбачуваний, оск╕льки ╕снують випадковост╕. Людина намага╓ться приборкати цю непок╕рливу випадков╕сть.

В╕д перв╕сного хаосу виника╓ порядок. Але цей перв╕сний хаос ╕ руйну╓ цей порядок. Хаос руйну╓ ╕ нищить все в╕джиле, руйну╓ те, що ╓ енергетично неспроможним.

За ╕деями нел╕н╕йно╖ науки св╕т - непрогнозований ╕ некерований. У нел╕н╕йно╖ науки плюральний погляд на св╕т. В цьому св╕т╕ йде боротьба м╕ж природними та соц╕альними стих╕ями.

Оновлений рац╕онал╕зм сучасност╕. Рац╕ональне - те, що можна осягнути розумом. ╤ррац╕ональне ж - за межами того що осяга╓ться розумом. ╤ррац╕ональне - це людськ╕ емоц╕╖, фантаз╕╖, воля, ╕нту╖ц╕я. ╤ррац╕ональне в сво╖х крайнощах можна зустр╕ти у Гастона Башляра.

Гастон Башляр (1884-1962) доводив, що наша думка йде до реальност╕, а не виходить ╕з реальност╕. Розум виявля╓ себе через "божев╕льн╕сть" ╕дей, як╕ в╕н продуку╓. Ц╕ божев╕льн╕ ╕де╖ можуть перекреслювати певний людський досв╕д. Але ╕стинне знання ма╓ сп╕вв╕дноситися з досв╕дом.

Башляр стверджував, що наукове п╕знання - "приблизне" п╕знання, адже новоотримуване знання в╕дносне, ма╓ в соб╕ помилки, як╕ потр╕бно усувати. ╤ це знання в╕дкрите для нових вплив╕в.

Г. Башляр зазначав, що як╕сно нове з'явля╓ться всупереч ╕снуючому в науц╕. Дух науки стверджу╓ться пол╕фон╕чно, тобто нел╕н╕йно, плюрал╕стично. Науковий дух конститую╓ться в╕дкрито, д╕алектично.

Ферд╕нанд Гонсет (1890-1975) зг╕дно з неорац╕онал╕змом стверджу╓, що головним у процесах п╕знання ╓ розум. П╕знання почина╓ться з попереднього знання, хоч ╕ самого малого, але попереднього знання. Наукове знання сп╕вв╕дноситься ╕з досв╕дом, внасл╕док чого уточню╓ться, перегляда╓ться, доповню╓ться чимось новим. Наукове п╕знання корегу╓ться, повертаючись до власних засад. Ф. Гонсет впроваджу╓ д╕алектичний метод ╕ стверджу╓, що треба бути готовим до перегляду власних п╕знавальних завдань ╕ стандарт╕в. Ф. Гонсет зауважу╓, що знання в╕дкрите досв╕ду ╕ п╕дпорядковане нормам рац╕ональност╕. В╕н також стверджу╓, що в п╕знавальн╕ процеси треба включати розробки експериментальних процедур з ╖х новим ╕нструментар╕╓м, включати розробки теор╕й. Треба ор╕╓нтуватися на ц╕л╕сн╕сть всього знання, ц╕л╕сн╕сть п╕знання.

Х╕лар╕ Патнем стверджу╓, що ╕стин у св╕т╕ поза розумом нема╓. Вчений робить певний концептуальний виб╕р, а пот╕м тлумачить дан╕ досв╕ду. Досв╕д ╓ переживання у власн╕й внутр╕шн╕й сфер╕, переживання феномен╕в св╕ту.

Х. Патнем доводить, що людська рац╕ональн╕сть залуча╓ аргументи ╕ спира╓ться на правила, конституйован╕ сусп╕льством. Тут аргументи ╕ правила вже визнан╕ в науц╕ ╕ культурному житт╕. Вс╕ складов╕ культури ╕ р╕зних культур вза╓мозалежн╕. А ми сам╕ як вчен╕ спостер╕га╓мо та ╕нтерпрету╓мо сво╖ спостереження, будучи залежними один в╕д одного.

Х. Патнем визнача╓, що в концепц╕╖ вченого вс╕ припущення теоретично╖ системи мають бути привабливими, щоб ця система могла витримувати критику ╕ щоб методолог╕я з ╖╖ рекомендац╕ями ставала житт╓здатною.

За Патнемом, "╕стине-хибне" ма╓ сенс на тл╕ успадкованих традиц╕й, хоча ц╕ традиц╕╖ можуть критикуватися. Розум - це когн╕тивн╕ ╕ л╕нгв╕стичн╕ процедури, практики ╕, б╕льш ширше, культури. Проте у сво╖й творчост╕ ми не п╕дкоря╓мося цим успадкованим процедурам, практикам, культурам. За Х. Патнемом розум - це конкретн╕ мовн╕ ╕гри й ╕нститути. Розум - це також регулятивн╕ ╕де╖, якими ми критику╓мо кер╕вництво вс╕╓ю д╕яльн╕стю й ╕нститутами.

Якщо випуска╓мо з кола зору мовн╕ ╕гри та ╕нститути, то опиня╓мось у полон╕ фантаз╕й. А якщо ми не беремо до уваги регулятивн╕ ╕де╖, то ста╓мо культурними релятив╕стами. Культурному релятив╕зму притаманний ╕ррац╕онал╕зм.

Чарльз Тейлор вважа╓, що п╕знання суб'╓кта не може бути в╕льним в╕д зовн╕шн╕х природних ╕ соц╕альних вплив╕в на нього. Людська д╕яльн╕сть - це соц╕окультурна д╕яльн╕сть, ╕ лише тому ╓ також п╕знавальною д╕яльн╕стю. Людина - це р╕зновар╕антн╕сть д╕й у природному ╕ соц╕альному св╕т╕. Знання людини про навколишн╕й св╕т сформоване вза╓мод╕╓ю з цим св╕том, вза╓мод╕╓ю д╕йового характеру, д╕йовою вза╓мод╕╓ю. Людина як д╕йова особа ╓ нос╕╓м спод╕вань, уподобань, певних ц╕нностей. В сво╖х д╕ях вт╕лю╓ власний самодостатн╕й ╕ самозаконний св╕т. Людськ╕ знання функц╕онально якоюсь м╕рою суб'╓ктивн╕ й можлив╕ лише в тому або ╕ншому контекст╕.

Ч. Тейлор зазначав, що гуман╕тар╕╖ у сво╖х досл╕дженнях мають враховувати ц╕нност╕. Науки про культуру, про дух м╕стять в соб╕ ц╕нн╕сне ставлення. Але в сучасному св╕т╕ науки про природу теж потребують ц╕нн╕сного аспекту.

Сам╕сть вченого не зациклена, а в╕дкрита для нових неспод╕ваних значень. Значення для людини вм╕щу╓ ╕ значення об'╓кта. Характеристики об'╓кта п╕знання зумовлюються особливостями використовуваних метод╕в (Самардак 2011: 167-190).

Синергетика розкрива╓ ╓дн╕сть св╕ту в питаннях створення нового. З приводу синергетичних проблем виника╓ питання про те, якими мають бути зовн╕шн╕ умови, щоб життя ╕снувало в далекому майбутньому. Не повинно бути ентроп╕╖, бо життя потребу╓ обм╕ну речовин. Тобто ма╓ бути не ентроп╕йн╕сть для життя, для обм╕ну речовин.

Ф╤ЛОСОФ╤Я МИСТЕЦТВА ╤ РЕЛ╤Г╤╥

Ф╕лософ╕я мистецтва ╕ рел╕г╕╖; Естетика (загальн╕ положення). Науков╕ напрацювання показують багато под╕бного в таких напрямках культури, як рел╕г╕я, м╕стика ╕ мистецтво. Продемонстру╓мо св╕тоглядн╕ засади з приводу цих явищ культури.

Ф╕лософ╕я мистецтва. Ф╕лософ╕я мистецтва - це ф╕лософська наука, яка вивча╓ мистецтво.

Мистецтво - це знаковий напрямок культури, який власними засобами комун╕кац╕╖ в╕дтворю╓ конкретн╕сть св╕ту з╕ сво╖ми певними узагальненими сенсами. Ц╕ сенси як ╕деал сусп╕льно╖ атмосфери, при як╕й людина одухотворя╓ться можлив╕стю свого майбутнього становлення. Ц╕ сенси ╓ ╕деалами одухотворення ╕ натхнення, можливостями становлення людини в майбутньому.

Мистецьк╕ твори надають реал╕ям конкретност╕ людського ╕снування ун╕версальний характер. Чутт╓ва конкретн╕сть ун╕версального характеру ╓ ознакою художнього образу.

Художн╕й образ - це знаковий сколок д╕йсност╕, який чутт╓во-конкретний фрагмент ц╕╓╖ д╕йсност╕ впл╕та╓ ╕ по╓дну╓ з ун╕версальними значеннями. Митець в чутт╓во-конкретному ╕снуванн╕ бачить ун╕версальне при творенн╕ сво╖х образ╕в.

Мистецтво пов'язу╓ конкретн╕сть св╕ту з╕ стратег╕ями культури, з ╕деалами то╖ соц╕ально╖ в╕дчутно╖ атмосфери, в як╕й людина одухотворю╓ться можливостями свого майбутнього становлення, в як╕й в╕дчува╓ себе в╕льною.

Досучасне мистецтво в╕дтворю╓ св╕тогляд певних колектив╕в. В ньому послаблено авторську ╕ндив╕дуальн╕сть, а посилено надособисте бачення св╕ту певним колективом, ╕нтерпретац╕я св╕ту цим колективом.

Сучасне мистецтво, мистецтво ХХ-ХХ╤ стол╕ть, переда╓ д╕йсн╕сть, яка позбавлена надособистих ╕нтерпретац╕й певного колективу, певних колектив╕в.

Сучасне мистецтво переда╓ ╕ндив╕дуальний погляд на д╕йсн╕сть, погляд автора. Якщо досучасне мистецтво в╕дтворю╓ св╕тогляд, то сучасне - в╕дтворю╓ сам св╕т, св╕т проблематичний, незавершений в сво╓му ╕деал╕.

Сучасне мистецтво постмодерн╕зму висува╓ на перший план ╕ндив╕дуальну авторську ╕н╕ц╕ативу. Це мистецтво розкрива╓ злободенн╕ еп╕зоди сучасного св╕ту в ексцентричн╕й форм╕. Сучасне мистецтво постмодерн╕зму розкрива╓ плинн╕сть св╕ту як процесу, який ма╓ принципову незавершен╕сть. Тут в╕дображу╓ться ╕ цей процес, ╕ авторська особист╕сть у ньому. Показу╓ться як авторська особист╕сть митця, так ╕ типове у св╕т╕, в╕дтвореному цим митцем, цим художником.

Починаючи з Нового часу, в╕д бароко, мистецтво под╕лилося на "авторське" ╕ на "масове".

Авторське мистецтво в╕дтворю╓ особист╕сне багатство культури. Масове мистецтво ф╕ксу╓ елементарний св╕тогляд людсько╖ маси.

Художн╕й образ. Художн╕й образ - це об'╓днуюче уявлення художньо╖ св╕домост╕, яке характеризу╓ться ц╕л╕сн╕стю.

Через художн╕й образ мистецтво набува╓ духовного осво╓ння буття. Художн╓ - це духовне ╕, за словами Леонардо да В╕нч╕, "де дух не водить рукою художника, там нема╓ мистецтва".

Художн╕й образ творчо моделю╓ буття, а не коп╕ю╓ його. Однак ╕сну╓ ╕ саме переосмислення образ╕в. Переосмислення образ╕в ╓ евристичним актом. А констатац╕я образ╕в як ╖хньо╖ тотожност╕ реальност╕ - малоевристична.

Художн╕й образ розум╕╓ться як зм╕ст. Художн╕й образ - це зм╕ст, що ╕сну╓ у знакових системах.

Можна розмежувати мистецтва на "образн╕" та "безобразн╕", ╕ можна розглядати "безобразн╕сть художньо╖ культури".

Художн╕й образ - це ╕деальне утворення, це спос╕б бачення св╕ту, спос╕б його розум╕ння.

Зм╕стовн╕сть, або беззм╕стовн╕сть, художнього образу зумовлю╓ться трактуванням об'╓ктивних прообраз╕в.

Трактування об'╓ктивних прообраз╕в залежить в╕д ступеня духовно╖ спроможност╕ митця.

Види мистецтва. Види мистецтва - це форми творчо╖ д╕яльност╕, р╕зновид яких залежить в╕д зм╕сту твору. Також р╕зновид мистецтва залежить в╕д засоб╕в матер╕ального вт╕лення художн╕х образ╕в.

За ╤. Кантом, мистецтва можна под╕лити на словесн╕, тобто красномовство ╕ поез╕я, зображальн╕, живопис ╕ декоративно-прикладн╕ мистецтва, ╕ ще - мистецтво "гри в╕дчутт╕в", тобто музику. За Лесс╕нгом мистецтва под╕ляють на просторов╕ (живопис, скульптура) ╕ часов╕ (поез╕я). За Гегелем мистецтва под╕ляються на три форми: символ╕чну, класичну, романтичну. Символ╕чна форма мистецтва - це арх╕тектура. Класична форма мистецтва - це скульптура. Романтична форма мистецтва - це поез╕я, музика, живопис. Романтичн╕ форми мистецтва оформлюють внутр╕шн╕ переживання людини.

Г. Вельфл╕н вказував, що под╕л на види мистецтва можна зробити в залежност╕ в╕д способу бачення: л╕н╕йне - живописне, площинне - об'╓мне, закрите - в╕дкрите, просте -складне, абсолютне - в╕дносне. Через спос╕б бачення може гармон╕зуватися зовн╕шн╕й св╕т ╕з внутр╕шн╕м св╕том людини. Прикладом гармон╕зац╕╖ через бачення можуть бути так╕ види мистецтва, як арх╕тектура, пластичн╕ мистецтва.

Чутт╓ве багатство людини стимулю╓ утворення нових вид╕в мистецтва.

╢ розум╕ння ╕снування вид╕в мистецтва, бо ╓ р╕зн╕ ц╕нност╕.

Часто розр╕зняють мистецтва просторов╕, часов╕ ╕ просторово-часов╕. Просторов╕ - це арх╕тектура, скульптура, живопис. Часов╕ - це музика, л╕тература. Просторово-часов╕ - це театр, к╕но.

Ф╕лософ╕я рел╕г╕╖. Ф╕лософ╕я рел╕г╕╖ - це ф╕лософська наука, яка осмислю╓ сутн╕сть феномена рел╕г╕╖.

Терм╕н "ф╕лософ╕я рел╕г╕╖" вперше з'явля╓ться у ХV╤╤╤ стол╕тт╕. Ф╕лософ╕я рел╕г╕╖ оформлю╓ться як ф╕лософська дисципл╕на у ф╕лософ╕╖ Нового часу, коли сама рел╕г╕я ста╓ окремою сферою людського життя. Рел╕г╕я як предмет ф╕лософського досл╕дження вперше поста╓ у творчост╕ Б. Сп╕нози.

Ф╕лософ╕я рел╕г╕╖ вивча╓ уявлення про Бога, вивча╓ ╕сторичний контекст культури, який вплива╓ на особливост╕ уявлень про Бога. Одним ╕з напрямк╕в сучасно╖ ф╕лософ╕╖ рел╕г╕╖ (а це анал╕тична ф╕лософ╕я рел╕г╕╖) ╓ досл╕дження рел╕г╕йно╖ мови. Людв╕гом В╕тгенштайном досл╕джувалась особлив╕сть мовно╖ гри. За В╕тгенштайном, ця мовна гра ма╓ певну власну значим╕сть.

Ф╕лософ╕я рел╕г╕╖ в╕др╕зня╓ться в╕д рел╕г╕╓знавства виконанням певних методолог╕чних функц╕й.

Естетика. Естетика - це ф╕лософська наука, яка вивча╓ природу тих форм реальност╕, як╕ одухотворюють можливостями майбутнього становлення.

Естетика в переклад╕ з грецько╖ - це здатн╕сть в╕дчувати. А терм╕н "естетика" вв╕в Александер Баумгартен у 1735 роц╕ - як характеристику певно╖ сфери п╕знання.

Н╕мецька класична ф╕лософ╕я. ╤. Кант. ╤. Кант показав, що естетичне м╕ститься не в самих речах, а у в╕дношенн╕ ╖х до суб'╓кта. Доц╕льн╕сть естетичного для людини - це задоволення в╕д в╕льно╖ гри почутт╕в ╕ розуму, в╕д в╕льного безпосереднього споглядання. ╤. Кант розум╕╓ естетичне як незац╕кавлен╕сть. Але естетика - це наука; ╕ для ╤. Канта це правила чутт╓вост╕ взагал╕. За Ф. Ш╕ллером, це гра та "видим╕сть". За Гегелем, це царство прекрасного. За Г. Гегелем, прекрасне - це чутт╓ве явлення ╕де╖. Тут ╕дея як ╓дн╕сть, коли ╕дея по╓дну╓ться з ╖╖ ╕ндив╕дуальним вт╕ленням у д╕йсн╕сть.

На п╕дстав╕ емп╕ричних наук естетика, естетична д╕яльн╕сть розмежову╓ться з художн╕м, з мистецтвом, про що каже позитив╕зм. Останн╓, тобто мистецтво, ма╓ символ╕чну природу, на що вказу╓ Е. Кассирер. Естетика ж розум╕╓ться як всезагальн╕сть, як ц╕нн╕сна, експресивна форма. Про це каже герменевтика, зокрема, ╖╖ представник Гадамер. Ця ц╕нн╕сна, експресивна форма ╓ властив╕стю не т╕льки художньо╖ культури в ц╕лому, але й людсько╖ культури взагал╕. Вона пов'язана з людською д╕яльн╕стю. Естетика, естетичне пов'язан╕ з практичною д╕яльн╕стю людини в процес╕ ╖╖ практично-духовного осво╓ння д╕йсност╕. Про це каже марксизм. Але в цю д╕яльн╕сть дом╕шу╓ться "трансестетика", що пом╕ча╓ Бодр╕яр, дом╕шу╓ться трансестетичне. Тобто естетичне - це також ╕ сакрально-теург╕чне. На це вказували Флоренський ╕ Федоров.

Естетичне не можна в╕д╕рвати в╕д етичного. Естетичне - це фактично етичне, доведене до почутт╕в, вт╕лених в образно-символ╕чну форму. Це розум╕ли ще прадавн╕ греки, впроваджуючи таке поняття, як калокагат╕я. Калокагат╕я - ╓ гармон╕я етичного та естетичного, морального та прекрасного. Калокагат╕я в античност╕ - це ╕деал морально╖ та ф╕зично╖ досконалост╕, ф╕зично╖ краси. Це також осв╕чен╕сть, культура, про що говорили соф╕сти. Про калокагат╕ю як сум╕сн╕сть душ╕ ╕ т╕ла казав Платон. Аристотель розглядав калокагат╕ю як вм╕ння правильно користуватися житт╓вими благами. Калокагат╕я як гармон╕я морального ╕ прекрасного в людському бутт╕ проходить кр╕зь вс╕ в╕ки, набуваючи сенсу ╕ в ХХ╤ ст.

Категор╕╖ естетики. Категор╕╖ естетики - це основн╕ ╖╖ поняття. Категор╕╖ естетики розвиваються, ╕сторично зм╕нюючись. Вони в╕дображають у сво╓му розвитку зм╕ни ц╕нн╕сних ор╕╓нтац╕й людей. Система категор╕й в естетиц╕ м╕нлива.

Категор╕╖ естетики структуруються так: метакатегор╕╖, категор╕╖ естетично╖ св╕домост╕, категор╕╖ естетично╖ д╕яльност╕, категор╕╖ онтолог╕╖ мистецтва, категор╕╖ гносеолог╕╖ мистецтва, категор╕╖ психолог╕╖ мистецтва, категор╕╖ соц╕олог╕╖ мистецтва.

Найважлив╕шими з метакатегор╕й ╓ так╕, як естетичне, м╕ра, гармон╕я, прекрасне, потворне, п╕днесене, низьке, геро╖чне, траг╕чне, ком╕чне, ╕рон╕я.

У класичн╕й естетиц╕ важливе м╕сце пос╕дають так╕ категор╕╖, як прекрасне ╕ п╕днесене. Зупинимось на них.

Прекрасне. Прекрасне - це категор╕я естетики, яка характеризу╓ те чи ╕нше явище як довершене. Прекрасне ма╓ певну чутт╓ву форму ╕ звернене до людського споглядання, людсько╖ уяви, да╓ людин╕ задоволення, гармон╕ю душ╕, да╓ почуття свободи. Геракл╕т казав про найпрекрасн╕шу гармон╕ю. За Геракл╕том, найпрекрасн╕ша гармон╕я ╓ результатом ╓дност╕ та боротьби протилежностей. За П╕фагором, прекрасне - це гармон╕я, джерелом яко╖ ╓ к╕льк╕сн╕ сп╕вв╕дношення, як м╕стичне. Добре ╕ прекрасне ╓, коли вони ╕снують як добре пристосоване, пом╕чав Сократ. Сутн╕сть прекрасного - це коли ми виявля╓мо, "що таке прекрасне", а прояв самого прекрасного - це коли ми в╕дчува╓мо, "що ╓ прекрасним". Про це писав в сво╖х творах Платон.

У сфер╕ естетичного людину ор╕╓нту╓ п╕днесен╕сть над реальн╕стю, коли у людини зника╓ в╕дчуття недовершеност╕ д╕йсност╕, коли зника╓ протир╕ччя.

Прекрасне - це гармон╕я, гармон╕я людини ╕ навколишнього св╕ту, гармон╕я т╕ла ╕ душ╕, гармон╕я об'╓ктивних реал╕й ╕ духу, про що кажуть у пер╕од В╕дродження. В пер╕од Нового часу кажуть, що прекрасне можна осягнути не т╕льки почуттями, а й розумом. За ╤. Кантом, прекрасне - це ставлення суб'╓кта до об'╓кта. У мистецтв╕ це досконал╕сть, коли ╓ в╕дпов╕дн╕сть м╕ж ╕де╓ю в творах мистецтва та ╖╖ образним вт╕ленням, м╕ж зм╕стом ╕ формою. Про це писав у сво╖х творах Г. Гегель. Для марксизму прекрасне - це реал╕зм. Прекрасне ╓ утвердження людини в цьому хиткому, плинному св╕т╕, коли ми бачимо вияв людсько╖ свободи, коли бачимо можливост╕ людини.

П╕днесене. П╕днесене - це категор╕я як акцент на духовному, а не практичному. П╕днесене проявля╓ться, коли ми бачимо щось, що переважа╓ сили людини, чим лише вимага╓ в╕д не╖ граничних зусиль для подолання тих погрозливих сил природи або сусп╕льних негаразд╕в, тих сил, що, на перший погляд, несп╕вм╕рн╕ ╕з можливостями людини, але наперек╕р усьому залишаючи за людиною ╖╖ можливост╕. Ц╕ можливост╕ залишаються у творчих потенц╕ях. Коли долаються неп╕двладн╕ людин╕ явища, то виника╓ почуття захоплення та радост╕. Людина усв╕домлю╓ сво╖ безмежн╕ можливост╕. Це ╕ ╓ результат д╕йства п╕днесеного.

Ф╕лософ╕я мистецтва ╕ рел╕г╕╖ в науков╕й проблематиц╕. У Х╤Х стол╕тт╕ наука вийшла з-п╕д оп╕ки рел╕г╕╖ ╕ м╕стицизму. Рел╕г╕я ╕ м╕стицизм розглядаються, як певний вид мистецтва. Пом╕чено, що рел╕г╕я ╕ мистецтво розходяться довол╕ п╕зно (Дюфрен 2007: 152). А з самого початку вони - одне. Кор╕ння ╕ сутн╕сть рел╕г╕╖, м╕стики ╕ мистецтва злит╕, як одне ╓дине. ╤ рел╕г╕я, ╕ м╕стика, ╕ мистецтво в╕дкривають можливост╕ для людини, кажуть про можливе. Наука ж каже не про можливе, а про те, що ╓, про те, що ╓ в реал╕ях, в реальн╕й д╕йсност╕.

╤ рел╕г╕йно-м╕стична, ╕ естетична культури говорять про можливост╕. Естетична культура в сво╖х творах мистецтва вказу╓ на можлив╕сть життя своб╕дного ╕ щасливого в соц╕ум╕ при певних законах. Рел╕г╕йно-м╕стична культура також говорить про можливост╕. Тут мова йде про можлив╕сть життя своб╕дного ╕ щасливого п╕сля смерт╕, п╕сля життя на ц╕й земл╕. Вказу╓ться на те, що треба робити задля життя в╕чного.

Ф╕лософ╕я мистецтва ╕ рел╕г╕╖ в науков╕й проблематиц╕ - це оц╕нка того, наск╕льки доступн╕ т╕ можливост╕, як╕ в╕дкривають перед нами рел╕г╕йн╕ напрямки, напрямки м╕стицизму, напрямки мистецтва.

Ф╕лософ╕я рел╕г╕╖ ╕ мистецтва показують в╕дкриття вар╕ант╕в можливостей ╕, тим самим, надихають. Якими повинн╕ бути рел╕г╕я ╕ мистецтво, щоб сприяти актив╕зац╕╖ людини на д╕╖ по вир╕шенню проблем, пов'язаних з╕ збереженням життя в майбутньому? Надихаючими. Тут рел╕г╕я ╕ мистецтво - для натхнення.

Ф╤ЛОСОФСЬКА АНТРОПОЛОГ╤Я

Ф╕лософ╕я людини - Ф╕лософська антрополог╕я (загальн╕ положення). Ф╕лософська антрополог╕я - це вчення про природу людини.

Ф╕лософська антрополог╕я як певний напрямок ф╕лософ╕╖, який започаткували Х. Плеснер ╕ М. Шелер. Це перша половина ХХ стол╕ття.

╢ природознавче розум╕ння людини. Природознавче розум╕ння людини - це людина як результат розвитку природи на Земл╕, як певний ступ╕нь складност╕ системи енерг╕й ╕ спроможностей, системи, яка вже частково була наявна у попередн╕х форм високорозвинених тварин.

Але ф╕лософська антрополог╕я осмислю╓ як╕сну специф╕ку людини. Як╕сна специф╕ка людини поляга╓ у певн╕й ╓дност╕ т╕лесних, емоц╕йно-чутт╓вих ╕ п╕знавальних спроможностей ╕ можливостей, як╕ надаються культурою соц╕ального середовища.

Ф╕лософська антрополог╕я вид╕ля╓ сутн╕сн╕ ознаки людини. За Плеснером, одн╕╓ю з таких ознак ╓ ексцентричн╕сть. Ексцентричн╕сть - це хитання м╕ж пошуком р╕вноваги з╕ св╕том, р╕вноваги, яка у людини в╕дсутня, ╕ намаганням подолати цю р╕вновагу, яка вже ╓ в сусп╕льств╕, ╕ в культур╕ людини.

За А. Геленом, ф╕лософська антрополог╕я говорить, що людина б╕олог╕чно не пристосована. Б╕олог╕чна непристосован╕сть людини усува╓ться доц╕льною д╕яльн╕стю з╕ створення штучного культурного середовища, створення сусп╕льних ╕нститут╕в.

За К. Марксом, сутн╕сть людини - це сукупн╕сть вс╕х сусп╕льних в╕дносин.

За Е. Ротхаккером ╕ Г. Ландау, людина ╓ ╕ творець, ╕ витв╕р культури.

Сучасна ф╕лософ╕я вид╕ля╓ антрополог╕чну структуру класичного характеру ╕ некласичного.

У класичн╕й антрополог╕чн╕й структур╕ людськ╕ д╕йства характеризують так╕ категор╕╖, як людська ╕стина та омана.

У некласичн╕й антрополог╕чн╕й структур╕ людськ╕ д╕йства характеризують так╕ категор╕╖, як людина, ╖╖ безумство та ╖╖ ╕стина. На це вказу╓ М. Фуко.

Сучасна ф╕лософська антрополог╕я говорить, що ╓ р╕зноман╕ття сутн╕сних рис людини. А що з них сутн╕сне - питання в╕дкрите.

Людина, ╖╖ природа ╕ сутн╕сть. Людина. Людина - це природно-сусп╕льна ╕стота. Людина - це як╕сно новий, вищий, особливий ступ╕нь живих орган╕зм╕в. Людина - це ╕стота, яка може св╕домо себе регулювати. Тобто ╕стота розумна. Розум людини спонука╓ ╖╖ до розвитку, до створення власного св╕ту. Однак людина цим не задоволена. Чому? ╢ головна роздво╓н╕сть людини. Головний фактор роздво╓ност╕ людини - наявн╕сть життя та смерт╕. Родовий потенц╕ал сво╖х спроможностей людина не може реал╕зувати повною м╕рою. Просто життя коротке.

Д╕яльн╕сть людини. Д╕яльн╕сть людини - р╕зна. Це гра, праця. Фантаз╕я й гра вив╕льняють людину од фактичност╕. Фантаз╕я, гра, праця ╓ рят╕вними спроможностями, на чому наголошу╓ О. Ф╕нк.

За Гегелем ╕ Досто╓вським, людину не можна визначити остаточно, поки вона жива ╕ ще не сказала свого остаточного слова.

Природа людини. Природа людини - це незм╕нн╕ риси, ╖╖ задатки, властивост╕, притаманн╕ ╖й, попри б╕олог╕чну еволюц╕ю, попри ╕сторичний процес.

На природу людини ╓ протилежн╕ погляди. ╢ такий погляд, що природа людини як повнота доброчесност╕ втрача╓ться в процес╕ ╕сторично╖ еволюц╕╖. Тобто, в ╕стор╕╖ втрача╓ться людська природа. А ╓ ╕ протилежний погляд про те, що людина - п╕ддатливий матер╕ал, якому культура та ╕стор╕я надають форму. ╤ в ╕стор╕╖ збагачу╓ться людська природа.

Зм╕ни в людин╕ можлив╕ лише через в╕дсутн╕сть природи людини. Нос╕╓м ц╕╓╖ ╕де╖ ╓ Е. Морен.

Сутн╕сть людини. Сутн╕сть людини - це специф╕чно людська риса, специф╕чно людська властив╕сть.

За К. Марксом, сутн╕сть людини - це сукупн╕сть вс╕х сусп╕льних в╕дносин.

Сутн╕сть людини ╕сну╓ лише у "д╕йсному людському ╕снуванн╕". Про це казав Маркс. Тобто у св╕домому ╕снуванн╕. Але ╓ ╕ сфера п╕дсв╕домого. Тому ми не можемо не розглядати прояви афективност╕, невроз╕в, випадковост╕ в людському житт╕. Фактично людина виявля╓ себе у д╕алектиц╕ "розумност╕ - нерозумност╕", на чому наголошував Морен.

Людина вкор╕нена у природу, та виокремлена з не╖ через соц╕ум ╕ культуру.

Постмодерн про природу людини. Ж.-Л. Нанс╕ казав про те, що людина - це людська свобода, тобто це ╕снування, а не сутн╕сть.

Сусп╕льн╕ науки ╕ антрополог╕я ор╕╓нтують на ф╕лософськ╕ узагальнення, як╕ ставлять головною ц╕нн╕стю людське життя. Людське життя потребу╓ збереження ╕ вироблення способ╕в його розвитку в майбутньому. Отже, якою ма╓ бути людина? Нац╕леною на спас╕ння. Тут залиша╓ться один вар╕ант: людина повинна мати спрямован╕сть на спас╕ння.


Розд╕л V. НАУКА ╤ ЕТИКА


Наука часто не може сказати однозначно, лог╕чно ╕ посл╕довно з приводу певних положень етики. Бува╓, що наука виступа╓ поза етикою. Але ╕стор╕╓ю вже вироблен╕ певн╕ узагальнююч╕ ╕стини етичного характеру. Продемонстру╓мо ц╕ ╕стини, починаючи з визначення етики та з ╕стор╕╖ етичних вчень.

Етика - практична ф╕лософ╕я. Етика - це практична ф╕лософ╕я, наука про моральн╕сть. Поняття етика вперше введено Ар╕стотелем. Етика демонстру╓ зр╕з людсько╖ реальност╕, той зр╕з, де ╕ндив╕дуальн╕ якост╕ сп╕вв╕дносяться з╕ звичними формами сусп╕льно╖ повед╕нки. Сучасне розум╕ння етики - це розум╕ння певно╖ галуз╕ знань. Моральн╕сть ╓ предметом цих знань. Знання ж виходять на практичне ставлення людини до д╕йсност╕ - з тривогою про близьких ╕ далеких, де присутня необх╕дн╕сть допомогти врятувати ╕ зберегти загальний житт╓устр╕й людей.

Ще соф╕сти пом╕тили, що моральн╕сть людей та ╖╖ закони дуже м╕нлив╕ й р╕зноман╕тн╕. Природа ж всюди однакова. Моральн╕сть людей та ╖╖ закони - випадков╕ й дов╕льн╕. Природа ж необх╕дна. Природа ╕сну╓ як необх╕дн╕сть. Однак ╖й необх╕дно протистояти, регулюючи випадков╕сть людських закон╕в.

Сусп╕льна мораль в сво╓му ╕деал╕ чудова ╕ справедлива. В такому випадку, етичне та естетичне сп╕впадають. Естетичне поста╓ як етичне - в образах ╕ символах. Естетичн╕ переживання, позбавлен╕ етичного, перетворюються на елементарн╕ естетичн╕ в╕дчуття, так╕ як в╕дчуття при╓много, в╕дчуття задоволення.

За Ар╕стотелем, мета етики - це вчинок, зд╕йснене благо, а не благо саме по соб╕ як знання. Це св╕дчить про те, що етика ╓ ф╕лософ╕╓ю практичною, а не теоретичною, не метаф╕зикою. При цьому етика виходить з досв╕ду сусп╕льного життя. Тому етика не ма╓ високого ступеня точност╕, яку мають, наприклад, ф╕зика чи математика, адже сусп╕льне життя ╓ набагато складн╕шим. Це найскладн╕ший рух, який вбира╓ в себе менш складн╕, так╕ як ф╕зичне, х╕м╕чне, б╕олог╕чне.

Давн╕ греки под╕ляли ф╕лософ╕ю на лог╕ку, ф╕зику та етику. Це пом╕ча╓мо, наприклад, у Еп╕кура. При цьому етика в╕дд╕лялася в╕д пол╕тики, а моральна досконал╕сть людини не була пов'язана з досконал╕стю сусп╕льного життя. За Еп╕куром, щоб не було душевних тривог ╕ т╕лесних страждань, необх╕дно в╕рно розум╕ти задоволення, а також необх╕дна осв╕чен╕сть. ╤ це зв╕льня╓ в╕д страх╕в.

Етика - не лог╕чн╕ побудови у сво╖й невиразн╕й суворост╕. Етика - це зразков╕ приклади, напутн╕ звертання до окремо╖ людини, заспок╕йливе мовлення, побудоване за законами краси. Одне слово, етика - практична. Без виходу на практику, до практичного життя, етика вмира╓.

Етичн╕ принципи вказують на те, що мудр╕сть - це вм╕ння вивищуватися над стражданнями, над обставинами дол╕. Мудр╕сть - це вм╕ння жити у злагод╕ ╕з самим собою, а також - ╕з навколишньою природою. Мудрець - космопол╕т. Космос, у ц╕лому, ╓ р╕дним домом мудреця. За приклад можна взяти ф╕лософ╕ю Марка Аврел╕я. В╕н дума╓ про вс╕х, живе для вс╕х, оск╕льки передбача╓ життя, житт╓ве, продовження життя за рахунок процв╕тання усього житт╓вого.

Середньов╕чна ф╕лософ╕я звинувачувала античн╕сть (античну ф╕лософ╕ю) у пад╕нн╕ морал╕. При цьому вказувалося, що язичники осягали розумом божественне, не розум╕ючи, що це - божественне. Мовилося, що язичники прагнули знайти у сво╖й сутност╕ й зрозум╕ти те, що да╓ться Богом, тобто да╓ться незалежно в╕д них ╕ в╕д ╖хн╕х зусиль. Отже, не були потр╕бн╕ зусилля. Однак оф╕ц╕йна церква пропов╕дувала т╕ ж сам╕ зусилля.

Ф╕лософи Нового Часу намагаються досл╕дити як моральн╕ принципи, притаманн╕ конкретн╕й людин╕. Мораль як властив╕сть особистост╕ ╓ обов'язковим правилом для вс╕х. Ц╕ обов'язков╕ правила ╕ принципи орган╕зують вс╕х людей соц╕уму, адже в морал╕ людина п╕двладна як сво╓му власному, так ╕ загальному законодавству, на що вказував ╤. Кант.

Ф╕лософ╕ю Гегеля можна розум╕ти так, що вона н╕велю╓ предмет етики, оск╕льки у ф╕лософ╕╖ Гегеля лиша╓ться в╕дкритим питання про кордони ╕ндив╕дуально в╕дпов╕дально╖ повед╕нки, а мораль як абсолютна ╕дея, у тому числ╕ й ╕дея держави, руха╓ться до само╖ себе ╕ сп╕впада╓ з державою. Мораль сп╕впада╓ ╕з соц╕альними д╕ями людини, як╕ сприяють вр╕вноваженню его╖зму й альтру╖зму, про що говорив Г. Спенсер. Людська природа може пристосуватися до потреб сусп╕льного життя абсолютною м╕рою, стверджував Г. Спенсер. Можна н╕велювати розрив м╕ж обов'язком ╕ схильностями, м╕ж доброчесн╕стю ╕ щастям, на що вказував Г. Коген. При цьому необх╕дно зазначити, що сусп╕льно корисна д╕яльн╕сть може викликати рад╕сть, а сусп╕льно шк╕длива д╕яльн╕сть - непри╓мн╕ в╕дчуття, оск╕льки ╕сну╓ у висок╕й м╕р╕ повне пристосування людсько╖ природи до потреб сусп╕льного життя. Тому сл╕д передбачати, що сусп╕льство може досягти такого розвитку, коли д╕╖ людини, як╕ служать сусп╕льн╕й необх╕дност╕, будуть супроводжуватися почуттям блаженства.

Етична система вм╕щу╓ в себе ту запрограмовану повед╕нку людини, через яку людина реал╕зу╓ ╕ розвива╓ в сво╓му ╕снуванн╕ такий спос╕б життя, який н╕велю╓ протир╕ччя ╖╖ особистост╕, протир╕ччя, як╕ роз'╖дають ц╕л╕сн╕сть ╕ндив╕да, ц╕л╕сн╕сть його сутност╕. Цей спос╕б життя зн╕ма╓ протир╕ччя, що роздирають ╕ндив╕да, ╕ ма╓ певний характер. За характером цього способу життя можна розр╕знити етику гедон╕зму ╕ евдемон╕зму. Тобто етичн╕ програми, як╕ ведуть до цього способу життя, можна класиф╕кувати. Тому й розр╕зняють етику гедон╕зму та евдемон╕зму, що ╕снують р╕зн╕ способи життя.

Етика ХХ стол╕ття займа╓ться анал╕зом моральних вислов╕в, представлених у мовних формах (метаетика, анал╕тична етика). Моральн╕ м╕ркування в╕др╕зняються в╕д м╕ркувань, як╕ мають в╕дношення до п╕знання. Проте вони повинн╕ м╕стити в соб╕ наукову об'╓ктивн╕сть, наукову строг╕сть, ╕накше може набирати силу моральна демагог╕я, спрямована лише на ман╕пулювання громадською св╕дом╕стю. При цьому використову╓ться багатозначн╕сть ц╕нн╕сно╖ символ╕ки. Наука ма╓ проясняти цю багатозначн╕сть, щоби на н╕й неможливо було спекулювати.

Сучасна етика уника╓ крайнощ╕в, котр╕ представлено, з одного боку - апр╕оризмом класичного рац╕онал╕зму ╕ деонтолог╕зму, а з ╕ншого - крайнощами утил╕таристського релятив╕зму. Сучасна етика виходить з того, що людин╕ дано систему ц╕нностей в ╖╖ об'╓ктивно чутт╓вому св╕т╕. Завдяки в╕дчуттям людина п╕зна╓ ц╕нност╕. Ц╕нност╕ перетворюються на ╕деальний образ, що поселя╓ться в людськ╕й св╕домост╕. Тод╕ вольовий акт людини, ╖╖ воля повною м╕рою м╕стить цей ╕деальний образ як добро ╕ завжди виявля╓ ст╕йк╕сть ╕ р╕вн╕сть сам╕й соб╕, незалежно в╕д шк╕дливого сприйняття ззовн╕ та бажань людини. Етиц╕ лиша╓ться спрямовувати цей ╕деальний образ до б╕льш високого порядку ц╕нностей. Рухаючись таким шляхом, людина збер╕га╓ устален╕сть бажань, що ╓ одним ╕з завдань феноменолог╕чно╖ етики.

Етику прагматизму спрямовано на усп╕х у повед╕нц╕, де мораль перетворю╓ться на спос╕б здобутку душевного удоволення, а не на боротьбу ╕з собою ╕ джерелом внутр╕шньо╖ невдоволеност╕ людини. Колектив╕стська сутн╕сть людського ╓ства не дозволя╓ замикатися на власних ╕нтересах та ╖х задоволенн╕. Адже по сут╕ питання, як╕ постають перед людьми, можуть вир╕шуватися т╕льки сп╕льними зусиллями. Лише сп╕льними зусиллями долаються проблеми глобального масштабу.

Етика постмодерн╕зму ор╕╓нту╓ людину до живого морального досв╕ду, де мораль запроваджу╓ сама людина. Тут мораль не доклада╓ться до ╕ндив╕да, а виробля╓ться самим ╕ндив╕дом ╕ ма╓ найчаст╕ше антинормативну установку, тобто спрямована ╕нод╕ проти нав'язаних установок, пов'язаних ╕з загальноприйнятими нормами. У постмодерн╕ мораль не в╕дд╕лено в╕д ╕ндив╕да, в╕д ╕ндив╕дуально╖ морал╕. Однак в ╕ндив╕дуальн╕й морал╕ виника╓ протир╕ччя, насамперед, пом╕ж щастям ╕ доброчесн╕стю, пом╕ж мораллю ╕ндив╕дуальною ╕ соц╕альною, протир╕ччя пом╕ж моральним нам╕ром людини та ╖╖ реальними д╕ями, а також протир╕ччя пом╕ж розумом ╕ почуттями в моральн╕й мотивац╕╖, протир╕ччя свободи ╕ необх╕дност╕ людсько╖ повед╕нки. Так╕ протир╕ччя нер╕дко призводять до конфл╕кту в сам╕й особистост╕. Та коли мораль ор╕╓нтовано на загальне благо в майбутньому, на процв╕тання загального життя, то людина, нав╕ть страждаючи в╕д власних програш╕в ╕ несправедливост╕ до себе, все одно не в╕дчува╓ безглуздя свого ╕снування.

Етику вивчають, щоби стати моральним, чеснотливим, практично доброчесним. Однак перед практичною чеснотою людина повинна зробити розумно аргументований виб╕р. Спочатку ма╓ бути виб╕р людини, виб╕р св╕домий ╕ в╕дпов╕дальний; ма╓ бути особисто вибраний стан речей. За св╕й виб╕р людина повинна мати здатн╕сть в╕дпов╕сти. Лише тод╕ йде практична частина, тобто вт╕лення ╕деал╕в ╕ ц╕нностей в життя.

Етика ╕ мораль нац╕лен╕ на те, щоби реал╕зувати в людин╕ такий спос╕б життя, через який н╕велюються протир╕ччя в людськ╕й душ╕. Задля цього ╕сну╓ власна програма повед╕нки. Програми р╕зн╕. Тому й етики р╕зн╕: споглядальна, утил╕тарна, скептична, гедон╕стична, евдемон╕стична, сентиментал╕стська, сто╖цистична. Однак, як╕ б види етики не ╕снували, сучасн╕й людин╕ необх╕дно ор╕╓нтуватися на загальнолюдськ╕ ц╕нност╕ й на вир╕шення глобальних проблем. Тому будь-яка окрема етика ма╓ враховувати ц╕ положення.

Мораль. Мораль - це вищ╕ ц╕нност╕ людини та ╖╖ повинн╕сть. Мораль узагальню╓ такий людський досв╕д як добро ╕ зло, обов'язок, сумл╕ння. При цьому моральне розум╕╓ться: по-перше, коли усв╕домлю╓ться правильна повед╕нка, тобто повед╕нка належного характеру, повед╕нка, що творить моральне обличчя людини; по-друге, коли осмислюються умови ╕ меж╕ дов╕льност╕ (свавол╕) людини, дов╕льност╕, що обмежу╓ться сво╓ю власною (внутр╕шньою, взятою особисто) повинн╕стю, що ставить обмеження свобод╕ (меж╕ ц╕╓╖ дов╕льност╕) в умовах орган╕зац╕╖ та нормативно╖ впорядженост╕, т╕╓╖ впорядженост╕, що зада╓ться людин╕ ззовн╕ соц╕альними в╕дносинами.

Мораль - це, по-перше, правила, як╕ даються людин╕ для виконання, правила, як╕ м╕стять у соб╕ певн╕ норми й ц╕нност╕; по-друге, сфера особистого припущення - особист╕сно-в╕льного або ж зумовленого зовн╕шн╕ми правилами.

Мораль - це спос╕б регулювання повед╕нки людини, на що вказував Дж. С. М╕лль. Людина може ставитися до морал╕ по-р╕зному. До морал╕ у людини може бути н╕г╕л╕стичне ставлення. Тод╕ будь-яке правило житейського р╕вня, будь-яка соц╕альна норма, будь-який принцип культурного життя сприйма╓ться людиною як якесь ярмо, як якась кабала, як утиск особистост╕. Про це говорили Протагор, де Сад, Ф. Н╕цше. До морал╕ може бути також ставлення як до такого, що до чогось примушу╓. Тод╕ у людини виника╓ протест проти зовн╕шньо╖ примусовост╕ морал╕. При цьому протест може висловлюватися у супровод╕ особистого морального пафосу. В особистому моральному пафос╕ людина висловлю╓ ╕ндив╕дуальне ставлення до ╕снуючих звича╖в. Зазвичай це ставлення висловлю╓ться запереченням службового лицем╕рного п╕дкоряння сусп╕льним нормам. До морал╕ може бути ставлення як до доц╕льно╖ повед╕нки. Тод╕ людина ставиться до морал╕ як до необх╕дност╕ доц╕льних стосунк╕в у сусп╕льств╕. При цьому людина розум╕╓ мораль як суму правил повед╕нки, про що твердять Г. Спенсер, Дж. С. М╕лль, Е. Дюркгейм. Тут мораль розум╕╓ться як механ╕зм вза╓мод╕╖ м╕ж людьми, механ╕зм, який виробля╓ться самими людьми, механ╕зм, який закр╕плю╓ться в домовленост╕ м╕ж людьми. Це стверджують соф╕сти, Еп╕кур, Т. Гобс, Ж.-Ж. Руссо, Д. Ролз. В такому випадку мораль розум╕╓ться як правила вза╓мних зобов'язань, як╕ люди беруть на себе, оск╕льки належать до одного товариства, до ос╕б, пов'язаних певними стосунками.

Можна розум╕ти, що мораль б╕льшою м╕рою спонукальна, н╕ж заборонна. Твердження морального характеру звернено до людини як до св╕домого суб'╓кта, що ╓ в╕льним у сво╖х д╕яннях. Тому моральн╕ твердження м╕стять у соб╕ ╕деали ╕ мають ╕деальний характер, на що вказують ╤. Кант, Г. Гегель.

Мораль пропону╓ людин╕ самообмеження, самообмеження через необх╕дн╕сть певних вза╓мних обмежень. ╤, виконуючи вимоги морал╕, людина н╕би сама проголошу╓ ╖х, ц╕ вимоги. Вони стають ╖╖ необх╕дн╕стю.

Наск╕льки вчинок ╓ моральним, можна визначити, враховуючи те, що мала нам╕р зробити людина, склад того, що вона прагнула зробити, результат виконано╖ д╕╖. Тобто моральн╕сть визнача╓ться як складом ╕ результатом виконано╖ д╕╖, так ╕ нам╕ром. В ц╕лому мораль виходить в╕д особистост╕ як автономно╖, здатно╖ на самовизначення, в╕д особистост╕, включено╖ в норми, що ╕снують в сусп╕льств╕, норми, як╕ потребують не лише збереження свого життя, а й життя ╕нших, збереження його й подовження.

Особист╕сть залежна. ╤ ╖╖ активн╕сть зумовлена товариством, до якого вона входить. Людина - це ╕ соц╕ально-б╕олог╕чна ╕ соц╕альна ╕стота. Це як родова, так ╕ духовна ╕стота. Людина сво╓ю волею ╕ сво╓ю д╕яльн╕стю зм╕ню╓ зовн╕шн╕ обставини, а також зм╕ню╓ саму себе. Однак людина ма╓ ц╕нн╕сний ум╕ст, трансцендентний по в╕дношенню до соц╕уму. Цей ум╕ст людина в╕дтворю╓ ╕ розповсюджу╓ в соц╕ум╕. Вона розповсюджу╓ трансцендентне, яке переступа╓ буденн╕сть. У зв'язку з цим можна означити два р╕вн╕ морал╕: мораль соц╕ально╖ вза╓мод╕╖ (золоте правило моральност╕) та мораль особистого вибору (милосердя).

Необх╕дно зазначити, що мораль як спос╕б дисципл╕нувати особист╕сть в соц╕альному в╕дношенн╕ не завжди ефективна для забезпечення протистояння людини природним стих╕ям. Мораль б╕льш ефективна в забезпеченн╕ самост╕йност╕ особистост╕ по в╕дношенню до ╖╖ власних нахил╕в, до вс╕ляких спонтанних реакц╕й. Мораль б╕льш ефективна у забезпеченн╕ протистояння соц╕альному тиску. Мораль трансформу╓ вс╕ свав╕льност╕ людини в ╖╖ свободи.

Мораль не потребу╓, щоби ╖╖ забезпечували ╕ п╕дтримували зовн╕шн╕ соц╕альн╕ ╕нститути, не вимага╓ принуки до виконання. Мораль зада╓ться дов╕льною повед╕нкою людини. Це певний прост╕р свобод для ц╕╓╖ людини, адже вона визначила власними моральними запов╕дями певн╕ порушення норм, як╕ сковували ╖╖ вольност╕.

Однак, незважаючи на особливост╕ особисто╖ морал╕ людини, в ц╕лому мораль в сво╖й основ╕ явля╓ собою р╕зновид соц╕альних стосунк╕в. Мораль завжди обумовлена основними сусп╕льними стосунками, на що вказував К. Маркс. В той же час мораль не залежить безпосередньо в╕д соц╕альних стосунк╕в.

Мораль явля╓ собою перел╕к певних принцип╕в (запов╕дей), в основ╕ яких закладено ╕деал. Однак ╕ сам╕ принципи являють собою ц╕нност╕, через як╕ ╕деал бере практичну участь у стосунках з ╕ншими людьми, у регулюванн╕ стосунк╕в з ними. Цим регулюванням стосунк╕в з людьми мораль вплетена у практичне життя соц╕уму ╕ опосередкована цим соц╕умом.

Мораль - це певна форма управл╕ння повед╕нкою людини, форма, що ма╓ як╕сть автоном╕╖. Автоном╕я морал╕ передбача╓ можлив╕сть для людини бути власним законодавцем. Однак це законодавство принципово не в╕др╕зня╓ться в╕д законодавства, прийнятого сусп╕льством. Через це автоном╕я к╕нець к╕нцем явля╓ собою соц╕ально-моральн╕ ц╕нност╕.

Ознакою морал╕ ╓ ╖╖ загальн╕сть. Загальн╕сть необх╕дно розум╕ти як наявн╕сть морал╕ у вс╕х людей, де моральна д╕я людини потенц╕йно експл╕кована (розгорнута) на будь-яку д╕ю в аналог╕чн╕й ситуац╕╖, а моральну вимогу звернено до кожно╖ людини.

Мораль ╓ певним механ╕змом культури, механ╕змом, який оц╕ню╓ д╕╖ людини незалежно в╕д того, в як╕й ситуац╕╖ людина перебува╓ ╕ в який час в╕дбува╓ться ця д╕я. Тобто становлення морал╕ утверджу╓ людину як громадянина св╕ту.

Мораль пов'язана з формою орган╕зац╕╖ та регуляц╕╖ повед╕нки людини (норми). Також мораль пов'язана з позитивним ум╕стом, коли людин╕ ставлять за обов'язок певн╕ норми для виконання (ц╕нност╕). Мораль пов'язана з тим, якою ма╓ бути людина, щоб реал╕зувати належне ╕ в╕рно себе поводити (чеснота). При цьому зм╕стовний аспект реал╕зовано тод╕, коли ╕ мораль соц╕ально╖ вза╓мод╕╖ розум╕╓ться як "золоте правило моральност╕". Мораль же особистого вибору передбача╓ милосердя.

Морал╕зування. Морал╕зування - це поняття, що означа╓ абстрактн╕ критер╕╖ моральних вислов╕в, далеких в╕д реального стану речей. Людина розкрива╓ морал╕зування сво╖м почуттям недов╕ри до нав'язливих моральних догм. Це почуття недов╕ри виника╓ через те, що морал╕заторство п╕дм╕ню╓ реальн╕сть закон╕в чистою абстракц╕╓ю, не пов'я-заною з ╕стор╕╓ю при оц╕ночн╕й верс╕╖ тих чи ╕нших явищ. У такому випадку морал╕зування вигляда╓ як ╕деолог╕чний захист непрактичних соц╕альних верс╕й, як г╕пертрофована осв╕та, що претенду╓ на моральн╕сть людсько╖ св╕домост╕, як осв╕та, що д╕╓ шляхом репрес╕╖ по в╕дношенню до житт╓вого досв╕ду людей.

Моральний ╕деал, вт╕люючись у конкретн╕ образи ╕ в╕дновлюючись як принцип, створю╓ особлив╕ норми. Ц╕ норми як етичне обростають додатковим ум╕стом, що допомага╓ морал╕затору створювати видим╕сть морального вибору при розгляд╕ житт╓вих ситуац╕й. Морал╕затор перетворю╓ться на ╕м╕татора найочевидн╕ших моральних ╕стин. Слухач же перетворю╓ться на автономну ╕стоту, яка начебто бунту╓ проти морал╕. Тод╕ цей слухач вигляда╓ аморальним. Морал╕затор-╕м╕татор при цьому вигляда╓ як моральний суддя. Хоча морал╕затор-╕м╕татор прагне просто дом╕нувати, пригн╕чувати.

Морал╕затор ман╕пулю╓ масовою св╕дом╕стю. В╕н сво╖ми закликами ╕ зверненнями до людей в╕дверто ╕ безпосередньо проголошу╓ моральн╕ ц╕нност╕, намагаючись представити власну програму (пол╕тичну програму) як моральну. Розп╕знати сутн╕сть ц╕╓╖ програми можливо лише оц╕нивши, куди спрямовано цю програму в майбутньому, спрямовано на житт╓ве чи нежитт╓ве.

Звичай ╕ моральн╕сть. Звичай ╕ моральн╕сть мають т╕сний вза╓мозв'язок. Звичай - це форма соц╕ально╖ регуляц╕╖ д╕яльност╕ людей, передана традиц╕╓ю з минулого ╕ в╕дтворена нин╕. Звичай виража╓ в людськ╕й культур╕ той ум╕ст, настанови якого необх╕дно виконувати неухильно ╕ обов'язково, оск╕льки вони передають певн╕ зразки минулого, необх╕дн╕ й житт╓в╕. Тому звичай ╕ торка╓ться моральних запов╕дей, бо ц╕ запов╕д╕ також оперують зразками, зразками повед╕нки. Звичай регламенту╓ повед╕нку ╕ндив╕д╕в. Те ж саме робить ╕ мораль, через що звичай ╕ мораль мають зв'язок. Звичай п╕дтриму╓ внутр╕шньогрупову згуртован╕сть людей. Мораль сво╖ми запов╕дями також ор╕╓нту╓ людей до згуртованост╕. При цьому необх╕дно в╕дзначити, що звича╖ збер╕гаються у найб╕льш первинному вигляд╕ у сфер╕ морал╕, моральност╕ - як ц╕нн╕сне у людському сп╕вжитт╕.

Етика давн╕х грек╕в. Автарк╕я. Автарк╕я - це самодостатн╕сть ╕ самовдоволен╕сть - як ново╓вропейський терм╕н, а виконання, дов╕льн╕сть, стриман╕сть - як античний терм╕н. Автарк╕я лише в певних випадках може в╕дпов╕дати ново╓вропейському зм╕сту терм╕ну "самодостатн╕сть".

Антична теолог╕я розум╕ла автарк╕ю як принцип буття Бога. Спочатку давньогрецька ф╕лософ╕я розум╕ла автарк╕ю як благо ╕ щастя, а також здатн╕сть жити й чинити оп╕р, коли ╓ загроза загибел╕. Це можна бачити у ф╕лософ╕╖ Демокрита. Тому автарк╕я й розум╕╓ться частково як самодостатн╕сть, оск╕льки самодостатн╕сть - це не оп╕р загибел╕, а призупинення опору, зворотн╕й рух через те, що св╕т зм╕нився ╕ чинити оп╕р загибел╕ необх╕дно в ╕ншому напрямку.

Автарк╕ю пов'язували з певним способом життя. Це такий спос╕б життя, коли при автарк╕╖ харч╕в н╕ч н╕коли не бува╓ занадто довгою. Тобто, один з момент╕в - це пом╕рн╕сть у ╖ж╕, на що вказу╓ Демокрит. Автарк╕я природна ╕ пов'язана з м╕н╕мальними житт╓вими потребами, каже Демокрит. Це ╕ аскетичний м╕н╕мум, ╕ абсолютна повнота одночасно.

Автарк╕я - це сила досконалого ╕ достатнього, це т╕ло живого Бога, коли отриму╓ш ╖жу в╕д себе самого ╕ не потребу╓ш н╕чого, говорив Платон.

Пов'язуючись ╕з божественим, автарк╕я ╓ атрибутом Бога. ╥╖ розум╕ють як абсолютну божественну повноту. У давньогрецьк╕й ф╕лософ╕╖ автарк╕ю представлено як абсолютне буття. Сам ф╕лософ виступа╓ як автарк╕йна людина. Мудрець не ма╓ потреби н╕ в кому ╕ н╕ в чому, й тим самим в╕н под╕бний до Бога. До божества тим ближче, чим менше ма╓ш потреб. Божество ж саме по соб╕ автарк╕йне, оск╕льки у нього в╕дсутн╕ потреби.

Людина, яка волод╕╓ автарк╕╓ю, сама над собою начальству╓.

Автарк╕я в етичних вченнях давньогрецьких ф╕лософ╕в розум╕╓ться як благо ╕ щастя. Так розум╕в автарк╕ю Ар╕стотель. Однак автарк╕я також розум╕╓ться як задоволення потреби в прекрасному. Тобто наявна потреба неутил╕тарного, незац╕кавленого характеру. Автарк╕я розум╕╓ться також як духовна ╓дн╕сть людей (╖х одностайн╕сть), розум╕╓ться як моральна потреба в справедливост╕.

У давньогрецьк╕й ф╕лософ╕╖ автарк╕я розум╕╓ться ╕ як атаракс╕я, ╕ як апат╕я. В такому випадку автарк╕я поста╓ як внутр╕шня свобода людини, свобода, яка не залежить в╕д якихось випадковостей, зовн╕шн╕х умовностей ╕ обставин, не залежить в╕д умов.

Давньогрецька ф╕лософ╕я розум╕ла автарк╕ю також як "╢дине", яке поста╓ ╕з самого себе, про що пише Плот╕н. Тобто давньогрецька ф╕лософ╕я розум╕ла автарк╕ю як щось трансцендентне. Мудрець не ма╓ в самому соб╕ основи буття, ╕ лише його причетн╕сть до трансцендентного блага да╓ можлив╕сть в╕дчувати автарк╕йний стан.

Християнськ╕ богослови, Отц╕ Церкви, розум╕ють автарк╕ю теолог╕чно, як буття Бога, як атрибут Бога, як божественну повноту, як буття абсолютного характеру. В даному раз╕ людська несамодостатн╕сть зника╓ шляхом споглядання, молитви, в╕ри, зника╓ в процес╕ злиття ╕з самодостатньою божественн╕стю, хоча стан самодостатност╕ не потребу╓ якихось стимулюючих д╕й.

╤стор╕я зм╕ни розум╕ння автарк╕╖ як людського починалася з того, що людина вважалася тотально залежною ╕ несамодостатньою. Пот╕м людина розум╕╓ться як самодостатня при ╖╖ заповненост╕ в соц╕ум╕. П╕сля цих уявлень в ╕стор╕╖ виникають думки про можлив╕сть зд╕йснення в як╕сь моменти внутр╕шньо╖ свободи в╕д св╕ту. Под╕бн╕ уявлення в ╕стор╕╖ зм╕нюються на теолог╕чн╕ уявлення про те, що молитвою несамодостатня людина злива╓ться ╕з самодостатн╕м Богом.

Атаракс╕я. Атаракс╕я - це незворушн╕сть, безтурботн╕сть. Атаракс╕я присутня в людин╕, коли ╖╖ душа несприйнятлива до афект╕в. Безтурботн╕сть атаракс╕╖ розум╕╓ться як щастя, про що говорить Демокрит, ╕ дал╕ в╕н же стверджу╓: щастям для людини ╓ атаракс╕я як безстрашна незворушн╕сть. Незворушн╕сть представлено як доброчесн╕сть. Стримана людина незворушна ╕ неп╕двладна власним почуттям, дотриму╓ться лише розуму, пише Ар╕стотель. Стан незворушност╕ у людини присутн╕й, коли вона п╕дпорядкувала сво╖ почуття розуму, стверджу╓ в сво╖й ф╕лософ╕╖ Ар╕стотель, коли припинилися обурення в ╖╖ житт╕ з приводу речей.

Атаракс╕я ма╓ в╕дношення до епохи (утримання в╕д м╕ркувань). П╕сля утримання в╕д м╕ркувань у людини виника╓ атаракс╕я. Цей стан, по сут╕, ╓ зупинкою роздум╕в, коли людина н╕чого не стверджу╓, н╕чого не заперечу╓. Атаракс╕я ж ╓ под╕бним станом, станом безтурботност╕ ╕ спокою душ╕. Людина спочатку намага╓ться досягти атаракс╕╖. Однак, в╕дчуваючи, що не в змоз╕ це зробити, утриму╓ться в╕д суджень. Коли людина утриму╓ться в╕д м╕ркувань, то до не╖ н╕би випадково приходить атаракс╕я, про що говорять скептики.

Скептики пов'язують атаракс╕ю не т╕льки з епохою, але й ╕з задоволенням як в╕дсутн╕стю т╕лесного болю ╕ душевного сум'яття. За приклад можна взяти етику Еп╕кура. Душевн╕ тривоги виникають через помилков╕ думки про бог╕в та смерть. Так╕ думки викликають у людей почуття страху. Однак вони зникають в╕д тверезих роздум╕в, як╕ ведуть до атаракс╕╖, про що говорять еп╕курейц╕. Природнич╕ науки, що рятують людину в╕д помилкових думок, ╓ попередн╕ми заняттями на шляху до етики, яка веде до атаракс╕╖ ╕ твердо╖ впевненост╕. Про це пише Еп╕кур. Однак ╕ р╕зноман╕ття пояснень почутт╓вих феномен╕в, як╕ явлен╕ людин╕, ведуть до атаракс╕╖. Утримання в╕д суджень про ц╕ явища також веде до атаракс╕╖, на чому наполягають скептики. Щоби досягти атаракс╕╖, не варто боротися з ймов╕рностями, каже Еп╕кур. В╕н стверджу╓, що науки байдуж╕ по в╕дношенню до щастя, атаракс╕╖. Людська доброчесн╕сть так чи ╕накше пов'язана з╕ щастям.

Апат╕я. Апат╕я - це безпристрасн╕сть. Вона розум╕╓ться ╕ як в╕дсутн╕сть афекту, ╕ як неприйнятн╕сть афекту, що стосу╓ться апат╕╖.

Перв╕сно у давн╕х елл╕н╕в апат╕ю представлено як неаф╕циру╓м╕сть. В подальшому апат╕я розум╕лася ╕ як повна нечутлив╕сть, про що говорили представники мегарсько╖ школи, ╕ як здатн╕сть долати афекти, на чому наполягали сто╖ки, афекти, як╕ виникають через помилкове оц╕нювання тих чи ╕нших речей зовн╕шньо╖ д╕йсност╕, ╕ як несприйнятлив╕сть розумом помилкових м╕ркувань, про що говорив Хр╕с╕пп, ╕ як благ╕ розумн╕ душевн╕ стани. В апат╕╖ бачили ╕ вольовий момент, коли людина владарю╓ над собою. Це визнавали Сенека, Еп╕ктет, Марк Аврел╕й.

Апат╕я розум╕╓ться як неаф╕циру╓м╕сть у Плот╕на. Тут неаф╕циру╓м╕сть апат╕╖ пов'язана з процесом осягнення "╢диного", яке можна розум╕ти як особливий стан людсько╖ св╕домост╕, характеристикою якого ╓ ╓дн╕сть людського духу.

Етика ранн╕х християн апат╕╓ю характеризу╓ свят╕сть.

Агапе. Агапе - це любов, милосердя. За б╕бл╕йним писанням агапе - це любов до Бога. В цьому значенн╕ любов поста╓ для розум╕ння з в╕дт╕нком шанобливост╕.

Агапе також розум╕╓ться як любов до ближнього. Така любов розум╕╓ться насамперед як турбота, а отже, ╕ самозречення, самопожертвування. Агапе - це ╕ любов до ворог╕в.

Калокагат╕я. Калокагат╕я - це прекрасний ╕ добрий. В калокагат╕╖ зливаються ╕ прекрасне, ╕ добре, ╕ корисне для душ╕, на що вказу╓ Сократ. В калокагат╕╖ сполучаються ╕ мудр╕сть, насамперед, як розумн╕сть, ╕ розсудлив╕сть. Розсудлив╕сть тут розум╕╓ться як моральний стан душ╕, про що говорить Сократ.

Калокагат╕ю розум╕ють як моральну красу, доброчесн╕сть, коли людина прекрасна ╕ душею, ╕ т╕лом, про що пише Платон.

Платон╕зм твердить, що калокагат╕я - це вм╕ння людини вибирати найкраще моральне вир╕шення у будь-як╕й ситуац╕╖. Отже, калокагат╕ю можна розум╕ти як досконалу чесноту, стверджу╓ Ар╕стотель, де присутня моральна краса. Морально прекрасна людина по╓дну╓ в соб╕ ╕ мужн╕сть, ╕ справедлив╕сть, ╕ розважлив╕сть, ╕ взагал╕ вс╕ чесноти, пише Ар╕стотель. Тобто, коли говорять про калокагат╕ю, то мова йде про повноту чеснот ╕ про щастя, на що вказу╓ Ар╕стотель. Повнота щастя - у повнот╕ чеснот. В людин╕ присутня калокагат╕я в силу того, що людина кориться не страху, а сорому, каже Ар╕стотель. Не в╕д страху вона не робить погане, а в╕д того, щоб не в╕дчувати пот╕м сором.

У ф╕лософ╕╖ розум╕ння калокагат╕╖ збер╕га╓ться в сенс╕ доброти.

Моральна досконал╕сть, гносеолог╕чн╕ аспекти етики. Моральна досконал╕сть. Моральна досконал╕сть - це ╕деал морал╕. Про моральну досконал╕сть говорять, коли нахили людини впорядкован╕ й сповнен╕ високих прагнень.

Моральну досконал╕сть пов'язують з м╕рою. Тод╕ у п╕двалини морально досконало╖ особистост╕ закладають гармон╕йн╕сть, внутр╕шню душевну ур╕вноважен╕сть, рац╕онал╕зац╕ю потяг╕в, зазнача╓ Ар╕стотель.

Моральну досконал╕сть пов'язують з обов'язком. Тод╕ у п╕двалини морально досконало╖ особистост╕ закладають процес удосконалення у виконанн╕ обов'язку, що ╕ ╓ моральним, за ╤. Кантом.

Моральну досконал╕сть пов'язують ╕з самодостатн╕стю. Тод╕ у п╕двалини морально досконало╖ особистост╕ закладають незалежн╕сть людини в╕д скороминущих обставин ╕ пристрастей. Також морально досконалу особист╕сть бачать в ╖╖ внутр╕шн╕й свобод╕. Це ╕ н╕рвана буддизму, ╕ апат╕я сто╖цизму.

Моральну досконал╕сть пов'язують з д╕яльною любов'ю до людей. Тод╕ в п╕двалини морально досконало╖ особистост╕ кладуть ╖╖ милосердя. Це виражено в християнств╕.

Моральна досконал╕сть виника╓ в результат╕ ц╕леспрямованих зусиль особистост╕ у напрямку власно╖ зм╕ни по наближенню до зразка як морального ╕деалу.

Необх╕дн╕сть удосконалення у моральному в╕дношенн╕ виника╓ у людини через усв╕домлення нею сво╓╖ нев╕дпов╕дност╕ ╕деалу, що в╕дзнача╓ Августин.

Що ж людина ма╓ зробити, аби набути досконалост╕? Заради бажаного людина повинна в╕дхилити в соб╕ наявне, те, що ╓. Людина повинна в╕дхилити в соб╕ наявне заради п╕днесеного, вищого.

Автоном╕я ╕ гетероном╕я в морал╕. ╤. Кант стверджу╓, що автоном╕я ╕ гетероном╕я в морал╕ - це воля, яка сама да╓ закон сво╖й д╕╖ (автономна воля), ╕ воля, яка запозичу╓ норму для сво╓╖ повед╕нки (гетерономна воля), в╕дпов╕дно.

Автоном╕я виходить з ╕дей про безкорислив╕сть. Тут моральна воля ╓ в╕двернутою в╕д приватно╖ ц╕кавост╕ людини. Моральна воля керу╓ться розумом як загальнолюдською основою, пише ╤. Кант. Однак у той же час моральним може бути лише те, що вироблене нашим власним розумом. Тому наявною ╓ спроба об╜рунтувати можлив╕сть того твердження, що всяка розумна воля ╓ автономною, що можна бачити у ╤. Канта.

Етика автоном╕╖ передбача╓ ╕ гетероном╕ю людсько╖ вол╕. Ц╕нност╕ у моральному житт╕ припускають об'╓ктивний ум╕ст людсько╖ вол╕. Чисто автономне категоричне вол╕ння в цьому випадку неможливе. В той же час гетерономна етична воля людини не ╓ в╕льною. А от неп╕двладна н╕чому воля людини ╓ автономною. Однак тут питання в ╕ншому. Питання в тому, що автономност╕ абсолютно╖ не бува╓.

Людський дух ма╓ потяг до абсолютно╖ самост╕йност╕, стверджу╓ Й.╫. Ф╕хте. Свобода ╕ самост╕йн╕сть мають зм╕стовний момент морального обов'язку, говорить Ф╕хте. Однак самозаконодавства вол╕ конкретно╖ людини не ╓ в╕льними в╕д ╕нтересу (╕нтерес╕в) ц╕╓╖ людини. При цьому культура морально╖ свободи в сво╖й ╕стор╕╖ аж н╕як не сп╕впада╓, а нав╕ть протисто╖ть в╕льному абсолютному "я" людини як життя, замкненого в соб╕.

Культура морально╖ свободи передбача╓ й ╕ншу людину. ╤нше питання, що вона може обмежитися лише способом самовизначеност╕ людсько╖ вол╕ до добра, що явить собою чисту формальн╕сть, адже спрямован╕сть на самовизначення людсько╖ вол╕ до добра не ма╓ зм╕стовност╕. Ум╕ст вимага╓ з'ясування - що ╓ добро. Ум╕ст вимага╓ вол╕ до визначуваного добра. Зм╕стовна етика передбача╓ ╕ гетероном╕ю, й ╕ншу людину. Автономне вол╕ння людини ма╓ зазвичай формальний характер. Ум╕ст людсько╖ вол╕ ма╓ гетерономний характер. Ум╕ст нав'язу╓ться людськ╕й вол╕ як закон. Будь-яка етична автоном╕я врешт╕-решт ╓ гетерономною, оск╕льки врахову╓ться встановлене соц╕умом. ╤менем цього соц╕уму як загальним звершу╓ться самозаконн╕сть творчост╕ особливого "я" людини.

Моральне судження. Моральне судження - це судження, яке виража╓ моральну оц╕нку чи моральний припис.

Моральн╕ судження найчаст╕ше або п╕дкреслюють первинн╕стю добра по в╕дношенню до обов'язку, як Дж.Е. Мур, або первинн╕сть обов'язку по в╕дношенню до добра, як ╤. Кант. Однак те, що морально схвалю╓ться ╕ поста╓ у людськ╕й св╕домост╕ як добро, т╕╓ю ж самою людиною сприйма╓ться як об'╓кт для ╖╖ морального обов'язку. Те, що схвалено (схвалено як добро), потребу╓ обов'язку, належного ставлення. Тому доброзичливе судження особливо не в╕др╕зня╓ться в╕д оц╕ночного судження. Людина спочатку оц╕ню╓ щось на добро, а пот╕м прийма╓ як належне. Ц╕ судження виглядають як ╓диний процес.

Моральна повинн╕сть як моральна нормативн╕сть ╓ спонукальною силою, яка сприйма╓ться людиною поза псих╕кою, поза псих╕чними особливостями - як розумно примусове.

Людський розум об'╓ктиву╓ моральн╕ вимоги, робить ╖х категоричними, безумовними, самодостатн╕ми.

Ц╕нн╕сн╕ м╕ркування, так╕ м╕ркування, що мають ц╕нн╕сне в╕дношення до д╕йсност╕, мають ╕ суб'╓ктивний момент. Ц╕нн╕сн╕ м╕ркування виражають людськ╕ емоц╕╖ та ╕нтереси. Вони пов'язан╕ ╕з суб'╓ктивно особист╕сним св╕том т╕╓╖ людини, яка робить ц╕ висловлювання.

Ц╕нн╕сн╕ м╕ркування - ╕мперативного характеру, тобто мають наказову основу, вимогу, наказ або просто закон. Так╕ моральн╕ м╕ркування ор╕╓нтують на те, що вони мають силу для вс╕х людей за певних обставин, тобто вони ╓ ун╕версальними, як зазнача╓ Р. Хеарт.

Поняття, з яких складаються моральн╕ м╕ркування, мають певний зм╕ст ╕ значення для людини. В ц╕лому моральне м╕ркування ма╓ також певний зм╕ст. Емотив╕зм, наприклад, обмежу╓ широту цього зм╕сту лише психолог╕чною конструкц╕╓ю людини. Емотив╕зм - це моральне, як емоц╕╖, що збуджують слухача.

Моральна оц╕нка. Моральна оц╕нка - це оц╕нка морально╖ ц╕нност╕ вчинку. Соц╕альна значим╕сть ╕ соц╕альна ефективн╕сть морально╖ оц╕нки визнача╓ться тим, наск╕льки важливе м╕сце серед фактор╕в, що обумовлюють людську повед╕нку, пос╕да╓ мораль.

Моральна оц╕нка розум╕╓ться як оц╕ночне судження, яке ╓ висновком ╕з засновк╕в, як╕ беруться за ╕стини. Оц╕ночне судження ма╓ об'╓кт оц╕нки ╕ ставлення до цього об'╓кта; ставлення конкретно виражене, тобто або позитивне (благо, добре, в╕рно) або негативне (зло, погано, нев╕рно).

Об'╓кт морально╖ оц╕нки - це соц╕ально значима як╕сть душ╕ або вчинок людини, людини розумно╖, осудно╖. Об'╓ктом морально╖ оц╕нки не можуть бути явища природи чи як╕сь феномени ╕ндив╕дуального чи громадського життя, окр╕м соц╕ально значимо╖ душевно╖ якост╕ або вчинку розумно╖ осудно╖ особистост╕.

Моральна оц╕нка ма╓ як зм╕стовн╕ так ╕ формальн╕ особливост╕. Формальний б╕к морально╖ оц╕нки - це особлив╕ лог╕чн╕ якост╕ оц╕нки, об'╓ктивна невиразн╕сть оц╕нки, тобто ╖╖ безсуб'╓ктивн╕сть.

Мова морал╕. Мова морал╕ - природна мова, що виража╓ моральн╕ оц╕нки ╕ судження. Основою мови морал╕ ╓ моральн╕ смисли оц╕ночних терм╕н╕в, таких як "добро", "зло", "обов'язок". Використання таких оц╕ночних терм╕н╕в як ц╕нн╕сних сл╕в нада╓ мов╕ певну моральну специф╕ку. Так╕ слова у м╕ркуваннях ╕ доказах вважаються елементами мови морал╕.

Проводиться формал╕зац╕я природно╖ мови морал╕. Необх╕дн╕сть у цьому обумовлена багатозначн╕стю сл╕в мови морал╕, таких сл╕в, наприклад, як "добро", "зло", "обов'язок". Багатозначн╕сть затемню╓, вносить у мову морал╕ чимало алог╕зм╕в. Через це ╓ необх╕дною формал╕зац╕я мови морал╕. Однак у ц╕ формальн╕ зв'язки мови морал╕ деонтолог╕чн╕ та акс╕олог╕чн╕ значення входять не повн╕стю. Деонтолог╕чн╕ та акс╕олог╕чн╕ значення лише частково в╕дбивають специф╕ку ╖х лог╕чних в╕дношень.

В наукове п╕знання морал╕ входить як складова анал╕з морально╖ мови. Результати анал╕зу морально╖ мови використовуються для того, щоб п╕двищити точн╕сть ╕ доведен╕сть етичних суджень.

Етичн╕ вчення. Деонтолог╕я. Деонтолог╕я - це вчення про належн╕сть, етика обов'язку.

Етика обов'язку в╕дм╕нна в╕д етики добра (акс╕олог╕╖). Етика обов'язку виража╓ схвалення або засудження у вигляд╕ оц╕нок. Деонтолог╕я визна╓ обов'язок. Акс╕олог╕я визна╓ добро. Деонтолог╕я найчаст╕ше говорить про перш╕сть обов'язку перед добром, тим самим заперечуючи акс╕олог╕ю. Добро пох╕дне в╕д обов'язку. Добром ми назива╓мо те, чого вимага╓ обов'язок, говорив ╤. Кант.

Деонтолог╕я утверджу╓ спонукальний ╕мпульс як зм╕стовн╕сть морального вчинку, тобто утверджу╓ "силу ╕ енерг╕ю" обов'язку, а не те, заради чого цей вчинок в╕дбува╓ться. Моральн╕сть вчинку визнача╓ться спонуканням, "енерг╕╓ю обов'язку", а не тим, заради чого моральн╕сть робиться, заради чого вчинок в╕дбува╓ться. Сво╖м спонукальним ╕мпульсом деонтолог╕я протиставля╓ себе утил╕таризму ╕ гедон╕зму.

Утил╕таризм. Утил╕таризм - це етичне вчення про принцип корист╕, говорив Дж. С. М╕лль. Почуттям в морал╕, а також моральним правилам належить виключна роль, а моральн╕ м╕ркування не доводяться, а демонструються.

Еп╕стем╕олог╕чна настанова на почуття, де моральне п╕зна╓ться почуттями, - це емп╕рична традиц╕я утил╕тарно╖ етики, на в╕дм╕ну в╕д ╕нту╖тив╕зму. Утил╕таризм розгляда╓ моральн╕ почуття як багатов╕ковий моральний досв╕д. Утил╕таризм в╕дстою╓ принцип корист╕ як головний. Користь спрямована на збереження гомеостазу людського орган╕зму, а також душ╕.

Утил╕таризм розум╕╓ користь як задоволення у в╕дсутност╕ страждання, зазначав М╕лль. Тут користь виступа╓ не як особисте щастя, а як щастя вс╕х, загострював увагу Дж. С. М╕лль. Така користь як щастя вс╕х для утил╕тариста ╓ к╕нцевою метою людини.

Утил╕тарна мораль припису╓ людин╕ вчинок, який забезпечу╓ вс╕м людям свободу в╕д страждань, б╕льшу повноту насолоди.

Головний принцип утил╕таризму - принцип корист╕, а також принцип справедливост╕, для виконання якого необх╕дно не шкодити, протид╕яти нещастю, пильнувати ╕нтереси ближнього.

Гедон╕зм. Гедон╕зм -це вчення, зг╕дно з яким моральн╕ визначення виводяться ╕з задоволення та страждання. Гедон╕зм вказу╓ на верховенство потреб ╕ндив╕да, особистост╕ по в╕дношенню до соц╕альних установлень, що п╕дтверджувала к╕ренська школа. Зг╕дно з поглядами к╕ренсько╖ школи, соц╕альн╕ установлення постають як умовност╕, а по в╕дношенню до особистост╕ утверджу╓ться ╖╖ самоц╕нн╕сть. Утвердження самоц╕нност╕ особистост╕ вказу╓ на гуманн╕сть гедон╕зму. Однак твердження про те, що задоволення ╓ абсолютною ц╕нн╕стю, веде до аморал╕зму ╕ зла. Деяк╕ школи гедон╕зму вважали за ц╕нн╕сть не чутт╓в╕ задоволення т╕ла, а п╕днесен╕ насолоди душ╕. Це стосу╓ться Еп╕кура, еп╕курейства.

Под╕бним до гедон╕зму вченням ╓ евдемон╕зм. Гедон╕зм ╕ евдемон╕зм р╕зняться не дуже сутт╓во. Хоча ╕ гедон╕зм, ╕ евдемон╕зм ор╕╓нтують людину на насолоду, на добро заради насолоди, а не на добро, в╕д╕рване в╕д насолоди.

Християнська етика не передбача╓ гедон╕зму. В епоху середньов╕ччя етики гедон╕зму не було. З'явилася ця етика в епоху В╕дродження.

Ф╕лософ╕я гедон╕зму виводить повед╕нку людей ╕з задоволення. Про це пишуть Т. Гоббс, К. Гельвец╕й, Б. Сп╕ноза. Однак це не чист╕ задоволення - для себе. Задоволення, про як╕ говорить ф╕лософ╕я гедон╕зму, ма╓ дотичн╕сть до соц╕альних ╕нтерес╕в людини. Тод╕ асоц╕ац╕╖ ф╕лософського гедон╕зму спл╕тають задоволення ╕з сусп╕льним договором, ур╕зуючи его╖зм ╕ндив╕да, як у Т. Гоббса, з в╕рно зрозум╕лим ╕нтересом, як у К. Гельвец╕я. Направлен╕сть тако╖ ф╕лософ╕╖ ор╕╓нту╓ на утил╕таризм, де задоволення ╕ користь тотожн╕. У к╕нцевих висновках под╕бно╖ тенденц╕╖ задоволення вже означа╓ться лише супутн╕м моментом людсько╖ д╕яльност╕. Тод╕ задоволення представлено просто як усп╕шна д╕яльн╕сть.

В результат╕ соц╕альних стосунк╕в у людини можуть виникати як насолода, так ╕ страждання, на що вказу╓ марксизм, К. Маркс. Проте задоволення не ╓ ун╕версальним принципом повед╕нки людини як соц╕ального створ╕ння в силу того, що задоволення ╓ вих╕дним, початковим пунктом еволюц╕йних процес╕в людини, що п╕дтверджу╓ психоанал╕з, З. Фрейд.

Задоволення залиша╓ться добром, стверджу╓ Дж. Е. Мур, добром у згаданих вище теор╕ях в силу того, що ╓ практично повед╕нковим принципом людини. ╤нше питання, що не всяка практика веде до добра. Однак тут вже необх╕дно визначати, що ╓ добро.

Гедон╕зм як ф╕лософське вчення втрача╓ сво╖ загальноохоплююч╕ якост╕, коли задоволенню встановлюють кордони. Межу задоволенню уготовляють рац╕ональн╕сть, розум, розумн╕сть.

Евдемон╕зм. Евдемон╕зм - це етичне вчення, яке стверджу╓, що вищим благом для людини ╓ щастя. Для евдемон╕зму щастя, яке знаходить людина, ╓ основою. Тобто, для евдемон╕зму основою ╓ сама людина як д╕яльна ╕стота.

Щастя - це суб'╓ктивний п╕дмурок д╕яльност╕ людини. Для р╕зних людей щастя р╕зне - в силу того, що р╕зн╕ сам╕ люди. Через це виника╓ питання: чи може щастя виступати як об'╓ктивний принцип? Евдемон╕зм запевня╓, що може. Для цього необх╕дно в╕рно розум╕ти ╕ св╕домо прагнути до щастя. При цьому евдемон╕зм показу╓, що ц╕нност╕ морал╕ викликають у людини при╓мн╕ в╕дчуття, душевний комфорт, почуття задоволення, тобто щасливий стан душ╕, який супроводжу╓ доброчесний спос╕б думок ╕ д╕й людини.

Гедон╕чний евдемон╕зм розум╕╓ щастя як задоволення. Тут досягнення стану задоволення як в╕дсутност╕ страждань залежить в╕д доброчесного життя. При цьому духовн╕ задоволення ╓ вищими за т╕лесн╕, зазнача╓ Еп╕кур. Атаракс╕я, як твердить Еп╕кур, ╓ щастям. Людина, яка досяга╓ щастя, н╕чого не робить, а отже, не робить ╕ зла. Тобто щаслива людина ╓ самодостатньою. Самодостатньому ж нема чого д╕лити з ╕ншими людьми. Однак самодостатн╕й ╕ не проявля╓ себе. Самодостатн╕сть - це стан самозаглиблено╖ в себе людини.

Для геден╕чного евдемон╕зму щастя оточуючих ╓ першою умовою власного щастя людини. Коли людина турбу╓ться про благополуччя ближн╕х сво╖х, то вона дба╓ про умиротворення власно╖ душ╕, адже вигляд нещасних людей виклика╓ непри╓мн╕ в╕дчуття.

Морал╕стичний евдемон╕зм говорить про щастя як про самодостатн╕сть. Самодостатня людина н╕чого не потребу╓ ╕ н╕ в╕д чого не залежить. Така ситуац╕я може бути т╕льки тод╕, коли людина доброчесна, стверджують сто╖ки. Для морал╕стичного евдемон╕зму щастя сп╕впада╓ з чеснотами. Доброчесност╕ достатньо для щастя, стверджу╓ Сенека. Щастя - сама доброчесн╕сть, зазнача╓ Сп╕ноза.

Евдемон╕зм Ар╕стотеля, пер╕патетичний евдемон╕зм, розум╕╓ щастя як найвище благо, що злива╓ вс╕ блага во╓дино, в результат╕ чого у людини виника╓ почуття задоволення сво╖м життям в ц╕лому. Проте р╕зн╕ нещастя можуть завадити людин╕ бути щасливою, на що вказував Ар╕стотель.

Евдемон╕зм Ар╕стотеля ор╕╓нту╓ться в знаходженн╕ щастя на ц╕нн╕сну д╕яльн╕сть людини. Така д╕яльн╕сть людини бува╓ чутт╓вою, практичною ╕ споглядальною. Аналог чутт╓во╖ д╕яльност╕ можна провести з типом, що в╕дчува╓, за К. Юнгом. Досконала д╕яльн╕сть - споглядальна. Ця д╕яльн╕сть да╓ споглядальне блаженство, про що говорить Ар╕стотель.

П╕д досконалою д╕яльн╕стю розум╕ють ╕ милосердну д╕яльн╕сть. Про це говорить етика кохання у християнських мислител╕в.

До евдемон╕зму можна в╕днести гетерономн╕ моральн╕ теор╕╖, що ми бачимо у ╤. Канта.

Для етики ХХ стол╕ття евдемон╕зм не ╓ характерним. Спостер╕га╓ться драматичне ╕снування людини у в╕дчуженому св╕т╕, спостер╕га╓ться т╕сна залежн╕сть людей одне в╕д одного ╕ прискорен╕ ╖хн╕ контакти. Спостер╕га╓ться також споживацьке ставлення до життя, що стира╓ моральн╕ досто╖нства. Споживацтво б╕льше нагаду╓ практичний гедон╕зм, ан╕ж евдемон╕зм. Евдемон╕зм же в ХХ стол╕тт╕ не прогляда╓ться з╕ сво╖м ╕деалом ор╕╓нтованого на щастя самовдоволеного ╕ндив╕да. Важко пом╕тити й евдемон╕зм сучасного щасливого сусп╕льства в ц╕лому.

Аскетизм. Аскетизм - це спос╕б п╕днесення людського духу за допомогою регуляц╕╖ спонук. У моральному в╕дношенн╕ аскетизм протилежний гедон╕зму.

Аскетизм передбача╓ практику, тобто аскезу. Зазвичай - це ритуальне утримання в╕д чогось. Наприклад, в╕д т╕╓╖ чи ╕ншо╖ ╖ж╕. Практикою може бути також певного роду духовне вправляння в доброчинност╕.

В рел╕г╕╖ аскетизм найчаст╕ше представлений у вигляд╕ рел╕г╕йно-ритуальних самообмежень, через як╕ людина може в╕дторгнути в соб╕ все св╕тське. Ось тут аскетизм спрямовано на духовно-моральне очищення, на перетворення звичайно╖, найчаст╕ше рутинно╖ д╕яльност╕ людини.

Практика рел╕г╕йного аскетизму ╓ р╕зноман╕тною. Це, прим╕ром, повторення священних текст╕в, що форму╓ особливий душевний стан людини. Або це самоконцентрац╕я в ╕м'я Бога, що описано у Бхагавадг╕т╕, коли у мозку в╕руючо╖ людини збер╕га╓ться божественний образ. Тод╕ в╕руючий просв╕тля╓ться, в силу того, що його св╕тська д╕яльн╕сть ста╓ незац╕кавленою, однак безкорисною у в╕дношенн╕ божественного.

Християнський аскетизм на перше м╕сце висува╓ долання спокус, самов╕ддан╕сть в╕руючого по в╕дношенню до в╕дданост╕ божественному. Звернен╕сть до вищого, божественного - необх╕дна умова рел╕г╕йного аскетизму, що да╓ певний настр╕й, такий настр╕й, що надиха╓.

Аскетизм застосову╓ться ╕ в соц╕альн╕й практиц╕. Тут вимоги аскетизму мають певну мету. Насамперед це пропагандистське ман╕пулювання людьми. Добре, коли це ман╕пулювання спрямоване на загальний контекст спас╕ння, служ╕ння людям.

Аскетизм застосовний ╕ у морально-виховн╕й практиц╕. Тут людин╕ пропону╓ться насамперед самообмеження. Людина ма╓ утриматися в╕д почутт╓вих насолод. Така аскетична практика вив╕льня╓ людину до виконання свого обов'язку зм╕цнення вольових якостей душ╕ по виконанню цього обов'язку. Утримання в╕д чутт╓вих потяг╕в у напрямку подолання сво╖х слабостей вив╕льня╓ людину до б╕льш повного виконання обов'язку, виконання свого призначення на Земл╕.

Щоби виконати сво╓ призначення, людина повинна мати високий ступ╕нь самовладання, в╕дмовитися в як╕йсь м╕р╕ в╕д плотського, в силу того, що воно ╓ найчаст╕ше перешкодою, зайвиною, в розум╕нн╕ плотського як зайвого. В цьому в╕дношенн╕ аскетизмом напрацьовано чимало засоб╕в. Це ╕ медитац╕я, ╕ повторення мантр, ╕ повторення молитов, на що вказують В.С. Соловйов, М.О. Бердя╓в, А. Швейцер. Зм╕ст аскетично╖ практики поляга╓ в тому, в╕д чого в╕дмовля╓ться людина. В╕дмова ╕ зневага до сво╓╖ плот╕ не повинн╕ доходити до крайнощ╕в ╕ зак╕нчуватися зневагою до т╕ла взагал╕. Певна м╕ра ма╓ в соб╕ зм╕стовний аспект аскетично╖ практики. Чи, наприклад, в╕дмова в╕д усього чутт╓во зайвого, що веде до самовладання, не обов'язково ма╓ зак╕нчуватися такою крайн╕стю як байдуж╕сть. Самовладання - це не в╕дсутн╕сть пристрастей. До того ж ма╓ бути в людин╕ й сп╕вчутлив╕сть, сп╕вчутлив╕сть до людей, тварин. Байдуж╕сть як зневага до страждань не повинна торкатися ╕нших людей. В╕дсутн╕сть пристрастей - це байдуж╕сть людини по в╕дношенню до власних зайвих спонукань, оманливих пристрастей, моральна зневага до власних страждань. Однак чуж╕ страждання також мають хвилювати людину.

Етичний сентиментал╕зм. Етичний сентиментал╕зм - це етичне вчення, яке буду╓ мораль на моральних почуттях, моральних емоц╕ях. Етичний сентиментал╕зм розгляда╓ моральн╕ почуття як п╕знавальну здатн╕сть, зазнача╓ Е.Е.К. Шефтсбер╕, як п╕знавально-оц╕ночну здатн╕сть людини. Завдяки моральному почуттю або завдяки п╕знавально-оц╕ночн╕й здатност╕ людина розр╕зня╓ добро ╕ зло. Завдяки моральному почуттю людина в╕дчува╓ задоволення або страждання в╕д сво╖х добрих д╕янь. Тобто моральне почуття - це сумл╕ння.

Етичний сентиментал╕зм розум╕╓ моральне п╕знання як ╕нту╖тивне п╕знання. Етичний сентиментал╕зм в розум╕нн╕ морального п╕знання протилежний ╕нтелектуал╕стичн╕й етиц╕. ╤нтелектуал╕стична етика прир╕вню╓ моральне п╕знання до морального в╕дчуття розуму. Б╕льше того, ╕нтелектуал╕стична етика говорить про розум як про розсудок.

Етичний же сентиментал╕зм в╕дзнача╓, що функц╕╓ю розуму ╓ п╕знання. Мораль у протилежн╕сть п╕знанню ╓ д╕╓ю ╕ афектом людини, де розум безсилий.

Моральне почуття в людин╕ ╓ ц╕левизначальним початком, коли розум не може все охопити для розум╕ння, однак чуття п╕дказу╓, в якому напрямку сл╕д рухатися. Моральне почуття, в к╕нцевому рахунку, перетворю╓ться на вчинки людини. Це перетворення зд╕йсню╓ться через людськ╕ емоц╕╖, що мають в соб╕ мотиви; емоц╕╖ ╕ мотиви доброзичливост╕, симпат╕╖ до ╕ншо╖ людини.

Розум, поруч з моральним почуттям, ма╓ не ц╕левизначальну функц╕ю, а здатн╕сть визначати засоби для досягнення мети.

Етичний сентиментал╕зм явля╓ собою мораль як визначен╕сть св╕домост╕ людини, св╕домост╕, не обумовлено╖ якимись правилами. Однак ця св╕дом╕сть обумовлю╓ правила та етичн╕ норми.

╤нтелектуал╕стична етика, сучасн╕ етичн╕ вчення. ╤нтелектуал╕стична етика. ╤нтелектуал╕стична етика - це вчення, яке стверджу╓, що мораль п╕зна╓ться в поняттях. Моральн╕сть людини не може справджуватися без участ╕ ╕нтелектуально╖ та ╕нту╖тивно╖ основ.

╤нтелектуал╕стична етика передбача╓ моральне як абсолютне, ун╕версальне, об'╓ктивне, автономне.

╤нтелектуал╕стична етика наполяга╓ на рац╕ональн╕й природ╕ морального (на в╕дм╕ну в╕д сентиментал╕стично╖ етики), на об'╓ктивност╕ морального знання. ╤нтелектуал╕стична етика стверджу╓, що людина ╓ моральною в т╕й м╕р╕, в як╕й ╓ створ╕нням рац╕ональним, в як╕й м╕р╕ може п╕знавати сутн╕сть речей ╕ використовувати ц╕ знання про реч╕ у сво╓му практичному житт╕, у сво╖х вчинках, оц╕нюючи житт╓в╕ ситуац╕╖ в╕льно. Оц╕нювати житт╓в╕ ситуац╕╖ в╕льно - це означа╓ не мати тиску зовн╕шн╕х обставин, тобто тиску вказ╕вок авторитету з одного боку, ╕ не мати особистих переваг ╕ упереджень з ╕ншого боку. Тод╕ розум як першооснова морального знання поста╓ суддею над вс╕ма людськими почуттями, визнача╓ ц╕л╕, оц╕ню╓, включа╓ ╕нту╖ц╕ю як частину усв╕домлених засад людини. Усв╕домлен╕сть морального мотиву лежить у п╕двалинах усього морального.

╤нтелектуал╕стична етика ще у Х╤Х стол╕тт╕ показувала, що за допомогою ╕нту╖ц╕╖ (╕нтелектуально╖ ╕нту╖ц╕╖) можна здобувати як ╕стинн╕ знання так ╕ помилков╕.

╤нтелектуал╕стична етика стверджу╓, що мораль рац╕ональна ╕ вс╕ положення моральних запов╕дей пов'язан╕ в ц╕льну систему, а к╕нцевий висновок - самоочевидний ╕ ╓ принципом для вс╕х людей, тобто ун╕версальний принцип.

╤нтелектуал╕стична етика показу╓, що об'╓ктивн╕сть моральних принцип╕в очевидна, коли ц╕ принципи в╕дпов╕дають формальним вимогам рац╕ональност╕, про що говорить Г. Сиджв╕к. Т╕льки через розум можна виявити належне ╕ в╕рне у житт╕ людини, стверджу╓ ╕нтелектуал╕стична етика на противагу сентиментал╕стськ╕й етиц╕, яка ор╕╓нту╓ться на моральне почуття.

Еволюц╕йна етика. Еволюц╕йна етика говорить про те, що мораль кор╕ниться в природ╕ людини. Еволюц╕йна етика стверджу╓, що моральною ╓ та повед╕нка, яка спрямована на найб╕льшу тривал╕сть життя, на найб╕льшу повноту життя.

Еволюц╕йна етика говорить про моральне як про доц╕льну ╕ адаптивну (пристосовницьку) повед╕нку. Еволюц╕йна етика вказу╓ на популяц╕йн╕ ц╕л╕, тобто на ц╕л╕ сукупност╕ особин одного виду. Однак еволюц╕йна етика не вказу╓ на особист╕сн╕ ц╕л╕. Людина ма╓ контролювати сво╖ потреби, ма╓ приборкати сво╖ пристраст╕ ╕ одухотворити свою чутт╓в╕сть. Людина ма╓ св╕домо п╕дпорядковувати власн╕ ╕нтереси ╕нтересам ╕нших людей. П╕дкорення сво╖х ╕нтерес╕в ╕нтересам ╕нших - це п╕дпорядкування сусп╕льним настановам. Однак людина ма╓ також виходити з вищих духовних ц╕нностей, до яких вона причетна.

Анал╕тична етика. Анал╕тична етика - етичн╕ теор╕╖, як╕ використовують методи анал╕тично╖ ф╕лософ╕╖, де контекстуальний анал╕з вживання терм╕н╕в проясню╓ ╕стини.

Анал╕тична етика не висува╓ ц╕нн╕сних установок. Вона просто в╕дмовля╓ться в╕д метаф╕зично-сугестивного способу викладу матер╕алу. Тобто характеризу╓ться анал╕тичним стилем викладу. Анал╕тична етика визнача╓ основн╕ поняття, буду╓ лог╕чно ясн╕ етичн╕ роздуми, тобто анал╕тична етика - це певний стиль мислення, анал╕тичний стиль.

Метаетика. Метаетика - це певн╕ досл╕дження, як╕ з'ясовують так╕ питання, як-от: чи може знання бути нейтральним як ц╕нн╕сть. Мораль - це найвищ╕ ц╕нност╕.

Метаетика з'ясову╓ питання п╕знання моральних суджень. Вона з'ясову╓, чи можна п╕знати моральн╕ судження в╕дносно ╖х ╕стинност╕ й хибност╕.

Одн╕ досл╕дники в галуз╕ метаетики стверджують п╕знавальну природу морал╕. Наприклад, Дж.Е. Мур. Однак ╕нш╕ наполягають на некогнетивност╕ моральних тверджень. Под╕бне доводив Л. В╕тгенштейн. Так стверджу╓ться, що моральн╕ приписи перебувають поза ╕стиною. Вони под╕бн╕ до метаф╕зичних, як╕ невериф╕кован╕, не ╓ визначеними. Вони умоглядн╕ ╕ не ╓ н╕ хибними, н╕ ╕стинними. Етичн╕ оц╕нки, на думку деяких представник╕в метаетики, не належать до галуз╕ знань, про що говорив Л. В╕тгенштейн. Моральн╕ судження мають експресивне значення ╕ виражають людськ╕ емоц╕╖, говорив А. Ай╓р, виражають емоц╕╖, а не ╕стини.

Приватн╕ моральн╕ судження ще можна виводити лог╕чним шляхом. Однак загальн╕ судження морального порядку неможливо об╜рунтувати лог╕чно, про що говорить емотив╕зм, стверджу╓ Ч. Стивенсон.

Метаетика вказу╓ на те, що спрямування морал╕ до релятив╕зму (в╕дносност╕) почина╓ться тод╕, коли з етики виключа╓ться ╕стинний критер╕й моральност╕. Проте виника╓ проблема самого критер╕ю моральност╕, проблема точки в╕драхунку для вчинк╕в людини.

Метаетика говорить про те, що моральн╕ судження мають приписове ╕ зобов'язувальне значення, а не емотивне. Зобов'язувальне ототожню╓ться з лог╕чним. Через свою лог╕ку ╕ розум людина визнача╓ загально-обов'язков╕ й примусов╕ моральн╕ твердження й ╕стини.

В к╕нцевому рахунку метаетика сво╖ми п╕дходами в╕дточу╓ мову для систематизац╕╖ етичних проблем ╕ п╕двищу╓ теоретичну культуру етики в ц╕лому.

Емотив╕зм. Емотив╕зм - це метаетична теор╕я, яка ма╓ осмислення твердження про те, що головна функц╕я етичного висловлювання зводиться до вираження людських емоц╕й для збудження почутт╕в у слухач╕в.

Етичн╕ судження не можна вериф╕кувати. Вони не несуть ╕нформац╕╖ про як╕сь реч╕ та под╕╖, говорив Д. Юм. Однак вони емотивн╕, висловлюють по в╕дношенню до вчинк╕в людей почуття схвалення або несхвалення. Отже, етичн╕ м╕ркування ╓ засобом м╕жлюдського сп╕лкування.

Пом╕рний емотив╕зм в етичних висловлюваннях бачить ╕ певний предмет, який опису╓ етичне висловлювання ╕ ма╓ виражене до цього предмета емоц╕йне в╕дношення.

Можна говорити, що висновки емотивних теор╕й часто досить суб'╓ктивн╕. Вони найчаст╕ше мають релятив╕стський характер.

Етика науки. Етика науки - це галузь знань про моральн╕ аспекти науково╖ д╕яльност╕, про вза╓мов╕дносини науки ╕з сусп╕льством.

Сучасна цив╕л╕зац╕я показала потужн╕сть науково-техн╕чних досягнень. Ця потужн╕сть може бути небезпечною для людства. Наприклад, атомна бомба становить загрозу. ╤ тому поста╓ питання морально╖ оц╕нки розробок ядерно╖ збро╖.

П╕сля Друго╖ св╕тово╖ в╕йни ста╓ в╕домою жорсток╕сть наукових експеримент╕в, як╕ проводили нацисти над ув'язненими в концтаборах. В подальшому жорсток╕ досл╕дження проводилися в США. Через це постало питання про захист випробуваних - учасник╕в експеримент╕в, про захист в╕д антигуманних експеримент╕в.

Через це досл╕дницький проект, який включа╓ експерименти на людин╕, а також на тваринах, ма╓ пройти етичну експертизу. При досл╕дженнях, як╕ проводилися на людях, ма╓ враховуватися положення про те, що необх╕дно захистити життя ╕ здоров'я випробуваних, необх╕дно захистити права ╕ г╕дн╕сть людини.

В етичному регулюванн╕ науково╖ д╕яльност╕ мають брати участь органи влади. П╕сля усп╕шного клонування в╕вц╕ (1997 р╕к, вчен╕ Шотланд╕╖) постало питання про клонування ╕ в╕дтворення людини. Однак органи влади заборонили застосування цих метод╕в у в╕дношенн╕ людини.

╤сну╓ соц╕альна в╕дпов╕дальн╕сть вченого, оск╕льки:

1. соц╕ально в╕дпов╕дальна повед╕нка вченого дозволя╓ якоюсь м╕рою уникнути негативних насл╕дк╕в при його в╕дмов╕ брати участь у небезпечних для людства експериментальних досл╕дженнях;

2. негативн╕ явища наукового прогресу породжуються не науковою д╕яльн╕стю, а соц╕альними силами, як╕ контролюють впровадження наукових досягнень, контролюють використання наукових досягнень;

3. ╕сну╓ непередбачуван╕сть результат╕в фундаментальних досл╕джень. Через це моральна ╕ соц╕альна в╕дпов╕дальн╕сть ма╓ бути у в╕дношенн╕ прикладних досл╕джень. При цьому необх╕дно враховувати попередн╕й г╕ркий досв╕д ╕ передбачати негативн╕ насл╕дки.

Наукове знання ма╓ бути загальним набутком. Пошук ╕стини повинен бути некорисливим ╕ в╕льним в╕д розум╕ння власно╖ вигоди людини.

Кожен вчений ма╓ нести в╕дпов╕дальн╕сть за як╕сть роботи сво╖х колег. Причому в науц╕ найчаст╕ше експерименти проводять ц╕л╕ бригади наукових прац╕вник╕в. Оц╕нювання роботи сво╖х колег ╕ншими вченими ма╓ бути гласним, все повинно п╕длягати гласност╕ й обговорюватися.

Результати сво╓╖ роботи вчений ма╓ робити доступними для сво╖х колег. Результати мають оголошуватися перед публ╕кою.

Новизна - це основний показник розвитку науки. Вчений повинен сприймати все нов╕ й нов╕ ╕де╖. Пост╕йне сприйняття нових ╕дей ставить ерудиц╕ю вченого на належний р╕вень. Однак ерудиц╕я не повинна давати прив╕д подавляти самост╕йн╕сть мислення вченого.

Еколог╕чна етика. Еколог╕чна етика - це напрямок досл╕джень, в яких розгляда╓ться в╕дпов╕дальн╕сть за благо наступних покол╕нь людей, а також в╕дпов╕дальн╕сть за домашн╕х тварин, в╕дпов╕дальн╕сть за вс╕х живих ╕стот.

Еколог╕чна етика передбача╓ любов до природи ╕ в╕дмову в╕д споживацьких настанов.

У сво╖х ╕дейних основах еколог╕чна етика це б╕оцентризм, а не антропоцентризм. Еколог╕чна етика показу╓, що причиною деградац╕╖ б╕осфери, а разом з б╕осферою ╕ деградац╕╖ людсько╖ природи ╓ ф╕лософ╕я антропоцентризму. У ф╕лософ╕╖ антропоцентризму св╕т ╕сну╓ для людини, людина ╓ причиною ╕снування св╕ту, людина ╓ м╕рою ц╕нностей ╕ тому експлуату╓ природу.

Б╕оцентризм же - це розум╕ння того, що жив╕ ╕стоти волод╕ють самоц╕нн╕стю для самих себе, мають ц╕нн╕сть незалежну в╕д людини ╕ в╕д ╖╖ ╕нтерес╕в, де людина - в╕дпов╕дальна ╕стота б╕отичного сусп╕льства. Тобто добром ╓ те, що сприя╓ збереженню ц╕л╕сност╕ та стаб╕льност╕ б╕отичного сусп╕льства.

Еколог╕чна етика передбача╓ моральне ставлення до ╕нших форм життя. Етика, звичайно, не може враховувати й людськ╕ ╕нтереси, ╕ вимоги ╕нших форм життя, вимоги тварин. Однак можна використовувати розумн╕ принципи. Розумн╕ принципи необх╕дн╕ для збереження б╕осфери, оск╕льки насува╓ться еколог╕чна катастрофа.

Еколог╕чна етика виробля╓ ц╕нност╕, як╕ вир╕шували б так╕ проблеми: 1. Моральне ставлення може бути лише до окремих тварин чи моральне ставлення ма╓ розповсюджуватися на вс╕х тварин? 2. На яку екосистему ма╓ спрямовуватися моральне почуття? (Необх╕дно рятувати тварину, яка тоне, або ж дати можлив╕сть ╕ не заважати вижити водяним ╕стотам, як╕ з'╖дять тварину, що втонула?).

Еколог╕чна наука вказу╓ на тотальний вза╓мозв'язок ус╕х ╕стот. Цим вона н╕велю╓ сепаратне (в╕дсторонене) "Я", "Я", яке протиставля╓ себе природ╕.

При цьому еколог╕чна етика висува╓ так╕ концепц╕╖ як "повага до природи", "еколог╕чна в╕дпов╕дальн╕сть", "еколог╕чний обов'язок", "духовний досв╕д особистого переживання тотожност╕ макро- ╕ м╕крокосмосу".

По сут╕ еколог╕чна етика - це екофем╕н╕зм, про який говорять К. Уорен, А. Салех, Д. Сл╕кер. Екофем╕н╕зм спира╓ться на ж╕ночу св╕дом╕сть, яка ма╓ ╕мператив "прагнення до збереження життя".

Шаноблив╕сть перед життям. Шаноблив╕сть перед життям - це принцип р╕вно╖ шанобливост╕ перед життям, як по в╕дношенню до сво╓╖ вол╕ до життя, так ╕ по в╕дношенню до будь-яко╖ ╕ншо╖ вол╕, на що вказу╓ А. Швейцер. Принцип шанобливост╕ перед життям ма╓ ч╕тке визначення добра ╕ зла. Добром ╓ те, що збер╕га╓ ╕ розвива╓ життя. Злом же ╓ те, що знищу╓ життя, перешкоджа╓ розвитков╕ життя, говорить А. Швейцер.

Принцип шанобливост╕ перед життям передбача╓ ╓дн╕сть у людин╕ самозречення ╕ самодосконалост╕, ╖х злиття у певному способ╕ життя. Цей спос╕б життя висува╓ на перший план в╕дпов╕дальн╕сть людини перед ус╕м живим.

При цьому принцип шанобливост╕ перед життям передбача╓ наявн╕сть у людин╕ св╕домо╖ вол╕ до життя, яка прагне возз'╓днатися з ╕ншою волею до життя в ╓дине ц╕ле.

Воля до життя усв╕домлю╓ себе лише в людин╕. Чому так в╕дбува╓ться? В силу певно╖ ╕ неповторно╖ ╕стор╕╖ людського життя. В╕дпов╕д╕ на б╕льш╕сть питань важко дати. Однак тут можна сказати, що етика народжу╓ться з м╕стики. Та якщо м╕стику розум╕ти як компенсаторний процес у людин╕, то в╕н був спершу як реакц╕я на появу всього нового в людин╕ - як людського, тобто передбачливого, опосередкованого, далекоглядного на появу етичних принцип╕в у людськ╕й сутност╕.

Принцип шанобливост╕ перед життям припуска╓ в╕дверту повед╕нку людини. При цьому людина в╕др╕ка╓ться в╕д себе, оск╕льки ма╓ шаноблив╕сть перед власним життям. Самозречення тут передбача╓ зречення в╕д надм╕рностей.

Людина живе, так чи ╕накше наносячи шкоду ╕ншим живим ╕стотам. Тому сумл╕ння в н╕й - нечисте. ╤ ╖╖ гризуть докори сумл╕ння. Людина приречена жити ╕з заплямованим сумл╕нням, ╕з пересторогою ставлячись до само╖ себе, до сусп╕льства як структури (до держави, наприклад), структури, що бере на себе моральн╕ функц╕╖. Ця пересторога ╕сну╓, оск╕льки людина завда╓ шкоди живим ╕стотам.

Б╕оетика. Б╕оетика - це досл╕дження р╕шення моральних проблем б╕омедицини ╕ регуляц╕я вза╓мов╕дносин б╕омедичних технолог╕й, особистост╕ й сусп╕льства.

Б╕оетика доводить, що вся в╕дпов╕дальн╕сть за прийняття моральних, житт╓во важливих р╕шень лежить ╕ на л╕карев╕, ╕ на пац╕╓нт╕. Для прийняття р╕шень можна створювати ком╕тети з поважних громадян. Коли з'явилися технолог╕╖, що сприяють п╕дтриманню життя (штучне серце, штучн╕ леген╕), то виникли питання: ск╕льки можна п╕дтримувати життя людини (пац╕╓нта), ск╕льки необх╕дно п╕дтримувати життя пац╕╓нта, коли св╕дом╕сть його вже втрачено. Тут погляди можуть бути р╕зними з боку л╕кар╕в, пац╕╓нт╕в, родич╕в пац╕╓нта. Родич╕ пац╕╓нта (хворого) можуть вимагати продовження л╕кування, яке здатне п╕дтримати житт╓д╕яльн╕сть. Л╕кар╕ можуть вважати подальше л╕кування марним. Сам пац╕╓нт може вимагати припинення свого життя.

Моментом смерт╕ вважалася безповоротна зупинка дихання чи зупинка кровооб╕гу (зупинка серця). Нин╕ дихання ╕ кровооб╕г можуть п╕дтримуватися штучно. Тому застосову╓ться додатковий критер╕й припинення життя. Почав застосовуватися критер╕й смерт╕ мозку.

Трансплантолог╕я (пересадка серця, легень, печ╕нки) передбача╓ вилучення орган╕в у донора, коли у нього заф╕ксовано смерть мозку. Смерть донора можна прискорити або посп╕шно констатувати, щоби взяти органи для трансплантац╕╖. Трансплантац╕я ╓ усп╕шною, коли орган у донора взято в╕дразу ж п╕сля смерт╕, п╕сля моменту смерт╕. Тому смерть мозку ма╓ констатувати бригада медик╕в, яка ╓ незалежною в╕д людей, котр╕ займаються пересадкою орган╕в.

При розвитку б╕омедичних технолог╕й процес природно╖ житт╓д╕яльност╕ ╕ндив╕да ста╓ контрольованим ╕ керованим як з боку соц╕уму, так ╕ технолог╕чно. Причому контролювати ╕ керувати житт╓вим процесом людини можна, починаючи в╕д народження до само╖ смерт╕. Та оск╕льки цей процес ста╓ опосередкованим (варт╕сть, витрати на п╕дтримання здоров'я), необх╕дним ╓ захист життя, здоров'я, г╕дност╕ пац╕╓нта, його прав. Пац╕╓нт нав╕ть ма╓ право особисто приймати р╕шення про в╕дх╕д ╕з життя, якщо хвороба ╓ невил╕ковною ╕ завда╓ ф╕зичних страждань. Будь-яке медичне втручання ма╓ зд╕йснюватися з╕ згоди пац╕╓нта.

Проведення експеримент╕в на людях без схвалення етичного ком╕тету неможливе. Етичний ком╕тет повинен бути незалежним в╕д адм╕н╕страц╕╖ лаборатор╕╖, де мають проводитися експерименти.

Принципи б╕оетики: 1. Принцип поваги автоном╕╖ пац╕╓нта, тобто ╕нформована згода пац╕╓нта. 2. Принцип "не нашкодь", тобто м╕н╕мум шкоди пац╕╓нту. 3. Принцип "роби благо", тобто л╕кар повинен робити позитивн╕ кроки. 4. Принцип справедливост╕, тобто справедливе ставлення до пац╕╓нта ╕ справедливий розпод╕л ресурс╕в при наданн╕ медично╖ допомоги.

Ц╕ принципи можуть не узгоджуватися ╕ заважати один одному. Принцип поваги автоном╕╖ вимага╓ правдивого ╕нформування хворого про д╕агноз. Однак правдива ╕нформац╕я може викликати психолог╕чний стрес, п╕д╕рвати оп╕рн╕сть орган╕зму, а отже, порушити принцип "не нашкодь". Та якщо л╕кар ма╓ особист╕ моральн╕ установки, то ╕ принципи стають непотр╕бними. Етика принцип╕в - для л╕кар╕в, як╕ не мають високого ступеня моральних якостей.

Глобал╕зац╕я б╕оетики порушу╓ випинання ╕ акцентування уваги на автоном╕╖ та самовизначенн╕ ╕ндив╕да (розкрива╓ться вза╓мозалежн╕сть ╕ндив╕да з багатьма факторами). Сучасна етика в традиц╕╖ ╕ндив╕дуал╕зму не прид╕ля╓ уваги ц╕нностям сучасного життя, не прид╕ля╓ уваги сол╕дарност╕ людей.

Евтаназ╕я. Евтаназ╕я - це полегшення страждання як безбол╕сна смерть, говорив Ф. Бекон. У перв╕сному сусп╕льств╕ умертв╕ння хворих ╕ старих людей було нормою. У Давн╕й Грец╕╖ самогубство людей, як╕ досягли 60-ти рок╕в, вважалося нормальним. Ф╕лософи Сократ ╕ Платон, а також сто╖ки, ф╕лософи Зенон, Сенека вважали за можливе умертвлювати людей без ╖хньо╖ власно╖ згоди, коли ц╕ люди важко хвор╕ють або просто дуже слабк╕. Б╕льше того, якщо слабий ╕ ста╓ш тягарем для оточуючих, то тв╕й моральний обов'язок - накласти на себе руки. Однак п╕фагор╕йц╕ та Ар╕стотель були проти умертв╕ння тяжкохворих.

Християнство - проти самогубства (нав╕ть якщо наявн╕ людськ╕ страждання), тому що людина - це Божий дар.

Аристотель ╕ Августин вважали, що самогубство в╕дбува╓ться з причини людсько╖ слабкост╕ ╕ боягузтва.

В епоху Просв╕ти так╕ ф╕лософи, як Ф. Бекон, починають вважати, що необх╕дно полегшувати страждання вмираючих, а в к╕нц╕ Х╤Х стол╕ття, з розвитком секуляр╕зац╕╖, громадськ╕стю прийма╓ться добров╕льна евтаназ╕я.

╤з розвитком б╕омедичних технолог╕й, житт╓п╕дтримуючого л╕кування, в тому випадку, коли п╕дтримувати життя штучно нема╓ сенсу, застосову╓ться евтаназ╕я як прискорення смерт╕ важко ╕ невил╕ковно хворих, що зд╕йсню╓ться з ╖хньо╖ вол╕.

Евтаназ╕я бува╓ пасивна ╕ активна. Пасивна евтаназ╕я - це в╕дмова в╕д житт╓п╕дтримуючого л╕кування (коли не починають л╕кування або ж його припиняють), у випадку, коли пац╕╓нт ╓ безнад╕йно хворим. Активна евтаназ╕я - це умисна, св╕дома д╕я, яка припиня╓ життя хворого. Активна евтаназ╕я може бути без згоди пац╕╓нта як його умертв╕ння з╕ сп╕вчуття, коли життя хворого просто нестерпне, ╕ л╕кар ╕де на вбивство. Активна евтаназ╕я може бути з╕ згоди пац╕╓нта, коли добров╕льно проводиться умертв╕ння або коли проводиться самогубство за допомоги л╕каря. Прихильники активно╖ евтаназ╕╖ кажуть, що людина ма╓ право на самовизначення у в╕дношенн╕ того, щоб сам╕й розпоряджатися сво╖м власним життям (щоби у хвороб╕ припинити даремн╕ мучення). Супротивники активно╖ евтаназ╕╖ вказують на небезпеку зловживань у випадку дозволу евтаназ╕╖, вказують на можлив╕ помилки л╕каря при встановленн╕ безнад╕йного д╕агнозу. Супротивники евтаназ╕╖ побоюються, що вона зд╕йснюватиметься не з╕ сп╕вчуття.

Прикладна етика. Прикладна етика - це напрямок практично╖ ф╕лософ╕╖, частина етичного знання як ц╕л╕сно╖ системи у в╕дношенн╕ профес╕йних моралей. Прикладна етика ма╓ специф╕чн╕ ц╕л╕, у в╕дношенн╕ яких застосовуються етичн╕ знання. Прикладна етика ма╓ специф╕чний об'╓кт, у в╕дношенн╕ якого застосовуються етичн╕ знання в силу того, що наявн╕ р╕зн╕ профес╕╖ й профес╕йн╕ морал╕ (виховання, в╕йськова справа, адм╕н╕стративна справа ╕ т. п.)

Тут в силу визначеност╕ профес╕онал╕зму (профес╕╖) виника╓ зв╕д правил, необх╕дних для специф╕чно╖ сфери людсько╖ д╕яльност╕.

Тод╕ профес╕йна етика змушу╓ ор╕╓нтуватися на сво╓р╕дн╕, специф╕чн╕ норми ╕ ц╕нност╕, застосовуван╕ до певного виду людсько╖ д╕яльност╕. При цьому обмежуються загальн╕ моральн╕ вимоги. Наприклад, у в╕йськових - у в╕дношенн╕ вбивства.

Теор╕я прикладно╖ етики виправдову╓ в╕дступи в╕д загальних моральних вимог. Теор╕я прикладно╖ етики м╕н╕м╕зу╓ ╕ зводить до поодиноких випадк╕в в╕дступи в╕д загальних моральних вимог. В свою чергу окрем╕ випадки розц╕нюються як неминуче зло. Наприклад, кати.

╢ певн╕ дозволеност╕ й заборони, як╕ застосовуються лише в певн╕й сфер╕ д╕яльност╕. Однак ц╕ дозволеност╕ ╕ заборони - конкретн╕. Конкретн╕сть у профес╕йн╕й ╕ громадськ╕й моральност╕ - це насл╕док тривало╖ культурно╖ еволюц╕╖ сусп╕льства. В ц╕й культурн╕й еволюц╕╖ сусп╕льства протягом тривалого часу багато що виника╓ спонтанно.

Прикладна етика ма╓ специф╕чну мету, у в╕дношенн╕ яко╖ застосовуються етичн╕ знання через те, що ╕сну╓ необх╕дн╕сть посилити д╕ю фундаментального етичного знання на реальн╕ моральн╕ стосунки в сусп╕льств╕.

╢ товариства людей (товариство вчених, художник╕в, л╕кар╕в), де неможливо досягти усп╕ху, якщо не дотримуватися правил дов╕ри, порядност╕, чесност╕. Однак у широких ринкових в╕дносинах з представницькою демократ╕╓ю ╕ бюрократичним управл╕нням етичн╕ правила нер╕дко н╕велюються, ╕ людську д╕яльн╕сть використовують для реал╕зац╕╖ ц╕лей, як╕ не узгоджуються з ц╕нностями конкретно╖ людини.

Етичн╕ знання мають застосування в галуз╕ соц╕ального управл╕ння. При цьому управл╕нським кадрам прищеплюються р╕зн╕ чесноти з ор╕╓нтац╕╓ю на громадянськ╕ позиц╕╖. Кр╕м того, сфера соц╕ального управл╕ння вимага╓ в╕дсутност╕ в управл╕нських кадр╕в р╕зноман╕тних в╕дхилень у повед╕нц╕. Цьому сприя╓ впровадження етичних знань у сферу соц╕ального управл╕ння. Етичн╕ знання допомагають виробляти повед╕нку "людини орган╕зац╕╖".

П╕дпри╓мницька етика. П╕дпри╓мницька етика - це вид сусп╕льно╖ моральност╕, який вивча╓ прикладна етика. В╕н пов'язаний з п╕дпри╓мництвом. У п╕дпри╓мця наявн╕ продуктивно-творч╕ мотиви спонукання у в╕дношенн╕ до прибутку. П╕дпри╓мець - це економ╕чна людина. Не можна сказати, що це автономний розумний его╖ст ощадливо-рац╕онал╕стичного плану. Адже економ╕чна людина завжди бере до уваги соц╕альн╕ норми того сусп╕льства, в якому вона живе. Економ╕чна людина не може не рахуватися з тими чи ╕ншими моральними нормами, як╕ ╕снують. Б╕льше того, економ╕чна людина дотриму╓ться п╕дпри╓мницько╖ етики в силу того, що переконано прийма╓ моральн╕ норми, а не насл╕ду╓ ц╕ норми, не пристосову╓ться до них.

Прибутки п╕дпри╓мця, хоч ╕ мають ринковий спос╕б здобуття, шкоди оточуючим не несуть, адже п╕дпри╓мницька д╕яльн╕сть зд╕йсню╓ться в рамках законодавства. При цьому п╕дпри╓мець дотриму╓ться правил "чесно╖ гри". А правила "чесно╖ гри" в моральному в╕дношенн╕ завжди мають позитивне значення. Д╕яльн╕сть п╕дпри╓мця за правилами "чесно╖ гри" ма╓ сусп╕льно корисний ефект, адже прибуток п╕дпри╓мця може бути здобутим лише орган╕зац╕йними зусиллями, в основ╕ яких лежать всього виключно творч╕ вм╕ння. Хоча це не означа╓, що користь ╕ ефективн╕сть п╕дпри╓мницько╖ д╕яльност╕ завжди ╓ морально виправданою. Просто п╕дпри╓мець при "чесн╕й гр╕", дотримуючись певних правил, може залучати кл╕╓нт╕в, зац╕кавлених ос╕б. ╤ тому виг╕дно бути етичним.

В ц╕лому п╕дпри╓мець зд╕йсню╓ вчинки морально допустим╕, коли в процес╕ здобуття прибутк╕в нема╓ протиправних д╕й, нема╓ конфл╕кту з правовими обмеженнями, як╕ спрямовано на збереження прав ╕нших громадян (обмеження по викиданню профв╕дход╕в як заз╕хання на здоров'я ╕нших громадян).

Правов╕ зобов'язання п╕дпри╓мця - це його моральна повинн╕сть. В╕н ма╓ виконувати контракти, платити податки, забезпечувати умови прац╕ сво╖м роб╕тникам, вживати заход╕в з еколог╕чно╖ безпеки. У п╕дпри╓мця ма╓ бути моральна повинн╕сть особистого характеру, а не т╕льки правове регулювання, яке примушу╓ ╕ давить п╕дпри╓мця. Засл╕н проти протиправно╖ ╕ аморально╖ повед╕нки ма╓ йти зсередини особистост╕ п╕дпри╓мця, а не т╕льки обумовлюватися зовн╕шн╕ми правовими обмеженнями. Б╕льше того, п╕дпри╓мець як особист╕сть, що належить соц╕уму як ц╕л╕сност╕, прагне не т╕льки до прибутку, але й до самореал╕зац╕╖, до незалежност╕ в╕д оп╕ки зсередини ╕ ззовн╕, до благод╕йност╕.

Етичн╕ категор╕╖ давн╕х народ╕в. Тал╕он. Тал╕он - це р╕вна в╕дплата, покарання, р╕вне за силою злочину. Тал╕он - це коли ти наносиш шкоду людин╕ в такому ж обсяз╕, в якому ця людина нашкодила тоб╕. ╤ншими словами - це око за око, зуб за зуб, рука за руку, нога за ногу. Про це говорить Другозаконня Тори (Друг. 19:21). Тал╕он - це свого роду п╕дм╕на кровно╖ помсти. У внутр╕шньородових стосунках кровна помста заборонялася. Кровна помста дозволялася по в╕дношенню до член╕в ╕нших сп╕льнот людей. Тобто внутр╕шньородов╕ люди - це "сво╖". А т╕ люди, як╕ поза родом, з ╕ншого племен╕, т╕ люди - "чуж╕".

Тал╕он явля╓ собою принцип обмеження, принцип заборони, який стриму╓ помсту, криваву помсту, стриму╓ зведення рахунк╕в м╕ж людьми. Тал╕он примушу╓ людину розм╕ряти в╕дплату отриманими збитками, що фактично ставить межу ворожнеч╕.

Тал╕он, ставлячи обмеження ворожнеч╕ м╕ж людьми, да╓ можлив╕сть вза╓мовиг╕дно сп╕в╕снувати "сво╖м" ╕ "чужим". Тобто тал╕он явля╓ собою соц╕орегулятивний принцип перв╕сно╖ епохи, ╕сторичного часу, коли зд╕йснювався перех╕д в╕д общинно-варварсько╖ орган╕зац╕╖ життя людей до державно-цив╕л╕зац╕йних в╕дносин.

При тал╕он╕ помста як д╕я у в╕дпов╕дь зада╓ться розм╕ром нанесено╖ роду образи, тобто збитк╕в. Тут в╕дплата як пристрасть душ╕ людини, що прагне задовольнити свою потребу ╕ в╕домстити зам╕ню╓ться родовою д╕╓ю, колективною в╕дпов╕дальн╕стю, де ╕ндив╕д, який хоче помститися, ╓ лише нос╕╓м родово╖ вол╕. В╕дбува╓ться обмеження насильства. Помста зам╕ню╓ться викупом, де справедливим ╓ покарання як р╕вна в╕дплата. В ц╕лому це гасить розходження м╕ж ╕ндив╕дуальним вибором ╕ колективною волею. ╤ндив╕дуальний виб╕р людини ма╓ сво╓ протир╕ччя м╕ж внутр╕шн╕ми нам╕рами людини та ╖╖ зовн╕шн╕ми д╕ями. Щоб якоюсь м╕рою вберегти соц╕ум в╕д насл╕дк╕в под╕бних протир╕ч людсько╖ душ╕, що стала складн╕шою, вводиться тал╕он як р╕вна в╕дплата, що утверджу╓ певний ступ╕нь справедливост╕.

Декалог. Декалог - це десять запов╕дей Тори (Вих. 20:1-17). Основними запов╕дями декалогу ╓ заборони на вбивство, лжесв╕дчення, перелюбство. Запов╕д╕ декалогу вимагають в╕д людини дотримання Суботи, яка говорить про в╕дпочинок ╕ роботу Бога, коли в╕н в╕дпочив на сьомий день творення. Творення розум╕╓ться й ширше, розповсюджуючись на тварин. Запов╕д╕ декалогу вимагають шанування батьк╕в. Ц╕ запов╕д╕ мають форму заборони. Не побажати, а отже, не зробити, звучить як заборона на певний спос╕б життя. Заборона на певне ╕нтимне життя. Заборона на ╕долослуж╕ння. Заборона на злод╕йство. При цьому деяк╕ заборони розум╕ються б╕льш широко. Так заборона злод╕йства говорить не просто про крад╕жку майна. Ця заборона розум╕╓ться набагато ширше. Вона розповсюджу╓ться не лише на родич╕в людини, а й на тварин.

Запов╕д╕ декалогу ╓ одкровеннями, в яких Бог у сво╖х конкретних д╕ях в╕дкрива╓ себе до всього живого. Ось тут явля╓ (в╕дкрива╓ в одкровенн╕) себе безпосередньо, а не як певну потойб╕чну м╕стичну ╕стоту. В силу того, що запов╕д╕ дан╕ безпосередньо в одкровенн╕, вони не потребують будь-якого об╜рунтування. Запов╕д╕ дан╕ в категоричн╕й, наказов╕й форм╕ як самодостатн╕ ╕ апофатичн╕. ╤ Бог в них присутн╕й. Сам╕ запов╕д╕ спрямовано на насл╕дування Бога. Практика зд╕йснення запов╕дей безпосередньо пов'язана ╕з життям ╕ смертю. Порушення запов╕дей припиня╓ життя.

Запов╕д╕ декалогу мають регулюючу д╕ю на людину, встановлюючи заборону вбивства ╕ тим самим обмежуючи звичай кровно╖ помсти, роблячи припущення у в╕дношенн╕ порушення запов╕д╕ лише з боку Бога.

Етичн╕ категор╕╖. Належне та ╕снуюче. Належне та ╕снуюче - це категор╕╖, що в╕ддзеркалюють вчинок людини (вчинки людей) як реальний стан справ, так ╕ морально ц╕нний стан цих справ. Належне та ╕снуюче - це категор╕╖, як╕ в╕ддзеркалюють протилежн╕сть м╕ж фактичною ситуац╕╓ю та ситуац╕╓ю позитивною у моральному в╕дношенн╕. Фактична ситуац╕я як людський вчинок, психолог╕чний стан людини або стан соц╕уму (як ╕снуюче) в ц╕лому можуть не бути морально ц╕нними (як належне).

Належне - як протилежн╕сть ╕снуючого - присутн╓ в моральному ╕деал╕ людини. Людина сво╖м моральним ╕деалом намага╓ться злити во╓дино належне та ╕снуюче, зробити належне реально ╕снуючим як сутт╓вим, зробити ╕снуючим, ╕снуючою стороною ╕снування.

Моральне в сво╖й основ╕ ма╓ належне та ╕снуюче, як╕ зливаються во╓дино, коли в╕дбува╓ться св╕домий акт людини.

При цьому ╓ розум╕ння того, що належне метаф╕зично (а отже, ╕деально) реальне як факт, а не просто якась абстракц╕я розуму. Метаф╕зично - отже, ╕деально.

╢ також розум╕ння того, що належне ╓ ф╕зично реальним, а не просто метаф╕зичним. У людини належне ╓ уявленням, що в╕ддзеркалю╓ факт об'╓ктивного св╕ту. Це належне як факт об'╓ктивного св╕ту в людини ╓ знанням. Однак це знання ╓ лише певним р╕внем даност╕, яка може нам не пов╕домляти про ц╕нн╕сне. Просуваючись на б╕льш високий р╕вень даност╕, людина в╕дтворю╓ в творчому акт╕ ц╕нност╕ для себе, про що говорять екзистенц╕ал╕зм ╕ персонал╕зм. Людина сама розум╕╓ ╕ реал╕зу╓ в сво╓му житт╕ ц╕нност╕, встановлюючи в сво╓му духовному св╕т╕, що для не╖ ╓ належним, а що ╕снуючим. ╥╖ повинн╕сть в╕дштовху╓ться в╕д того, що для не╖ ╓ ц╕нним ╕ як воно сп╕вв╕дноситься з ╕снуючим.

Обов'язок. Обов'язок - це аргументоване примушення до вчинку, необх╕дн╕сть, ф╕ксована як принцип повед╕нки. Д╕╖, мотивован╕ в╕дпов╕дальн╕стю, ╓ обов'язками. Тобто потр╕бна внутр╕шня спонука, яка наклада╓ обов'язок.

Деонтолог╕я - це вчення про обов'язок, говорить ╤. Бентам. Людина робить вчинки, в╕ддаючи перевагу ╕ уникаючи деяких момент╕в. 1. Переважним ╓ все, що сприя╓ ф╕зичному ╕ соц╕альному життю людини (сила, здоров'я, турбота про батьк╕в, краса). Тут зад╕яно етичний критер╕й самодостатност╕, який вид╕ля╓ в повед╕нц╕ морально належне. 2. Уникати сл╕д всього, що не сприя╓ життю. Тут зад╕яно прагматичний критер╕й природо-в╕дпов╕дно╖ доц╕льност╕.

Розум╕ння обов'язку в ╕стор╕╖ зм╕ню╓ться. На м╕сце гордовитого сво╓ю автарк╕╓ю сто╖ка прийшов г╕дний громадянин.

Людина викону╓ об╕цянку (спонукувана виконати об╕цянку), оск╕льки у не╖ ╓ почуття обов'язку, говорить Д. Юм.

На волю людини д╕ють схильност╕ (почуття, ╕нтереси, потреби), ╕ тому, дотримуючись морал╕, людина примушу╓ себе. Обов'язок - це силування до вчинку моральним законом. Обов'язок протисто╖ть схильностям. Вчинок ╓ моральним, коли в╕н зд╕йсню╓ться заради обов'язку, зазнача╓ ╤. Кант. Виконуючи обов'язок, належне, людина тим самим ма╓ в╕дношення до людства, а також до людяност╕. Обов'язок - це ставлення до людства в особ╕ конкретного ╕ кожного ╕ндив╕да. Причому, виконуючи обов'язок, ставишся до ╕ндив╕да як до мети, а не як до засобу (засобу для сво╖х ц╕лей). Механ╕зм обов'язку ╜рунту╓ться на поваз╕ до морального закону ╕ г╕дност╕ людини. Такий механ╕зм обов'язку ╕сну╓, оск╕льки береться в розрахунок те положення, що людина волод╕╓ автоном╕╓ю вол╕.

Моральний закон ╓ самим мотивом людини. В силу ╕снування мотиву моральний закон ╕ практику╓ться людиною. К. Маркс вважав, що мораль в╕дчужена в╕д реальних ╕ндив╕д╕в, а комун╕стичне братство зн╕ма╓ абстрактну сп╕льн╕сть людей. Братство, сол╕дарн╕сть людей зада╓ надособист╕сн╕ норми. Ф. Н╕цше стверджував, що, коли людина д╕╓ без задоволення, а просто як частка "обов'язку", то тод╕ людина руйну╓ться, руйну╓ться ╖╖ надлюдське. Надлюдина не ма╓ обов'язку, кр╕м власно╖ вол╕ до влади. М. Шелер вважав, що обов'язок зумовлено ц╕нностями. В╕н запевняв, що основи моральних норм - в ╕снуванн╕ ц╕нностей, в усв╕домленн╕ цих ц╕нностей.

Основою обов'язку ╓ покора людини сусп╕льству, а отже, ╕ усв╕домлення обов'язк╕в. Обов'язок - це спос╕б соц╕ал╕зац╕╖ людини, дисципл╕нування ╕ндив╕да, ╕ндив╕дуальност╕. Обов'язок - це спос╕б ╕нтегрування людини в соц╕ум.

Провина. Провина - це стан людини, спричинений порушенням нею обов'язку. Почуття провини виника╓ у людини, коли вона не викону╓ обов'язк╕в, як╕ на себе взяла. Почуття провини з'явля╓ться у людини, коли нею не викону╓ться закон, коли у людини ╓ авторитет, однак порушуються вимоги авторитету.

Якщо людина виконала сво╖ обов'язки, то вона служить закону ╕ заслужила, знайшла заслугу. Протилежн╕стю провини ╓ заслуга. Зазвичай заслугу отриму╓ людина, коли вона зробила для виконання закон╕в б╕льше, н╕ж того вимагав обов'язок.

Людина усв╕домлю╓ обов'язок ╕ вимоги, як╕ ╖й подаються у стан╕ свободи, коли вона може вибирати м╕ж в╕рним ╕ нев╕рним, забороненим, непристойним, несучи в╕дпов╕дальн╕сть за св╕й виб╕р. Насл╕дком ╖╖ вибору ╓ результат як провина у зв'язку з╕ зробленим вибором або як заслуга за ско╓не.

Коли людина усв╕домлю╓ свою похибку, усв╕домлю╓ св╕й невиконаний обов'язок, у не╖ з'явля╓ться в╕дчуття провини. Якщо у людини ╓ значн╕ в╕дхилення в╕д нам╕ченого, належного, то вона прийма╓ докори сумл╕ння. Людина з╕зна╓ться, що зробила не так, ╕ ка╓ться про ско╓не.

Ф╕лософське поняття провини в╕др╕зня╓ться в╕д юридичного. Людина винна через свою власну недосконал╕сть, з чим пов'язана ╖╖ нездатн╕сть усв╕домлено ╕ до к╕нця виконати св╕й обов'язок на земл╕. Однак людина не може виконати св╕й обов'язок також ╕ у зв'язку з╕ сво╖м оточенням, з╕ сво╓ю природою, внасл╕док первородного гр╕ха людини, а точн╕ше - у зв'язку з╕ здатн╕стю мати надлишок спонук, а отже, пост╕йно мати вар╕ант спокуси. У природ╕ людини - волод╕ти надлишком спонук. Численн╕сть спонук дають людин╕ в╕дхилення в╕д виконання обов'язку.

У ф╕лософ╕╖ надлишок людських спонукань нер╕дко розум╕╓ться як можлив╕сть свободи. ╤ людина винна самим фактом можливост╕ свободи, говорить ╤. Кант. Людина винна, коли вона зд╕йсню╓ вчинки не заради обов'язку, зазнача╓ ╤. Кант. В╕н вказу╓, що провина поляга╓ у невиконанн╕ обов'язку як необх╕дност╕ робити добро.

Б╕льше того, людина ╓ винною у сво╖й власн╕й здатност╕ д╕яти, говорить Г. Гегель. Адже д╕яння передбача╓ ╕ можлив╕сть проступку.

Людина винна в силу того, що не здатна реал╕зувати сповна власний потенц╕ал, каже екзистенц╕ал╕зм.

Провина бува╓ в╕д невиконання особистого зобов'язання, зазнача╓ ╤. Кант. Людина сама себе судить, переносить суд в пота╓мн╕ глибини сво╓╖ душ╕, стверджу╓ П. Р╕кер. Суд в глибинах душ╕ св╕дчить про подв╕йн╕сть людсько╖ св╕домост╕ як здатност╕ морально╖ св╕домост╕ до самоанал╕зу та самопокарання.

Почуття провини виника╓ у людини через те, що ця людина ма╓ св╕дом╕сть, ор╕╓нтовану на зовн╕шн╕й авторитет, владний авторитет, владу. Почуття провини через невиконання того, що пропов╕ду╓ влада. Почуття провини в╕д того, що у людини сформовано залежн╕сть в╕д ц╕╓╖ влади. Коли у людини залежн╕сть або авторитарн╕сть не зор╕╓нтован╕ на зовн╕шн╕й авторитет, то почуття провини виника╓ з причини невиконання сво╖х власних установок, а не чи╖хось.

В╕дпов╕дальн╕сть. В╕дпов╕дальн╕сть - в╕дношення залежност╕ людини в╕д "певного об'╓кта" ╕ спрямован╕сть д╕й людини на збереження цього "певного об'╓кта". Об'╓ктом в╕дпов╕дальност╕ можуть бути, наприклад, майбутн╕ покол╕ння, перед якими людина несе в╕дпов╕дальн╕сть.

В╕дпов╕дальн╕сть може накладатися на людину обов'яз-ками, що виходять в╕д групи людей. Однак в╕дпов╕дальн╕сть може бути самост╕йно прийнята людиною як ╖╖ особистий ╕ ун╕версал╕зований (тобто загальний) обов'язок.

Якщо людина повн╕стю детерм╕нована у сво╖й д╕яльност╕, то можливост╕ для в╕дпов╕дальност╕ нема╓, адже свобода - це одна з умов в╕дпов╕дальност╕. В свою чергу в╕дпов╕дальн╕сть ╓ одним з прояв╕в свободи.

Людина багато в чому - автономна ╕стота. ╤ вона ма╓ право д╕яти зг╕дно з╕ сво╖ми вол╕ннями та особистою думкою. Однак людина ма╓ ╕ в╕дпов╕дати за насл╕дки сво╖х д╕й. Якщо ц╕ д╕╖ матимуть негативн╕ результати, то провину за результати д╕янь не можна перекладати на ╕нших.

В╕дпов╕дальн╕сть передбача╓ ╕нформован╕сть. Якщо людина бере на себе в╕дпов╕дальн╕сть, то вона ма╓ бути про╕нформованою у в╕дношенн╕ вимог, як╕ до не╖ пред'яв-ляються.

В╕домо, що м╕ра свободи людини посв╕дчу╓ться м╕рою ╖╖ в╕дпов╕дальност╕. ╤ якщо розширю╓ться коло тих ос╕б, за яких людина вважа╓ себе в╕дпов╕дальною в сво╖й свобод╕ (в сво╓му в╕льному вибор╕), то тод╕ людина дола╓ частков╕сть свого ╕снування, розширюючись ╕ накриваючи св╕т (св╕т людей) сво╓ю повнотою. Якщо людина - це виб╕р, то д╕ючи певним чином (д╕ючи за сво╖м вибором), вона (людина) вже вибира╓ в соб╕ людину, яка викону╓ обов'язок.

У м╕жособист╕сних стосунках в╕дпов╕дальн╕сть ставиться людин╕, незалежно в╕д того, вважа╓ ця людина себе в╕льною чи не вважа╓. В╕дпов╕дальн╕сть накладають на людину т╕, хто ╖╖ оточу╓.

В╕дпов╕дальна людина готова в╕дпов╕дати за вс╕ насл╕дки сво╖х д╕й, як╕ вона повинна була б передбачити. Тобто в╕дпов╕дальн╕сть припуска╓ передбачення людини. Вона припуска╓ об'╓ктивн╕ результати. Ц╕ об'╓ктивн╕ результати мають практичний характер, насл╕дки людсько╖ д╕яльност╕.

Д╕╖ зд╕йснюються людьми. ╤ ц╕ люди особисто мають бути в╕дпов╕дальними за насл╕дки сво╖х д╕янь. Це наявне нав╕ть у випадку корпоративно╖ д╕яльност╕. Просто в будь-як╕й корпорац╕╖ ╓ людина, юридично визнана людина, яка зобов'язана д╕яти за статутом, за договором.

Категоричний ╕мператив. Категоричний ╕мператив - це моральна норма, за ╤. Кантом, норма, незалежна в╕д людсько╖ вол╕, проте обов'язкова до виконання, незалежно в╕д людських ц╕лей, що зм╕нюються. ╤мператив ╓ загальнозначущим моральним приписом в людин╕. В людин╕ ╓ ще особисте приписання як особистий принцип. Категоричний ╕мператив - це безумовний принцип повед╕нки людини. Однак людина ма╓ ще г╕потетичний ╕мператив, який ╓ значущим за певних умов.

Категоричний ╕мператив належить до нормотворчост╕ морального розуму. При реал╕ях категоричного ╕мперативу людське бажання ма╓ ╓дину можлив╕сть бути необх╕дним принципом вол╕. Людина бажа╓ лише принципу сво╓╖ вол╕, яка ╓ законом всяко╖ вол╕ всяко╖ розумно╖ людини. Тобто при категоричному ╕мператив╕ в основу кладеться ц╕нн╕сть вол╕ння, в незалежност╕ в╕д зм╕сту цього вол╕ння. Категоричний ╕мператив не ставить ц╕нн╕сть вол╕ння в залежн╕сть в╕д зм╕сту. Св╕т зм╕ню╓ться. Ц╕нност╕ зм╕нюються. ╥х зм╕ст зм╕ню╓ться. В категоричному ж ╕мператив╕ - все незм╕нне. Однак все п╕дпорядковано розумн╕й людяност╕. В категоричному ╕мператив╕ воля людини п╕дпорядкову╓ться ╖╖ розуму, однак не п╕дпорядкову╓ться предметному св╕тов╕. Тобто воля людини моральна як певне ц╕нн╕сне визначення у випадку будь-якого конкретного зм╕сту.

Розумна природа людини ╓ мета сама по соб╕. Ця мета по сво╖й сут╕ - збереження людини як суб'╓кта вс╕х ц╕лей, збереження людства в людин╕. Тому моральна воля завжди передбача╓ ц╕нн╕сть розумно╖ людяност╕. Ц╕нн╕сть розумно╖ людяност╕ ╓ метою само╖ ц╕╓╖ вол╕ людини.

Людина скоря╓ться лише тому, що вона сама в╕льно визнала за основну, чисту ц╕нн╕сть. Ось тут ми бачимо автономн╕сть категоричного ╕мперативу, де закон людсько╖ вол╕ задовольня╓ться судом сумл╕ння. Категоричний ╕мператив говорить про те, що людина ма╓ чинити так, щоб ╖╖ воля мала загальне законодавство. Людина ма╓ чинити так, щоб ставитися до людства в особ╕ конкретних людей як до мети, а не як до засобу. Людина ма╓ ставитися ╕ до себе, ╕ до ╕нших у в╕дпов╕дност╕ з ╕де╓ю людства як мети само╖ по соб╕, говорив ╤. Кант.

Енергетизм. Енергетизм - це вчення про енерг╕ю як про першооснову об'╓ктивного св╕ту. Енергетизм отримав основу в закон╕ про збереження енерг╕╖, в розгляд╕ енерг╕╖ як основи вс╕х вза╓мод╕й. Закон збереження ╕ перетворення енерг╕╖ ╓ основою для енергетизму ╕ для енергетичного п╕дходу у в╕дношенн╕ вза╓мод╕╖ людини ╕ природи.

Енергетизм визна╓ динам╕чну першооснову св╕ту. В соц╕альному план╕ енергетизм в╕дштовху╓ться в╕д закону економ╕╖ енерг╕╖.

М╕ркування в енергетизм╕ ╜рунтуються багато в чому на ╕де╖ екв╕валентност╕ маси та енерг╕╖. Наприклад, теор╕я в╕дносност╕ А. Ейнштейна. Також залуча╓ться до ф╕лософських шукань енергетизму теор╕я корпускулярно-хвильового дуал╕зму Л. де Бройля.

"Енергетичний ╕мператив". "Енергетичний ╕мператив" - це положення, де "етичне" розум╕╓ться як "м╕н╕мальн╕ енергетичн╕ втрати", як економ╕я розумових д╕й ╕ зв╕дси - м╕н╕мальна втрата ментально╖ енерг╕╖.

"Золоте правило моральност╕". "Золоте правило моральност╕" - це вимога не чинити по в╕дношенню до ╕нших так, як ти не хот╕в би, щоби ц╕ ╕нш╕ чинили по в╕дношенню до тебе. Про золоте правило моральност╕ говорить Махабхарата, книга Мокшадхарма. Золоте правило моральност╕ ми бачимо в буддизм╕. Це Трип╕така, книга Дхаммапада. Золоте правило моральност╕ ма╓ Б╕бл╕я - Старий зав╕т, книга Тов╕та. Також золоте правило моральност╕ ма╓ християнство. Це Б╕бл╕я - Новий зав╕т, Нагорна пропов╕дь, ╢вангел╕╓ в╕д Матфея, Коран мусульман, Сунна також м╕стить золоте правило моральност╕.

По сут╕ "Золоте правило моральност╕" - це не робити ╕ншому того, чого не бажа╓ш соб╕, говорив Конфуц╕й. А християнство вказу╓: "Як хочете, щоб з вами чинили люди, так чин╕ть ╕ ви з людьми". Ц╕ слова зустр╕ча╓мо в ╓вангел╕╖ в╕д Матфея.

"Золоте правило моральност╕" не ма╓ загальност╕ закону в силу того, що м╕стить основи обов'язку, зазнача╓ ╤. Кант. Так, злочинець, не бажаючи бути засудженим, скаже суддям: "Не роб╕ть ╕ншому те, чого ви, судд╕, не бажа╓те соб╕".

В "Золотому правил╕ моральност╕" ╕ в "Категоричному ╕мператив╕" ╓ в╕дм╕нност╕, на що вказу╓ ╤. Кант. В "Золотому правил╕ моральност╕" можна бачити загальноприродний закон вза╓модопомоги, про що говорить П. Кропотк╕н. Л. Толстой пом╕ча╓, що про золоте правило моральност╕ говорить етичний принцип ус╕х рел╕г╕й, тих рел╕г╕й, що в╕д╕рвалися в╕д час╕в дикост╕.

В "Золотому правил╕ моральност╕" не може бути загального масштабу повед╕нки для людей. Не роби ╕ншому те, чого не бажа╓ш соб╕. Але ж тод╕ не робиш ╕ншому перепон для задоволення, оск╕льки не бажа╓ш соб╕ перепон для задоволення. А якщо це задоволення - наркотики?..

"Золоте правило моральност╕" заперечу╓ тал╕он. Тал╕он - це колективна в╕дпов╕дальн╕сть роду. "Золоте правило моральност╕" - це ╕ндив╕дуальна в╕дпов╕дальн╕сть конкретно╖ людини, де частково стира╓ться кордон м╕ж "сво╖ми" ╕ "чужими", людьми ╕ншого роду, що п╕дм╕ча╓ А. Д╕ле. "Золоте правило моральност╕" зобов'язу╓ конкретну особу керуватися сво╖м особистим розум╕нням добра ╕ зла. По в╕дношенню до ц╕╓╖ конкретно╖ особи вс╕ люди (╕ "сво╖", й "чуж╕") стають ╕ншими, вс╕ люди зливаються разом по в╕дношенню до конкретного ╕ндив╕да. "Золоте правило моральност╕" розум╕╓ться як розумова настанова для регуляц╕╖ повед╕нки, а не звичай народу. В тал╕он╕ всього цього нема╓.

"Золоте правило моральност╕" ма╓ досто╖нство загальност╕, зв'язуючи людину з ╕ншими людьми, встановлюючи перспективу сп╕вроб╕тництва з ними. Та й сама норма, яка м╕ститься у "Золотому правил╕ моральност╕", ор╕╓нту╓ на загальне, а отже, ╕ на моральне.

"Золоте правило моральност╕" ор╕╓нту╓ суб'╓кта ╕ до себе, ╕ до ╕нших. У зв'язку з цим у "Золотому правил╕ моральност╕" моральн╕сть представлено як загальнозначиму. Однак тут моральн╕сть представлено ╕ дов╕льно. Пропону╓ться виб╕р, виб╕р - у вчинках людини.

Сумл╕ння. Сумл╕ння (або сов╕сть) - це здатн╕сть людини оц╕нювати себе критично у в╕дношенн╕ сво╓╖ нев╕дпов╕дност╕ належному. Сумл╕ння - це переживання людиною сво╓╖ нев╕дпов╕дност╕ належному, це невиконан╕сть обов'язку.

Ми бачимо прояви сумл╕ння, коли у людини ╓ почуття провини, розкаяння. Розум╕ння сумл╕ння розкрива╓ться тод╕, коли ми осмислю╓мо механ╕зми самоконтролю. Сумл╕ння сприйма╓ться нами як автономне. В╕дсутн╕сть автоном╕╖ виражено, коли у людини ╓ страх перед авторитетом або страх перед покаранням, що ма╓ в╕дбутися. В╕дсутн╕сть автоном╕╖ виражено, коли у людини присутн╓ почуття сорому. Сором виража╓ усв╕домлення людиною власно╖ нев╕дпов╕дност╕ певним прийнятим нормам. Сумл╕ння ╕ сором спор╕днен╕ ╕ вказують на в╕дпов╕дальн╕сть перед самим собою, яка наявна у людини. За наявност╕ в╕дпов╕дальност╕ перед самим собою людина збер╕га╓ здатн╕сть згадувати про зд╕йснен╕ нею кепськ╕ вчинки, здатн╕сть оц╕нювати сво╖ власн╕ вчинки як нег╕дн╕.

Наявн╕сть сумл╕ння вказу╓ на те, що людина усв╕домлю╓ себе як морально в╕дпов╕дальну ╕стоту, усв╕домлю╓ себе ╕стотою, яка беззаперечно розум╕╓, що таке добро, ╕ робить все зг╕дно з цим розум╕нням.

Сумл╕ння проявля╓ себе у людини як "внутр╕шн╕й голос", що може сприйматися як незалежний в╕д ╖╖ "я". Однак цей "внутр╕шн╕й голос" може сприйматися як певне пота╓мне "я" людини. "Внутр╕шн╕й голос" може також сприйматися як "друге я", ╕нше "я", голос ╕ншого. Це в╕дбува╓ться через те, що сумл╕ння - це узагальнений голос ╕нших значимих людей.

Розум╕ння сумл╕ння бува╓ р╕зним. Це форма сорому у Т. Гоббса, Ф. Н╕цше, З. Фрейда. Це результат соц╕ального положення людини, про що говорив К. Маркс. Це незгода людини ╕з самим собою, що пом╕ча╓ Дж. Локк. Це також ╕ голос неупереджено╖ рац╕ональност╕ людини, на що вказу╓ Дж. Ролз. Та завжди через прояв сумл╕ння в людин╕ промовля╓ Загальний закон, загальне. Через сумл╕ння в людин╕ говорить його Найвища ╤стина.

Коли проявля╓ться сумл╕ння, то людина усв╕домлю╓ невиконан╕сть свого обов'язку. Сумл╕ння прокида╓ться в людин╕ тод╕, коли вона усв╕домлю╓ незд╕йснене нею добро. Отже, сумл╕ння ма╓ в╕дношення насамперед до почуття в╕дпов╕дальност╕ ╕ почуття обов'язку перед собою та ╕ншими людьми. Сумл╕ння докоря╓ людин╕ тод╕, коли вона в╕дчужу╓ться ╕ полиша╓ св╕й ╕деал, прагнучи ╕ншого, не╕стинного ╕деалу, коли вона не трима╓ться обов'язку в сво╓му в╕льному прояв╕ доброти, добро╖ вол╕.

Сумл╕ння докоря╓ ╕ застер╕га╓, говорить Ф. Н╕цше. Сумл╕ння застер╕га╓ людину не робити певним чином, забуваючи про св╕й обов'язок, критично виставляючи минуле, засуджуючи його, говорить ╤. Кант. Однак сумл╕ння ╕ заклика╓ людину до кращого, ор╕╓нтуючи на турботу ╕ р╕шим╕сть у подоланн╕ негативного в майбутньому, на що вказував М. Гайдегер. Сумл╕ння пробуджу╓ в людин╕ волю до досконалост╕, до ╕деалу. ╤деал, в свою чергу, можна розум╕ти як "спок╕йне сумл╕ння", "чисте сумл╕ння". "Спок╕йне сумл╕ння" або "чисте сумл╕ння" проявля╓ться, коли людина усв╕домлю╓ виконан╕сть сво╖х зобов'язань.

Сумл╕ння завжди в╕льне. Актуал╕зац╕я сумл╕ння завжди говорить про прояви внутр╕шньо╖ зв╕льненост╕ особистост╕. У свою чергу свобода - це життя за сумл╕нням.

Свобода сумл╕ння. Свобода сумл╕ння - це право людини сам╕й визначати сво╖ переконання.

Свобода сумл╕ння - це право на незалежн╕сть людини у в╕дношенн╕ визначення сво╖х переконань. У в╕дношенн╕ рел╕г╕йного св╕тосприйняття свобода сумл╕ння означа╓ свободу в╕роспов╕дання. Свобода сумл╕ння рел╕г╕йно╖ людини - це можлив╕сть бути в╕льним у визначенн╕ рел╕г╕йного культу.

Добро. Це ц╕нн╕сне уявлення, яке виража╓ позитивну значим╕сть чогось по в╕дношенню до певного стандарту.

╢ поняття - моральне добро. Моральне добро - це ц╕нн╕сть, яка не торка╓ться природних (стих╕йних) явищ. Моральне добро - це вчинки, св╕домо сп╕вв╕днесен╕ людиною з ╖╖ вищою ц╕нн╕стю, яка прийма╓ться соц╕умом. Однак моральне добро - це, в той же час, в╕льн╕ вчинки. Моральне добро - це вчинки, сп╕вв╕днесен╕ з ╕деалом.

Добро пов'язане з подоланням в╕докремленост╕ людини. Добро пов'язане з подоланням роз'╓днаност╕ ╕ в╕дчуження м╕ж людьми. Добро - це вза╓морозум╕ння м╕ж людьми. Добро - це моральна р╕вн╕сть людей. Добро - це гуманн╕сть у стосунках м╕ж людьми. Гуманн╕сть, у свою чергу, - це врахування г╕дност╕ ╕ншо╖ людини, а не використання ╖╖ як реч╕.

Добро твориться людиною, особист╕стю. Отже, добро твориться в╕дпов╕дально. Через сотвор╕ння добра людина ста╓ духовно п╕днесеною, знаходить моральну досконал╕сть. Добро ╓ т╕╓ю ц╕нн╕стю, яка ╕сну╓ заради чогось ╕ншого. Добро часто розум╕╓ться також як ц╕нн╕сть сама по соб╕, ц╕нн╕сть, не обумовлена якимись позаморальними якостями. Та й сама етика розгляда╓ться як розум╕ння добра самого по соб╕, про що говорить М. Шелер. Однак добро може розум╕тися як явище, що виника╓ через житт╓ву слабк╕сть людини, що в╕дзначав Ф. Н╕цше.

В╕дношення добра ╕ зла розум╕╓ться також по-р╕зному. ╢ розум╕ння того, що добро ╕ зло як однопорядков╕ феномени перебувають в одноборств╕ одне з одним. Наприклад - ман╕хейство. ╢ ж розум╕ння того, що добро як благо - споконв╕чне, а зло ╓ лише помилкою людини, результатом людських помилкових р╕шень, оск╕льки ╓ наявним в╕льний виб╕р. Однак ╓ ще розум╕ння того, що добро не ╓ к╕нцевим уявленням доброчинного життя людей. Тут добро, а також зло опосередкован╕ певною найвищою ц╕нн╕стю, говорить М.О. Бердя╓в.

Добро - це поняття акс╕олог╕╖, а не онтолог╕╖. Ц╕нн╕сть добра розум╕╓ться як дан╕сть одкровення, що характерне для рел╕г╕╖. Однак ц╕нн╕сть добра також розум╕╓ться як така, що ма╓ соц╕альне перв╕сне кор╕ння.

Добро розум╕ють як основоположне (утил╕таризм). Однак ╓ ще уявлення, зг╕дно якого не добро, а належне (тобто обов'язок) ╓ основоположним (деонтолог╕я). Тут добро ╓ зм╕стовною ╕ ц╕нн╕сною стороною належного (обов'язку). Вчинок людини - як вчинок вольовий ╕ зумовлений законом - ╕ ╓ гарним, зазнача╓ ╤. Кант. Однак, в такому випадку, розум╕ння добра втрача╓ сенс, вказу╓ Г. Гегель. Добро визнача╓ться в сво╖й сутност╕ законами сусп╕льства, держави, говорить Гегель.

Належне обумовлене добром як ц╕нн╕стю. Добро тут - зм╕ст належного. Однак добро по сво╖й сут╕ ╓ насамперед практичним (д╕яльно-практичним) виконанням обов'язку. Добро зд╕йсню╓ться людиною, коли вона викону╓ обов'язок. Поза виконанням обов'язку, поза практикою добра не ╕сну╓, воно не вт╕лю╓ться.

Добро ╕ зло можна п╕знати як одне через ╕нше. При цьому виника╓ обов'язкова необх╕дн╕сть чинити оп╕р злу. Протистояти злу - це ще не означа╓ прийти ╕ вт╕лити добро. Однак добро по сво╖й сут╕ - це саме д╕яння добра. Тобто добро - це коли людина викону╓ моральну вимогу.

В соц╕ум╕ зло несправедливост╕ ма╓ велику руйн╕вну силу. Тому дуже важливо не допускати несправедливост╕. Це нав╕ть значн╕ше, н╕ж робити добро милосердям. Усувати несправедлив╕сть важлив╕ше, н╕ж творити милосердя.

Зло. Це ц╕нн╕сне уявлення, протилежне добру ╕ благу. Зло пов'язують ╕з силами, як╕ викликають негативний стан в людин╕. Це так╕ сили, наприклад, як природн╕ стих╕╖, що викликають катастрофи, згубн╕ для людей. Злом можуть бути соц╕альн╕ умови, через як╕ людина не може творчо розвиватися, не може жити достойно. Злом може бути сама д╕яльн╕сть людей, его╖стична, спрямована проти загального блага. Злом вважаються негативн╕ стани людини, так╕, як хвороба, смерть, стан приниженост╕ або просто злиденн╕сть. П╕д злом розум╕ють д╕яльн╕сть людини, яка спрямована проти норм морал╕, прийнятих в культур╕ людей вс╕ма, вс╕м сп╕втовариством. ╤ншими словами, зло - це протир╕ччя ╕деалу, прийнятому в культур╕.

Злом ╓ д╕яльн╕сть, яка ма╓ негативне значення для стану людей взагал╕. Негативна д╕яльн╕сть спричиня╓ шкоду людям, викликаючи у них страждання, негативн╕ в╕дчуття. Шкода - як матер╕альна, так ╕ духовна - веде до деградац╕╖.

Моральне зло не да╓ можливостей для творчого сп╕вроб╕тництва людей. Для цього моральне зло прагне поселити ворожнечу пом╕ж людьми.

Протид╕ючи моральному злу, культура ор╕╓нтована на те, щоби пробудити в людин╕ критичне ставлення до себе. Культура прагне довести, що небезпека - в сам╕й людин╕. Саме тому небезпечною може бути сама д╕яльн╕сть людини, ╖╖ активн╕сть. Через це людина ма╓ насамперед навчитися критично ставитися до само╖ себе. Культура завжди була ор╕╓нтована на те, щоб людина була з╕браною, зосередженою ╕ бачила сво╖ недол╕ки, розвивала себе як ц╕л╕сну особист╕сть, а не просто особист╕сть, здатну до якихось певних функц╕й. Ц╕л╕сн╕сть пробуджу╓ творч╕сть, у тому числ╕, творч╕сть по в╕дношенню до себе.

Людська уява вт╕лю╓ в образи брудних демон╕чних ╕стот в╕дчуття болю, р╕зноман╕тн╕ негативн╕ переживання, так╕ як образа, гн╕в, страх, як╕ створюють дисгармон╕ю, несучи людин╕ деструктивн╕ начала навколишнього св╕ту. Вт╕люючи все негативне навколишнього св╕ту в негативн╕ образи сво╓ю уявою, людина визнача╓ ступ╕нь небезпеки цього св╕ту, з'ясову╓ способи усунення ц╕╓╖ небезпеки.

Зло навколишнього св╕ту, природи, всесв╕ту ╕ндив╕д бачить у хаос╕, який загрожу╓ порядку, створеному людиною. Перша реальна загроза - це природн╕ катакл╕зми, що несуть катастрофи.

Зло людського св╕ту, соц╕уму людина бачить у протиставленн╕ особистост╕ ц╕лому соц╕уму. Зло людського духу, душ╕ людини поляга╓ у втрат╕ ц╕л╕сност╕, дисгармон╕╖ душ╕ ╕ т╕ла.

Антична етика бачила зло в людськ╕й зв╕рячост╕, нестриманост╕ в╕д шк╕дливого, в розпутному способ╕ життя, про що говорить Ар╕стотель. Зло людського духу - це коли цей дух опуска╓ться до тваринного р╕вня.

Проблема зла пос╕да╓ ч╕льне м╕сце в рел╕г╕ях спас╕ння - таких як буддизм, зороастризм, християнство. Зокрема в Б╕бл╕╖ злом ╓ порушення договору м╕ж людьми ╕ Богом. Зло, зла людина поста╓ як людина, позбавлена буття, така, що загубила повноту духу, недосконала, оск╕льки не ма╓ внутр╕шньо-душевно╖ орган╕зац╕╖ та впорядкованост╕.

У рел╕г╕йн╕й ф╕лософ╕╖ зло - це порушення ц╕льност╕ ╕снуючого, дисгармон╕я в╕дносин ц╕лого ╕ частин. Про це говорять М. Бердя╓в, В. Соловйов, С. Франк, М. Лоський, П. Флоренський.

Злом ╓ в╕дсутн╕сть жалост╕, на що вказу╓ А. Шопенгауер, в╕дчуження людини, ╖╖ експлуатац╕я. Про експлуатац╕ю говорить К. Маркс.

Зло - це дегуман╕зац╕я. Дегуман╕зац╕ю культури розглядають екзистенц╕ал╕зм, Х. Ортега-╕-Гасет. Ф╕лософи вбачають зло у приниженн╕ людини. Моральне зло кри╓ться у так╕й повед╕нц╕ людини, яка пов'язана з обманом ╕ насильством.

Зло ╕нод╕ може знищувати ╕нше зло, часто - б╕льше зло. При цьому проявля╓ться пожадлив╕сть ╕ властолюбство. Однак результатом цього можуть бути, наприклад, об'╓днання держави, новизна в техн╕ц╕, коли пожадлив╕сть уда╓ться до ╕нновац╕й. Властолюбство людини нер╕дко ╕нтегру╓ держави, що можна розум╕ти як позитивний ефект

Побороти зло може лише моральна досконал╕сть людини.

Благо. Це стан досконалост╕ як справдженого ╕снування. Давньогрецьк╕ ф╕лософи бачили т╕сний зв'язок ╕ тотожну ╓дн╕сть м╕ж "благом" ╕ "божеством розуму". Давньогрецьк╕ ф╕лософи розум╕ли благо як складову м╕стичного досв╕ду. При цьому мудрець знаходить просв╕тл╕ння, в╕дчуваючи просв╕тлену сутн╕сть речей, коли безкорисливе ╕ даремне споглядання ста╓ дорогим, а отже, збагачу╓ мудреця благом.

Давньогрецьк╕ ф╕лософи розум╕ли благо як св╕тло, яке осява╓ ╕стину буття, про що пише Платон. Тут благо невловиме у сво╖й суб'╓ктивн╕й основ╕. Плот╕н каже про те, що благо ╓ трансцендентною основою буття. Але Бог - це надблаго, на що вказу╓ Плот╕н. В християнств╕ благо розум╕╓ться як ╓дн╕сть, завершена ц╕л╕сн╕сть. Про це говорить Боец╕й. Бог - благо.

Благо у ф╕лософ╕╖, починаючи з Х╤Х стол╕ття, вже розум╕╓ться як ц╕нн╕сть. Проте поняття благо все ж таки ╕ в╕дм╕нне в╕д поняття ц╕нн╕сть. Розум визна╓ те, що ╓ благо. Розум людський. Те, що ╓ благо, визна╓ людський розум. Те, що ╓ благом, завжди загальновизнане. Отже, благо завжди деякою м╕рою об'╓ктивне. Та чи ╕нша р╕ч може бути визнаною розумом як благо. Однак ця р╕ч може так ╕ не стати ц╕нн╕стю для серця. Адже серцю не накажеш. Те, що ма╓ ц╕нн╕сть, пережива╓ться серцем. Те, що ц╕нне, завжди ╓ особист╕сним.

Античн╕сть установлю╓ благо в п╕дмурок етики, етичних принцип╕в. Ц╕ установлення ми бачимо у Ар╕стотеля. Однак особливе м╕сце в елл╕нськ╕й ф╕лософ╕╖ пос╕да╓ розум╕ння вищого блага. Розум╕ння вищого блага ма╓ в╕дношення до вчень про спас╕ння. Спас╕ння людини ╕ людства безпосередньо пов'язане з рел╕г╕╓ю цього вищого блага.

Мета ╕ засоби. Мета (або ц╕ль) ╕ засоби - це ц╕нн╕сн╕ в╕дносини мети ╕ засоб╕в, коли оц╕нюються засоби в доц╕льн╕й д╕яльност╕ людини ╕ визнача╓ться - "мета виправдову╓ засоби" чи н╕.

╢ дв╕ точки зору у в╕дношенн╕ мети ╕ засоб╕в. Перша говорить про те, що мета виправдову╓ засоби. Цю точку зору мав Н. Мак╕авелл╕. Друга точка зору говорить про те, що реальна ц╕нн╕сть засоб╕в обумовлю╓ ц╕нн╕сть результат╕в, як╕ досягаються. Про це говорять М. Ганд╕, А. Швейцер.

Людина сама ма╓ розум╕ти, як╕ засоби необх╕дн╕ для забезпечення власно╖ безпеки. При цьому вона повинна покладатися на св╕й власний розум, ор╕╓нтуючись на природне право, про що каже Т. Гоббс.

Блага мета людини виправдову╓ засоби. Однак д╕╖ людини, яким переду╓ досить вагомий задум, обумовлюють засоби, необх╕дн╕ для досягнення цього задуму. Зрештою досягнення мети ма╓ компенсуватися, а отже, виправдати витрати та вс╕ляк╕ незручност╕, як╕ мали м╕сце в процес╕ досягнення мети.

Зусилля стають правом╕рними через правом╕рн╕сть мети. Тому необх╕дно важливим ╓ сам зм╕ст мети. Мета ╕ засоби мають бути узгодженими. Засоби повинн╕ бути адекватними ╕ мають забезпечувати досягнення мети з найменшими затратами. Це практична сторона розум╕ння мети ╕ засоб╕в. Етична ж сторона справи розгляда╓ться тод╕, коли виника╓ таке питання: чи можна зд╕йснювати будь-як╕ д╕╖ заради благих нам╕р╕в чи не будь-як╕? Адже д╕╖ людини можуть бути ╕ не моральними. Якщо заради благих нам╕р╕в можна зд╕йснювати будь-як╕ д╕╖, ╕ нав╕ть не моральн╕, то сама моральн╕сть ста╓ довол╕ в╕дносним поняттям. Тобто тут ми ма╓мо справу з релятив╕стським поглядом на етичн╕ проблеми.

Не будь-як╕ д╕╖ людини мають бути припустимими заради благих нам╕р╕в. Т╕ д╕╖ допустим╕, як╕ ведуть до вищо╖ мети.

Та коли, в залежност╕ в╕д стратег╕╖ й тактики сво╓╖ д╕яльност╕, людина вибира╓ соб╕ засоби, то тут фактично сам╕ д╕╖ виступають засобами. В такому випадку д╕╖ можуть бути морально недосконалими в силу того, що ц╕л╕ людини ╓ добрими ╕ благими - лише в уяв╕ людини. Насправд╕ ж ця доброта - чисто суб'╓ктивна, тобто ма╓ лише особист╕сний характер, для особистост╕. В ц╕лях людини може ╕ не бути об'╓ктивност╕. А пересл╕дуючи ц╕л╕, людина пересл╕ду╓ лише абстрактне, в╕д╕рване в╕д життя добро. Тобто д╕╖ людини можуть зд╕йснюватися як засоби, зд╕йснюватися скеровано, ╕нтенц╕онально на благу мету. Однак ц╕ д╕╖ можуть бути ц╕лком неморальними, адже ц╕ль ╕ доц╕льн╕сть, тобто в╕дпов╕дн╕сть д╕яльност╕ людини ╕ засоби на цю д╕яльн╕сть, це ще не ╓ моральн╕стю. Моральне повинно мати в╕дношення до загальних принцип╕в людей.

Мета, яко╖ досяга╓ людина, сама ста╓ засобом для наступних нових ц╕лей. ╢дн╕сть мети ╕ засоб╕в виника╓ тод╕, коли засоби визначено зг╕дно з ц╕лями, а не ╜рунтуються на суб'╓ктивних м╕ркуваннях людини. Якщо засоби визначено у в╕дпов╕дност╕ з ц╕лями, то ц╕ль не ста╓ в залежн╕сть в╕д засоб╕в, ╕ засоби не виводяться з мети. Адже вищ╕ ц╕л╕ людини - це моральн╕ ц╕л╕ як моральний ╕деал. А досягти цього ╕деалу неможливо. Його не можна практично реал╕зувати. Якщо людина д╕╓ з ор╕╓нтац╕╓ю на ╕деал, ╖й треба враховувати вза╓мозалежн╕сть ц╕лей ╕ засоб╕в. У практичних реал╕ях ц╕л╕ ╕ засоби розум╕ються як насл╕док застосування засоб╕в.

Коли ми говоримо про мету як ╕деал, то не можна зазирати в далеке майбутн╓. Т╕льки тод╕ ма╓мо шанс побачити вза╓мозв'язок мети ╕ засоб╕в. По сут╕ справи, неможливо зд╕йснити ц╕л╕, як╕ ор╕╓нтуються в недосяжне майбутн╓, що ми бачимо у ф╕лософ╕╖ Ж.-П. Сартра, неможливо зд╕йснити ц╕л╕, як╕ представлен╕ у сво╖х практичних реал╕зац╕ях як ╕деал. Якщо мета функц╕ону╓ як ╕деал ╕ знаходиться в недосяжно далекому майбутньому, то таку ц╕ль неможливо реал╕зувати, вт╕лити, зд╕йснити. Адже при рухов╕ до мети об'╓ктивна д╕йсн╕сть посуне нас до багатьох корекц╕й.

Людина, зачарована досягненням мети, знаходить багато припущень як безл╕ч ╕нших ц╕лей. Через це моральний ╕деал як вища ц╕нн╕сть людини ╓ лише п╕дставою ╕ критер╕╓м оц╕нки цього ╕деалу, а не сама мета, до яко╖ прагне людина.

Моральний ╕деал як вища ц╕нн╕сть - це насамперед ц╕нн╕сть, а не зм╕ст мети. Тому моральний ╕деал як вища ц╕нн╕сть - це шлях людського життя, а не к╕нцева результуюча мета цього життя. Про це говорить М. Бердя╓в.

В╕дношення гуман╕зму до мети ╕ засоб╕в. В╕дношення гуман╕зму до мети ╕ засоб╕в виражено в абстрактному гуман╕зм╕, де мета може не виправдовувати засоби, оск╕льки ц╕нн╕сть засоб╕в обумовлю╓ ц╕нн╕сть результат╕в, як╕ досягаються.

Щастя. Щастя - це благо як самодостатн╕й стан життя. Щастя - це к╕нцева суб'╓ктивна мета д╕яльност╕ людини. В щаст╕ не все залежить в╕д людини. Однак те в щаст╕, що залежить в╕д людини, - ╓ доброчесн╕сть.

Щастя може бути представлене як стан ╕нтенсивно╖ радост╕. Щастя пов'язували з в╕дсутн╕стю страждань ╕ безтурботн╕стю душ╕, про що писав Еп╕кур. Щастя пов'язували ╕з внутр╕шньою ст╕йк╕стю. Про це говорили сто╖ки. Щастя пов'язували з досконалою д╕яльн╕стю, з д╕яльним розумом. Цей зв'язок бачив Ар╕стотель.

╢ р╕зне розум╕ння шлях╕в досягнення щастя:

1. Людина досяга╓ щасливого стану безпосередньо. Притому досягнення щастя залежить в╕д того, в як╕й м╕р╕ людина керу╓ться сво╖м бажанням щастя. Таке розум╕ння щастя мали евдемон╕чн╕ вчення.

2. Шлях до щастя передбача╓ в╕дмову в╕д нього, в╕д щастя. Тобто в прагненн╕ до щастя не можна керуватися почуттям задоволення. Про таке щастя говорять антиевдемон╕чн╕ вчення к╕н╕к╕в, сто╖к╕в, скептик╕в, рел╕г╕йних мислител╕в.

Якщо людина уявить соб╕ стан щастя досягнутим, то все одно життя як св╕дома ╕ доц╕льна д╕яльн╕сть з╕ сво╖ми тяготами лиша╓ться невичерпною. Тобто щастя неможливо уявляти як досяжну мету. Так само щастя неможливо бачити в думках як досяжну мету.

За Аристотелем щастя бува╓ двох р╕вн╕в. Перший р╕вень щастя (вищий) пов'язаний з╕ споглядальною д╕яльн╕стю, з чеснотами розуму. Цей р╕вень щастя явля╓ собою щось божественне, р╕дк╕сне за виникненням. Другий р╕вень щастя пов'язаний з етичними чеснотами. За цими двома р╕внями закр╕пилися два поняття: щастя ╕ блаженство.

Щастя явля╓ собою синтез ╕ гармон╕йне по╓днання задоволень, а не окреме задоволення. Щастя обумовлене певними уявленнями про нього. Щастя обумовлене каноном, зразком того, що таке щастя, що явля╓ собою щаслива людина сама по соб╕.

Щастя одних людей залежить в╕д щастя ╕нших.

За ╤. Кантом щастя поста╓ як суб'╓ктивне почуття ╕ тому не може бути основоположним у сво╖й загальнозначимост╕, у сво╖й загальност╕ як ознака моральност╕, не може бути ознакою моральност╕.

Чесноти людини необов'язково доповнюються ╖╖ житт╓вим добробутом, добробутом як щастям. Проблема щастя взагал╕ не ╓ центральною проблемою в р╕шенн╕ етичних питань.

Свобода. Свобода - це ╕дея, яка в╕дбива╓ в╕дношення, при якому людина в сво╖х актах в╕дчува╓, що ╓ причиною, яка ╖х визнача╓, що вони, ц╕ акти, безпосередньо не обумовлен╕ тими чи ╕ншими факторами. Буденне розум╕ння свободи - це в╕дсутн╕сть принуки, коли людина чинить, як хоче. Рел╕г╕я розум╕╓ свободу як благодать. Ф╕лософ╕я розум╕╓ свободу як п╕знану необх╕дн╕сть. В╕льна людина розум╕╓ об'╓ктивн╕ меж╕ сво╖х д╕й ╕ можливост╕ власних зусиль по розширенню сво╖х д╕й.

Свобода людини - це не т╕льки в╕дсутн╕сть обмежень для людини. Свобода - це ще й здатн╕сть, яка дозволя╓ людин╕ компенсувати ╕снуюч╕ обмеження для сво╖х д╕й. Тобто мова йде про компенсаторн╕ процеси людини.

Свобода людини зроста╓ з розвитком ╖╖ досв╕ду, з накопиченням знань. Свобода зб╕льшу╓ться з розвитком техн╕ки, вс╕ляких техн╕чних пристосувань. Техн╕кою людина завойову╓ прост╕р. При цьому використовуються знання як важливий компонент прогресу. Саме тому знання - сила. Про це говорить Ф. Бекон.

Людина може знижувати р╕вень свободи ╕ розширювати обмеження всередин╕ свого духу за рахунок власного невм╕ння. Невм╕ння обумовлю╓ людину, обмежу╓ ╖╖ свободу д╕й, робить ╖╖ залежною. Те ж саме - ╕ в╕д незнання. Невм╕ла ╕ незнаюча людина знижу╓ р╕вень сво╓╖ свободи ╕ незалежност╕. Обмеження свободи, незалежн╕ в╕д людини, що сковують ╖╖ свободу, можуть та╖тися в людин╕ у вигляд╕ страх╕в. Еп╕кур, С. К'╓ркегор вказують на те, що обмеження, обумовлен╕ страхами, зв╕льнення в╕д яких да╓ людин╕ свободу. Обмеження ╕ зниження р╕вня свободи можуть бути в╕д страху само╖ свободи, на що вказу╓ Е. Фром. Людина може переживати стан повно╖ свободи ╕ абсолютно╖ втрати страху, в╕д чого ста╓ страшнувато. Адже страх, насторожен╕сть обер╕гають людину. Людина пристосову╓ться до зовн╕шн╕х реал╕й. Обмеження свобод╕ приносять пристраст╕-афекти, про що говорили Б. Сп╕ноза, Р. Декарт.

Свободу можна розглядати як незалежн╕сть вол╕ в╕д принуки з боку чутт╓вост╕, що п╕дм╕чав ╤. Кант. Свободи людини може обмежувати влада. Влада може чинити тиск на людину. Цей тиск може бути нер╕вном╕рним, що необх╕дно розц╕нювати як насильство. Владний тиск може бути у вигляд╕ пол╕тичного насильства. Також над людиною може чинитися правове насильство.

Для детерм╕н╕зму (обумовленост╕) не ╕сну╓ свободи. В╕н (детерм╕н╕зм) заперечу╓ свободу, адже знання об'╓ктивних умов ╕снування тих чи ╕нших об'╓кт╕в ╓ певними способами визначення р╕шень ╕ д╕й людини. Знання в╕дбивають законом╕рност╕ ╕ повторюваност╕ в об'╓ктивно ╕снуючих об'╓ктах, предметах. Ц╕ знання людина використову╓, щоби передбачити зм╕ни об'╓кт╕в. Зг╕дно з цим людина ╕ буду╓ сво╖ плани, вир╕шу╓ проблеми ╕ д╕╓.

Детерм╕н╕зм показу╓, що самост╕йне, особист╕сне вол╕ння людини - всього лише результат попереднього досв╕ду ╕ндив╕да. На перший погляд, в╕льна воля людини не ╓ в╕льною по в╕дношенню до морально╖ повинност╕.

Свобода людини поляга╓ в свобод╕ вибору. Для цього потр╕бн╕ альтернативн╕ положення, щоби було з чого вибирати. Однак свобода - це дов╕льний виб╕р. ╤ не просто дов╕льний виб╕р, а дов╕льний виб╕р належного р╕вня, тобто належна дов╕льн╕сть. Належна дов╕льн╕сть - це дов╕льн╕сть, ор╕╓нтована на вище благо, враховуючи сучасний стан речей.

У класичн╕й ф╕лософ╕╖ свобода розум╕лася як д╕я людини, яку вона зд╕йсню╓ з╕ знанням, розум╕нням обмежень на ╖╖ д╕ю, обмежень, як╕ ╕снують об'╓ктивно. При цьому вчинок людини зд╕йсню╓ться без яко╖сь принуки в умовах в╕льного вибору можливостей, ╕з застосуванням розуму. Тобто в╕льна людина - це людина, яка розумно зд╕йсню╓ св╕й виб╕р. Виб╕р може бути в напрямку любов╕. Адже "любов - найсильн╕ша складова нашого життя, гавань над╕╖ ╕ веселощ╕в, екстазу; любов - руйн╕вниця вс╕х закон╕в, ус╕х умовностей; любов - визволитель" (Скиба 2018: 146). Може виникати визволення ╕ в╕дчуття свободи.

Свобода людини як сваволя - це негативна свобода. Свобода людини як творч╕сть - це позитивна свобода. Однак виника╓ питання: позитивн╕сть належить до творчост╕ чого? Адже творитися може й зло.

Свобода може розум╕тися як незалежн╕сть мудреця в╕д зовн╕шн╕х речей ╕ обставин (автарк╕я античност╕). Однак свобода може розум╕тися як в╕ддан╕сть, в╕ддан╕сть Христу у християн, наприклад. В такому випадку свобода реал╕зу╓ться через благодать, яку да╓ Христос. Таке розум╕ння свободи притаманне середньов╕ччю. В епоху В╕дродження свобода - це всеб╕чний розвиток особистост╕, розвиток, що не ма╓ якихось перепон, як╕ заважають цьому розвитков╕.

У класичн╕й н╕мецьк╕й ф╕лософ╕╖ свобода розум╕╓ться як добра воля, п╕дпорядкована моральному закону. Однак, п╕дкорившись моральному закону, добра воля залиша╓ться все ж в╕льною ╕ творить сама закони, в╕дпов╕дно до основного морального закону. Про це говорить ╤. Кант.

╤. Кант зазнача╓, що людина ╓ в╕льною при осягненн╕ сво╖м розумом власних ц╕лей, знаходячись в ноуменальному св╕т╕, а не у феноменальному, де владарюють ф╕зичн╕ причинн╕ зв'язки.

В╕льна людина здатна робити виб╕р, розр╕зняючи добро ╕ зло. Про це пише Ф. Шелл╕нг. Свобода не ма╓ в╕дношення до розгнузданост╕ людини, до абсолютно╖ й безмежно╖ самост╕йност╕ ╖╖ вольових поривань, автономних у сво╖х п╕дставах. Свобода автономно╖ вол╕ - це якраз приборкання свавол╕.

Мораль вказу╓, що свобода - це погодження особисто╖ вол╕ з обов'язком. Моральна свобода - це особливе самовладання, коли, прагнучи до особистих ц╕лей, людина залиша╓ться в рамках, прийнятих сп╕втовариством норм. Адже свободу одн╕╓╖ людини обмежено свободою ╕ншо╖. Тому людина так чи ╕накше ма╓ обмежувати сво╖ вольов╕ спонуки, п╕дпорядковуючи ╖х (ц╕ спонуки) дотриманню прав ╕нших людей, ор╕╓нтуючись на справедлив╕сть.

В класичних уявленнях свобода ╓ розумною. Це ми бачимо в ╤. Канта. В посткласичних уявленнях, в уявленнях Ф. Н╕цше та З. Фрейда, де розум ╓ етично нейтральним, свобода розум╕╓ться як активн╕сть творчого "Я" людини, про що пише А. Бергсон. Тут воля людини, а також ╖╖ протилежност╕, так╕ як ╕ррац╕ональна уява ╕ одухотворен╕сть з╕ сво╖ми моментами натхнення, опосередкують д╕ю розуму на афекти (на спонукання, пристраст╕, емоц╕╖, почуття). В такому випадку свобода за допомогою творчо╖ уяви, творчо╖ ╕мпров╕зац╕╖, творчого рац╕онального планування прорива╓ться до нового.

У випадку в╕дсутност╕ новизни ╕ творчого акту нового, свобода прорива╓ться до смерт╕, про що говорить

А. Камю.

Сваволя людини - це ╖╖ негативна свобода. Зв╕льнення у людини почина╓ться ╕з самообмеження. Моральна д╕я людини ╓ в╕льною через те, що вона - в╕дпов╕дальна, говорить Ж.-П. Сартр. В╕дпов╕дальн╕сть пропону╓ р╕шення ╕ виконання завдань д╕╖ в конкретн╕й житт╓в╕й ситуац╕╖. В таких умовах компонентом свободи в людин╕ ╓ ╖╖ самост╕йн╕сть у прийнятт╕ р╕шення ╕ в д╕╖ по його виконанню.

Людина повн╕стю в╕льна, коли вона повн╕стю п╕дпорядкувала себе надособистим ц╕нностям. В так╕й ситуац╕╖ людина дов╕льно сама себе самодетерм╕ну╓ (самообумовлю╓). Однак це вона робить в╕дпов╕дно до сво╓╖ вищо╖ ц╕нност╕.

Свобода траг╕чна через те, що людина в╕льна стосовно добра ╕ зла. Людин╕ надано добров╕льну ╕ св╕дому перевагу добра ╕ зла.

Свобода вол╕. Свобода вол╕ - це поняття, яке розкрива╓ здатн╕сть ╕ндив╕да до морального самовизначення. Свобода вол╕ розум╕╓ться як здатн╕сть людського розуму самовизначитися ╕ зор╕╓нтуватися на створення нових особливих причинностей. Про це говорять у сво╖й ф╕лософ╕╖ Аристотель ╕ Гегель.

Свобода вол╕ розум╕╓ться як незалежн╕сть в╕д зовн╕шн╕х причинностей, що породжу╓ в людин╕ здатн╕сть самовизначитися в цьому св╕т╕. Ц╕ ╕де╖ несуть сво╓ю ф╕лософ╕╓ю Платон та ╤. Кант.

В античност╕ в╕дплата як фатум (доля) передбача╓ справедлив╕сть у вигляд╕ компенсац╕╖. Передбача╓ться компенсаторна справедлив╕сть. Тобто передбача╓ться в╕дшкодування збитк╕в в╕д фатуму (дол╕), в╕д непроглядно╖ необх╕дност╕. Особиста в╕дпов╕дальн╕сть людини тут не береться до уваги. В╕дпов╕дальн╕сть не передбача╓ свободу вол╕. Свобода вол╕ й сама приходить як випадок, як компенсаторна справедлив╕сть через ╕снування в╕дплати, дол╕ (фатуму) непроглядно╖ необх╕дност╕.

Однак в елл╕н╕зм╕ присутн╓ розум╕ння того, що людська душа вибира╓ св╕й шлях ╕ несе в╕дпов╕дальн╕сть за зроблений виб╕р, про що пише Платон. Проте такий стан речей все ж не ма╓ в╕дношення до свободи ╕ свободи вол╕, оск╕льки представлений як аскетичний стан людини. Платон говорить про особливий аскетичний стан. В╕н ма╓ в╕дношення насамперед до вищого блага.

В античност╕ свободу вол╕ розум╕ли ╕ як самовизначення людського розуму, де присутн╕ незалежн╕ р╕шення розуму, про що пише Аристотель. В такому положенн╕ розум представлено як щось в╕льне ╕ самовладне, на що вказу╓ ф╕лософ╕я Аристотеля.

Аристотель говорить про саморух душ╕ ╕ самовизначення розуму. В ╕стор╕╖ розум╕ння свободи вол╕, представлене саморухом душ╕ ╕ самовизначенням розуму, де людина вигляда╓ як продукт сво╖х власних зусиль ╕ свого власного вибору, зм╕нилося Божественною благодаттю. Пот╕м були спроби сум╕стити людську свободу ╕ Божественну благодать. Еразм Роттердамський робив под╕бн╕ спроби. Це спроби сум╕стити д╕яння з подякою (д╕яння - людська свобода, подяка - Божественна благодать).

У в╕дношенн╕ природи Божественно╖ благодат╕ та ╖╖ набуття людиною ╕снувало два протилежних твердження. Перше твердження говорить про те, що не кожн╕й людин╕ дано отримати благодать. ╤ якщо не дано, то н╕як╕ д╕яння з боку людини не допоможуть. Друге Твердження говорить про те, що благодать ╓ набутком кожно╖ людини. Тут, ╕ в першому, ╕ в другому твердженн╕, свобода вол╕ або Божественна благодать розум╕╓ться як певний стан душ╕, стан, який може переживатися людиною, а може й не переживатися. ╤ в першому, ╕ в другому положенн╕ мова йде про подяку.

Спочатку свобода вол╕ розум╕лася як подяка. Пот╕м подяка зм╕нилася д╕янням, п╕сля чого д╕яння зм╕нилося подякою. П╕сля таких напрацювань ╕стор╕╖ була спроба сум╕стити в людин╕ д╕яння ╕ подяку.

В класичн╕й н╕мецьк╕й ф╕лософ╕╖ в╕льну волю розум╕ють як здатн╕сть до самовизначення, незалежно в╕д чутт╓вих спонукань людини, що ми бачимо у ╤. Канта. В╕льну волю розум╕ють як сходження в╕д почутт╓вих потяг╕в людини до ╖╖ усв╕домлено╖ постановки мети, що представлено у Й. Ф╕хте. Однак класична н╕мецька ф╕лософ╕я говорить про свободу вол╕ ╕ як про ╕ррац╕ональне, а не лише як про панування розуму над чутт╓в╕стю, що ми бачимо у Ф. Шелл╕нга. В такому випадку в╕льна воля може вибирати не т╕льки добро, але й зло ╕ дотримуватися зла. Притому обране добро може виявитися злом просто через недостатню по╕нформован╕сть людини. Отже, ╕ саму свободу вол╕ можна розум╕ти як певний ступ╕нь практично╖ ╕нформованост╕, про що говорять Г. Гегель ╕ К. Маркс. Тод╕ свободу вол╕ можна розум╕ти як здатн╕сть людини приймати в╕рн╕ р╕шення з╕ знанням справи, на що вказу╓ Ф. Енгельс.

Н. Гартман говорить, що людина волод╕╓ в╕льною волею нав╕ть у в╕дношенн╕ до Бога, що вигляда╓ як стан божественного в людин╕. Людина ма╓ в╕льну волю до ц╕нностей, ц╕нностей ╕ Бога, ╕ св╕ту, на що вказу╓ Н. Гартман. Св╕т не ма╓ детерм╕нуючо╖ сили як ц╕нност╕. Однак й ╕деальн╕ ц╕нност╕ не можуть визначити вчинки людини. Все це т╕льки ор╕╓нту╓ людину, яка волод╕╓ в╕льною волею.

В╕льна воля для одних ф╕лософ╕в - це дотримання вказ╕вок Бога як трансцендентно╖ основи, а для ╕нших - це збереження себе ╕ конструювання певних ц╕нностей для зд╕йснення сво╓╖ свободи, про що говорить екзистенц╕ал╕зм. Деяк╕ ф╕лософи так╕ протилежн╕ точки зору прагнуть сум╕стити, сполучаючи Божественну благодать ╕ в╕льне самовизначення людини. Ц╕ спроби роблять М. Лосський, Б. Вишеславцев, С. Булгаков. ╢ спроба уявити свободу вол╕ як творчий акт, максимально в╕льний, акт, що ма╓ самопануючу ц╕нн╕сть. Про це говорить М. Бердя╓в. Однак у будь-якому випадку максимальна свобода, яка наближа╓ться до абсолюту, посилю╓ важк╕сть в╕дпов╕дальност╕ в людин╕.

Зв'язок етичних категор╕й. Зв'язок етичних категор╕й можна знайти, розглядаючи категор╕ю сов╕ст╕. Сов╕сть ╓ формою морально╖ самосв╕домост╕ ╕ самоконтролю. Тому через категор╕ю "сов╕сть" лежить зв'язок з ╕ншими основними категор╕ями етики. Через сов╕сть людина усв╕домлю╓ невиконан╕сть обов'язку. Так само через сов╕сть людина усв╕домлю╓ незд╕йснене нею добро. Сов╕сть, обов'язок ╕ добро - це основн╕ категор╕╖ етики.

Чеснота. Це поняття, яке означа╓ здатн╕сть людини св╕домо сл╕дувати добру. Св╕доме ╕ тверде сл╕дування добру, що характеризу╓ чесноту, вимага╓ в╕д людини зусиль. В чеснот╕ людина вт╕лю╓ св╕й ╕деал як досконале. В чеснот╕ людина виража╓ свою ╕ндив╕дуал╕зован╕сть. В чеснот╕ людина виража╓ дов╕льн╕сть сво╓╖ морал╕, сво╖х моральних настанов. Чеснота - це фактична присутн╕сть моральност╕ в ╕ндив╕д╕, яка з'╓дну╓ во╓дино вс╕ складов╕ особистост╕ та направля╓ повед╕нку. Чеснота сп╕вв╕дноситься з метою людини, яка ╓ для не╖ досконал╕стю, яка явля╓ собою вищий ╕ самодостатн╕й стан духу.

Чеснота практику╓ться людиною заради само╖ ж чесноти через те, що приносить задоволення ╕ рад╕сть, притаманн╕ т╕льки ╖й, т╕льки ц╕й чеснот╕.

Чеснота ╓ ладом характеру, в якому наявн╕ ╕ стан природно╖ чутливост╕, ╕ розумн╕сть. За рахунок цих складових чеснота ма╓ здатн╕сть чинити якнайкраще до всього, що ма╓ в╕дношення до насолоди людини. Про це пише Аристотель. Чеснота - це моральн╕сть як д╕яльн╕сть, ╕ тому вона реал╕зу╓ться у вчинках. Ц╕ вчинки як зразки повед╕нки сп╕вв╕дносяться ╕з сусп╕льною практикою. Чеснота - це в╕льна д╕я людини, при як╕й обов'язково ╓ ризик власних р╕шень, за як╕ необх╕дно в╕дпов╕дати. Чеснота практично ╕ д╕яльно протисто╖ть недоброчинному як порочному.

Чесноту пов'язують з╕ щастям як вищим благом, де вона поста╓ як шлях до щастя ╕ явля╓ собою сутн╕сн╕ елементи самого щастя, що розкрито у ф╕лософ╕╖ Аристотеля.

Чеснота розум╕╓ться як найкращий, такий, що в╕дпов╕да╓ сво╓му призначенню, досконалий стан людсько╖ душ╕. Чеснота присутня, коли пристраст╕ людини дослухаються до вказ╕вок розуму. Чеснота - це направлений розум, який погоджу╓ться з направленостями почутт╕в, що пом╕ча╓ Аристотель. Чеснота знаходить золоту середину, де нема╓ н╕ надлишку, н╕ недол╕ку як порочност╕. Чеснота - це завжди в╕рне судження людини, а отже, воно ╓ сп╕вв╕дносним з╕ звичайними законами соц╕ального життя.

Проте ╓ розум╕ння чесноти як не пов'язано╖ з╕ щастям, що можна виявити у ╤. Канта. Зг╕дно з ╤. Кантом, в такому випадку чеснота п╕дкорю╓ться обов'язку. Б╕льш того, чеснота ╓ така мета, яка сама по соб╕ ╓ обов'язком. У такому випадку чеснота виводиться з певних основоположень. Ц╕ основоположення не мають н╕якого в╕дношення до звички людини робити добр╕ справи, однак ╓ обов'язок виконати необх╕дне як добру справу. Тут чеснота ╓ обов'язком, коли людина ма╓ тверд╕сть вол╕ у виконанн╕ обов'язку, про що говорить ╤. Кант. У такому випадку людина сво╖м законотворчим розумом чинить моральну принуку над собою. Ось тут розум ма╓ таку силу, що здатен виконати закон, ╕ це п╕дтверджу╓ ф╕лософ╕я ╤. Канта.

Виокремлюють так╕ чесноти як мудр╕сть, мужн╕сть, справедлив╕сть ╕ пом╕рн╕сть. Про ц╕ чесноти говорять Сократ ╕ Платон. За Платоном мудр╕сть ╓ розумом споглядального характеру. Мудр╕сть розум╕╓ться також ╕ як теоретичний розум, який спогляда╓ ╓дине, що видно з ф╕лософ╕╖ Аристотеля. Цей теоретичний розум в╕др╕зня╓ться в╕д розсудливост╕ як практичного розуму, що п╕зна╓ ╓дине, зазнача╓ Аристотель. Цей розсудливий розум пов'язаний саме з╕ здатн╕стю людини знаходити можливост╕ здобувати морально прекрасн╕ ц╕л╕. Тут розсудливост╕ розуму притаманна також винах╕длив╕сть у випадку добрих нам╕р╕в. Адже винах╕длив╕сть може бути спрямованою на зл╕ ц╕л╕.

Справедлив╕сть як частина чесноти необх╕дна при сп╕льному проживанн╕ й знаходить вираження у моральн╕й м╕р╕ при розпод╕л╕ благ.

Мужн╕сть як складова чесноти ╓ здатн╕стю людини долати страх в ╕м'я моральних ц╕лей.

Пом╕рн╕сть як риса чесноти - це моральна повед╕нка людини у в╕дношенн╕ задоволень.

Чеснотою ╓ толерантн╕сть, тобто терпим╕сть. Терпим╕сть передбача╓ певну моральну м╕ру при вза╓мов╕дносинах з людьми ╕нших переконань ╕ в╕рувань.

Чеснотою ╓ обов'язки, на що вказу╓ ф╕лософ╕я ╤. Канта. До обов'язк╕в належать праця, старанн╕сть, бережлив╕сть.

Людина прагне до самозбереження ╕ ма╓ его╖стичн╕ ╕нтереси, зор╕╓нтован╕ на власн╕ вигоди. Про це говорять Гоббс ╕ Сп╕ноза. Якщо це зак╕нчу╓ться житт╓во необх╕дним, то це ще не зло, оск╕льки людина ма╓ п╕дтримувати св╕й власний гомеостаз. Однак людина ма╓ надлишок спонукань. Цей надлишок спонукань може не мати м╕ри ╕ бути спрямованим проти вс╕х. Через це чесноту особистост╕ як гаранта моральност╕ можна перев╕рити, розглядаючи ╖╖ в як╕йсь конкретн╕й нормативн╕й систем╕ або соц╕альн╕й ╕нституц╕╖ (╕нституц╕╖ господарч╕й, правов╕й, науков╕й, художн╕й). Моральна св╕дом╕сть людини може фальшивити, показуючи себе у вигляд╕ доброчесних мотив╕в, обдурюючи ╕нших, на що вказують К. Маркс та Ф. Н╕цше.

Мудр╕сть. Це знання, спрямоване на набуття абсолютного сенсу ╕снування. Про мудр╕сть зазвичай говорять як про вище знання, знання, яке вм╕щу╓ в себе вищу ц╕нн╕сть, знання вищого блага, про що говорить Лейбн╕ц. Мудр╕сть - це така воля, яка узгоджу╓ться з вищим благом, на що вказу╓ ╤. Кант. Мудр╕сть - це трансформац╕я псих╕ки як рац╕онал╕стичного, так ╕ екстатичного характеру при сходженн╕ до абсолютного.

Мудр╕сть суть Соф╕я як суб'╓ктивний стан душ╕, духу, його досконал╕сть, краса, гармон╕я внутр╕шн╕х рух╕в у процес╕ творчост╕. В процес╕ творчост╕ Соф╕йна мудр╕сть вт╕лю╓ вищ╕ ╕деали в життя, результатом чого ╓ перетворення д╕йсност╕ й перетворення духу. Стан перетвореного духу прогляда╓ться в способ╕ життя мудро╖ людини. Мудрець у сво╖й творчост╕, житт╕ досяга╓ ╓днання з Абсолютом як станом самодостатност╕, що розум╕╓ться як моральна мудр╕сть.

Справедлив╕сть. Це розгляд сп╕льного життя людей при з╕ткненн╕ ╖хн╕х бажань ╕ обов'язк╕в. Явище справедливост╕ може мати м╕сце там, де ╓ стосунки м╕ж людьми з приводу благ у ╖х сп╕льному ╕снуванн╕.

Справедлив╕сть в╕дпов╕да╓ закону ╕ розумност╕ у сп╕льному житт╕ людей, де соц╕альн╕ в╕дносини орган╕зован╕ зг╕дно з моральними нормами, про що говорить Аристотель. Справедлив╕сть завжди передбача╓ певне призначення ╕ смисл сп╕льного ╕снування людей на певному соц╕альному простор╕.

Сусп╕льство кооперу╓ться у структурну орган╕зац╕ю, створюючи не т╕льки умови виживання окремо╖ людини, не т╕льки умови для ╖╖ безпечного ╕снування, але й даючи можливост╕ людин╕ реал╕зовувати себе ╕ досягати досконалост╕. Через розумно влаштоване сп╕вжиття у товариств╕ людей присутня справедлив╕сть, яка д╕йсно ма╓ витоки, в к╕нцевому рахунку, в╕д само╖ особистост╕, в╕д ╖╖ чеснот, в╕д виконання ╕ндив╕дом обов'язку. Тим не менш орган╕зоване сусп╕льство да╓ можлив╕сть людин╕ реал╕зувати себе через те, що це сусп╕льство передбача╓ розд╕лення прац╕, коли людина трудиться зг╕дно з╕ сво╖ми талантами.

Держава в╕д╕гра╓ роль обмежувача. Вона стриму╓ конфл╕кти, що можуть виникнути пом╕ж людьми, як╕ у в╕льному сусп╕льств╕ являють собою ╕ндив╕д╕в, що мають високий ступ╕нь свобод. ╤ндив╕ди, що мають високий ступ╕нь свободи, з╕штовхуючись один з одним, перебувають у небезпечн╕й ситуац╕╖. Держава ж, вр╕вноважуючи права людей, вир╕шу╓ ситуац╕ю безпеки, тим самим гарантуючи безпеку окремих громадян. Держава встановлю╓ справедлив╕сть, п╕дтримуючи добробут ╕ безпеку громадян.

Справедлив╕сть означа╓ р╕вн╕сть вс╕х людей у ╖х г╕дност╕ перед можлив╕стю бути щасливими. Справедлив╕сть означа╓ р╕вн╕сть громадян перед можлив╕стю мати вс╕ необх╕дн╕ блага для щасливого життя.

Справедлив╕сть як практика всього соц╕уму вимага╓ доступу вс╕х громадян до певних житт╓во необх╕дних благ. ╤ тут в сил╕ ╓ золоте правило моральност╕ - коли людина у в╕дношенн╕ необх╕дних благ не бажа╓ ╕нш╕й того, чого соб╕ не бажа╓. Також тут наявним ╓ розум╕ння справедливост╕ як р╕вност╕ вс╕х громадян у в╕дношенн╕ прав на певн╕ блага. В такому випадку люди р╕вн╕, тотожн╕. Т╕листа людина, яка працю╓ ф╕зично, потребу╓ б╕льше б╕лково╖ ╖ж╕, ан╕ж та, яка ╓ худорлявою ╕ ф╕зично не працю╓. Р╕вн╕сть як тотожн╕сть у в╕дношенн╕ людей ╓ реальною при правов╕й справедливост╕, коли вс╕ громадяни р╕вн╕ перед законом. Та чи р╕вн╕ люди при встановленн╕ самого закону? Чи ╕сну╓ така справедлив╕сть при встановленн╕ закону? Певними правилами-законами ця справедлив╕сть встановлю╓ться (законом про вибори, наприклад).

Опр╕ч загальних благ ╕снують ще деф╕цитн╕ блага. Тому сусп╕льство можна вважати справедливим ╕ кожного громадянина цього сусп╕льства можна вважати справедливим, коли вони знайшли ту м╕ру в розпод╕л╕ благ, яка ма╓ моральну основу. М╕ра, що ма╓ моральну основу, влаштову╓ вс╕х член╕в сусп╕льства, коли вс╕ згодн╕ з под╕бним розпод╕лом благ як справедливим розпод╕лом.

Справедливий розпод╕л благ ма╓ бути у в╕дпов╕дност╕ з обов'язками людей, з тим, наск╕льки вони за сво╖ми обов'язками вклали сил у загальну справу соц╕уму. Тобто "кожному - по заслугах", а не "вс╕м пор╕вну", а у в╕дношенн╕ п╕льг для д╕тей застосовано "кожному - по потребах".

"Кожному - по заслугах" - це коли, наприклад, зарплата в╕дпов╕да╓ якост╕ прац╕. Однак у в╕дношенн╕ прав людини, де мають м╕сце базов╕ ц╕нност╕, спрацьову╓ "вс╕м - пор╕вну", а у в╕дношенн╕ п╕льг для д╕тей застосовним ╓ "кожному - по потребах". ╤ так сусп╕льство вир╕шу╓, що саме буде справедливим.

Зр╕внювання, "вс╕м - пор╕вну", ма╓ м╕сце в об'╓кти-вованих, д╕лових процесах соц╕уму, коли важливою ╓ справедлива оц╕нка. Наприклад, у покараннях - як безпристрасне винесення вироку за порушення закону. Моральний елемент, де "кожному - по потребах" застосовний до особистост╕, у в╕дношенн╕ д╕тей, л╕тн╕х людей.

Людина повинна мати р╕вн╕ права у в╕дношенн╕ основних свобод, як╕ ╓ сум╕сними з╕ свободами для ╕нших. Питання обмеження свобод виника╓ тод╕, коли ц╕ свободи суперечать загальним настановам соц╕уму, ор╕╓нтованого на житт╓во необх╕дне.

У справедливому сусп╕льств╕ повинно бути таке положення громадян, щоби в умовах в╕дкритост╕ вони мали р╕вн╕ можливост╕ бути допущеними пос╕дати будь-як╕ позиц╕╖ у сусп╕льств╕, займати будь як╕ посади.

Мужн╕сть. Це чеснота, яка ╓ моральною м╕рою у подоланн╕ страху. Мужн╕сть стимулю╓ться моральними настановами по подоланню страх╕в, у тому числ╕ - страху смерт╕, а також болю, насамперед - ф╕зичного болю.

Мужня людина готова прийняти ту смерть, яка вважа╓ться достойною. Вона прийма╓ смерть св╕домо, при св╕домому вибор╕. Притому смерть прийма╓ться у так╕й житт╓в╕й ситуац╕╖, коли чеснота повед╕нки мужньо╖ людини може бути оплаченою лише ризиком свого власного життя. Мужня людина в╕дда╓ сво╓ життя заради того, щоб зберегти чеснотливе ставлення у сусп╕льств╕. Отже, передбача╓ться, що ╕снуюч╕ чеснотлив╕ в╕дносини сприяють сталост╕ внутр╕шнього середовища людини (гомеостазу).

Мужня людина прийма╓ смерть, руйнуючи св╕й власний гомеостаз заради ╕снування гомеостазу ╕нших. Вона ст╕йко терпить страждання ╕, насамперед, ф╕зичний б╕ль, будучи св╕дком реального руйнування пост╕йност╕, внутр╕шнього середовища свого орган╕зму. Адже б╕ль - це, у першу чергу, св╕дчення того, що гомеостаз порушу╓ться. Причому мужня людина св╕домо йде на руйнування власного орган╕зму, а не через свою самовпевнен╕сть, яка оп'яня╓. Саме тут протистояння небезпец╕ зд╕йсню╓ться заради високо╖ мети. Людина жертву╓ собою, сво╖м життям як ╕снуючим гомеостазом заради життя ╕нших в над╕╖, що це буде б╕льш важливим для збереження ╕ подовження життя ╕, в ц╕лому, встановлення миру, благополуччя. Однак ╕сну╓ точка зору не на користь мужност╕. Передбача╓ться, що страх смерт╕, коли в╕дсутня мужн╕сть, ╓ продуктивною силою, яка саме й встановлю╓ мир, що в╕дзнача╓ Т. Гоббс.

Мужн╕сть прир╕внюють до в╕дваги, коли людина наважу╓ться на те, що велить ╖й обов'язок, про що говорить ф╕лософ╕я ╤. Канта. В такому випадку мужн╕сть проявля╓ться при конкуренц╕╖ страх╕в. Наприклад, перенести страх насм╕шок ╕ знущань вимага╓ велико╖ мужност╕. ╤ людина наважу╓ться на дуель. Страх бути вбитим на дуел╕ - менший.

У сучасному св╕т╕ мужн╕сть розум╕╓ться як ст╕йк╕сть людського духу в тих чи ╕нших випробуваннях. У в╕дношенн╕ моральност╕, мужн╕сть - це моральна тверд╕сть. Мужн╕сть пов'язують ╕з людською р╕шуч╕стю, коли людина св╕домо в╕дстою╓ моральн╕ переконання, незважаючи на те, що може понести певн╕ втрати, порушити пост╕йн╕сть свого внутр╕шнього середовища заради збереження миру, а отже, й пост╕йност╕ середовища оточуючих людей.

Оточуючий св╕т сучасност╕ - складний. Тому, щоб його кардинально не порушувати (можуть бути незворотн╕ процеси негативного характеру), за мужн╕стю закр╕плю╓ться не т╕льки ненасильницька боротьба з╕ злом ╕ вс╕лякою несправедлив╕стю. Про ненасильницьку боротьбу говорив М. Ганд╕.

Сучасна людина стала б╕льш складною, ╕ тому ╖й необх╕дна мужн╕сть не т╕льки в подоланн╕ зовн╕шн╕х небезпек, але й у подоланн╕ сво╖х внутр╕шн╕х страх╕в.

Пом╕рн╕сть. Пом╕рн╕сть - чеснота людини, ╖╖ вм╕ння бути господарем сво╖х спонукань при досягненн╕ моральних ц╕лей. В античност╕ пом╕рн╕сть визначалася у в╕дношенн╕ до задоволень, деяк╕ з яких розумна людина усп╕шно дола╓, оск╕льки вони ╓ перешкодою до досягнення блага.

При пом╕рност╕ повед╕нкою людини керу╓ правильна ор╕╓нтац╕я у в╕дношенн╕ благ, на що вказу╓ Платон.

У держав╕ процв╕та╓ пом╕рн╕сть, коли розумн╕ спонуки меншост╕ або мудрих людей контролюють нерозумн╕ бажання б╕льшост╕, що пом╕тив Платон.

Мета пом╕рност╕, яка сп╕впада╓ з метою в╕рного судження людини - це набуття морально прекрасного, що представлено у ф╕лософ╕╖ Аристотеля. Морально прекрасне - це коли людина не прагне до низьких задоволень, а удовольня╓ться наявним у сво╓му житт╕. Пом╕рн╕сть, яка присутня в людин╕, робить ╖╖ мету правильною. Це в╕дбува╓ться через те, що пом╕рн╕сть ╓ моральною чеснотою.

Пом╕рн╕сть пов'язана насамперед з╕ ставленням людини до задоволень, тобто з мистецтвом ╕снування. Мистецтво ╕снування - це "культура себе", або принципи ╕ закони "турботи про себе", про що говорить М. Фуко. Один з головних принцип╕в або закон╕в мистецтва ╕снування - це вимога до людини, щоб вона за поточними справами пам'ятала про головну мету: сприймати себе як об'╓кт власно╖ д╕яльност╕. Коли людина сприйма╓ себе як об'╓кт, то вона ма╓ можлив╕сть виправляти свою повед╕нку, очищувати дух, знаходити настанови як розумну повед╕нку в ц╕лому.

Пом╕рн╕сть вимага╓ узгодження бажань душ╕ ╕ т╕ла. Тут т╕ло не повинно мати потяги, як╕ не узгодженн╕ з бажаннями душ╕. В той же час душа у сво╖х фантаз╕ях у в╕дношенн╕ задоволень повинна бажати те, чого потребу╓ т╕ло по сво╖й природ╕. Однак душа може породжувати т╕ мимов╕льн╕ рухи, як╕ ╖╖ захоплюють всупереч ╖й сам╕й.

Пом╕рн╕сть присутня в людин╕, коли вона в╕дчува╓ безтурботн╕сть, незм╕нн╕сть, коли вона н╕ на що не спод╕ва╓ться ╕ н╕ за чим не тривожиться як в╕льна ╕ розумна людина, що опису╓ у сво╖й ф╕лософ╕╖ Сенека. Пом╕рн╕сть присутня в людин╕, коли присутня ц╕л╕сн╕сть св╕домост╕, коли людину не роздвоюють протир╕ччя.

У християнському розум╕нн╕ пом╕рн╕сть означа╓ м╕ру. Ця м╕ра вм╕щу╓ в соб╕ певний р╕вень стримування, адже надм╕рне стримування не зосереджу╓ увагу на турбот╕ про дух. Надм╕рне стримування пригн╕чу╓ плоть.

Пом╕рн╕сть по в╕дношенню до чутт╓вих задоволень веде до благополуччя, де здатн╕сть управляти тваринними схильностями вже ╓ моральною, що стверджу╓

А. См╕т. Пом╕рн╕сть розум╕╓ться як обов'язок людини до себе як до тварини, про що говорить ╤. Кант. Однак людина не повинна позбавляти себе здатност╕ застосовувати сво╖ сили в тенденц╕ях бути пом╕рним, ун╕ф╕куючи себе в цьому в╕дношенн╕.

У сучасному сусп╕льств╕ часто розум╕ють пом╕рн╕сть як невживання алкоголю, тютюну.

Альтру╖зм. Це безкорислив╕ д╕╖ людини на благо ╕нших людей. Альтру╖зм виражено в принцип╕ "живи для ╕нших", що пом╕тив О. Конт. Альтру╖зм передбача╓ обмеження особистого ╕нтересу заради загального ╕нтересу, про що говорить утил╕таризм.

Альтру╖зм можна розум╕ти як поодинокий випадок милосердя. Тут альтру╖зм розгляда╓ться насамперед як сприяння благу ╕ншого. Альтру╖зм розум╕╓ться ╕ як запов╕дь любов╕, де альтру╖стичне ставлення розповсюджу╓ться не т╕льки на ╕нших людей оточення, а й на ╕нш╕ народи, народност╕. Це можна бачити у ф╕лософ╕╖

В. Соловйова.

Альтру╖зм розум╕╓ться ╕ як маскування корисливих ╕нтерес╕в приватних власник╕в, що п╕дм╕ча╓ марксизм. Приватний власник св╕й корисливий ╕нтерес пода╓ як ╕нтерес сво╖х близьких.

Альтру╖зм розум╕ють ╕ як мораль раб╕в, що видно у ф╕лософ╕╖ Ф. Н╕цше.

В сучасних умовах альтру╖зм можна спостер╕гати при р╕зних стосунках пом╕ж людьми при доброд╕йност╕, благод╕яннях, сол╕дарност╕. Альтру╖зм проявля╓ться в турбот╕, про що говорять етика турботи, К. Г╕лл╕ган,

Н. Нодд╕нгс. Турбота людей про сво╖х близьких ма╓ й б╕олог╕чн╕ передумови. Еволюц╕йна етика встановлю╓ б╕олог╕чн╕ передумови альтру╖зму, що ми бачимо в роботах Е. У╖лсона, Р. Триверса.

Альтру╖зм функц╕онально визначений. Особистий же ╕нтерес ма╓ високий ступ╕нь функц╕онально╖ невизначеност╕. В к╕нцевому рахунку поста╓ питання: заради чого?

Альтру╖зм - це сприяння ╕нтересу ╕ншо╖ людини, а не загальному ╕нтересу. Альтру╖зм передбача╓ самозречення в ╕нтересах ╕ншого. Однак турбота про ╕нтереси ближнього свого передбача╓ обмеження власного, особистого ╕нтересу. Сучасн╕ умови життя - це в╕докремлен╕сть людей. У такому випадку як же проявити турботу про ╕нтерес ближнього, як не через обмеження власного ╕нтересу?

Его╖зм. Це удоволення людиною лише свого особистого ╕нтересу. Его╖зм протилежний альтру╖зму. ╢ особистий ╕нтерес. ╢ загальний ╕нтерес, ╕нтереси ╕нших людей. Коли виника╓ конфл╕кт ╕нтерес╕в ╕ удоволення особистого ╕нтересу зд╕йсню╓ться через шкоду ╕нтерес╕в ╕ншо╖ людини, то це розум╕╓ться як его╖зм. Коли хтось заявля╓, що вс╕ люди мають служити його ╕нтересам ╕ що в╕н, у свою чергу, не стане сл╕дувати моральним принципам, якщо йому не виг╕дно, то порушуються "золоте правило моральност╕" ╕ "запов╕д╕ любов╕".

Еволюц╕йна етика ╕ соц╕об╕олог╕я розглядають у тваринному св╕т╕ розумний его╖зм на прикладах вза╓много альтру╖зму. В такому випадку як у тваринному св╕т╕, так ╕ у людей, альтру╖стична повед╕нка входить в особистий ╕нтерес ╕ндив╕да.

При розумному его╖зм╕ одн╕ люди користуються послугами ╕нших людей, надаючи, в свою чергу, сво╖ послуги. Таке вза╓мне користування, умовою якого ╓ допущення цього правовими законами при р╕вност╕ сил людей, може обмежувати его╖стичне свав╕лля. Его╖стичне свав╕лля обмежу╓ться накладенням на людину обов'язк╕в. Людина, або его╖стичний ╕ндив╕д, ╕ сама так чи ╕накше прийма╓ на себе певн╕ зобов'язання, що сприя╓ обмеженню его╖зму. Правов╕ закони вже м╕стять у соб╕ обмежувач╕.

Для его╖ста люди, як╕ його оточують, ╓ засобом для досягнення ц╕лей, а особистий ╕нтерес лежить в основ╕ його вчинк╕в.

Его╖ст ор╕╓нту╓ться на зб╕льшення особистого блага. Щоб обмежити его╖зм, необх╕дн╕ моральн╕ вимоги ╕ ц╕нност╕ загальноприйнятого характеру, спрямован╕ проти его╖зму, адже мораль нав╕ть сама по соб╕ виключа╓ его╖зм, оск╕льки вона ор╕╓нту╓ться на загальне, загальне благо. Проти его╖зму спрямовано милосердя, золоте правило моральност╕.

Розумний его╖зм. Це вчення про те, що вс╕ вчинки людини мають его╖стичний мотив, а розум вид╕ля╓ спонукання, що в╕дпов╕дають розумност╕ у в╕дношенн╕ сусп╕льного характеру життя людини. Розумний его╖зм передбача╓ ╕нтереси ╕нших ╕ндив╕д╕в, передбача╓ вчинки людей, ор╕╓нтованих на загальну користь. Розумний его╖зм передбача╓, що ор╕╓нтац╕я людини на сусп╕льну користь також може сприяти корист╕ ╕нших людей.

Для розумного его╖зму людин╕ ц╕лком морально мати почуття власного задоволення в╕д того, що ╕нший - задоволений, про що говорить Л. Фей╓рбах.

Розумний его╖зм по-сво╓му розум╕в М. Чернишевський, розум╕в антрополог╕чно. Якщо турбота корисна як така, то це - ╕стинна корисн╕сть. Ця ╕стинна корисн╕сть ╕ ╓ добро, переконливо доводить у сво╖й ф╕лософ╕╖ М. Чернишевський.

╤нтереси ╓ р╕зн╕. ╢ приватний ╕нтерес. ╢ корпоративний ╕нтерес. Однак ╓ й загальнолюдський ╕нтерес. В╕н - основний.

Дружба. Дружба - стосунки м╕ж людьми, як╕ мають дов╕рлив╕сть, вза╓мне визнання, доброзичлив╕сть, турботу. М╕цн╕ вза╓мов╕дносини пом╕ж людьми, як╕ ведуть до дружби, виникають на ╜рунт╕ загально╖ ритуал╕стики, яко╖сь угоди або ж просто розрахунку. При родовому лад╕ дружба виника╓ б╕льше м╕ж близькими, м╕ж тими, хто разом проходив ╕н╕ц╕ац╕ю, проходив посвячення в члени родового сп╕втовариства. Дружба виника╓, коли м╕ж людьми ╕сну╓ сол╕дарн╕сть.

Коли ж родов╕ стосунки слабшають, то дружба пом╕ж людьми ста╓ б╕льш особистою, добров╕льною, ╕ндив╕дуально забарвленою. Дружба передбача╓ прихильност╕ пом╕ж людьми, симпат╕╖, як╕ не пов'язан╕ з якимсь спор╕дненням. Дружба часто виника╓ на ╜рунт╕ м╕ркувань у в╕дношенн╕ чогось сп╕льного, на ╜рунт╕ тих чи ╕нших сп╕льностей. Це може бути сп╕льне у в╕дношенн╕ погляд╕в на життя, пол╕тичних м╕ркувань або ж просто на ╜рунт╕ м╕ркувань з приводу вза╓мно╖ корист╕. Дружня прихильн╕сть поступово виника╓ у потенц╕йно близьких людей.

У дружб╕ людина бажа╓ ╕нш╕й блага заради не╖ само╖, пише Аристотель. Тому передбача╓ться чесн╕сть ╕ сов╕сть, на що вказу╓ Еп╕кур. Т╕льки серед чесних ╕ доблесних виника╓ дружба, п╕дм╕ча╓ Цицерон. До друга ставишся, як до самого себе, безкорисливо, любовно, не ставлячи н╕яких умов. Адже друг - це тво╓ друге "Я", про що говорить ц╕ла епоха В╕дродження, про що говорить М. Монтень.

Дал╕ в ╕стор╕╖, ближче до сучасност╕, в╕дносини м╕ж людьми б╕льш рац╕онал╕зуються. На цьому тл╕ дружба м╕ж людьми ста╓ б╕льш особист╕сно значимою, ╕нтимною.

Милосердя. Милосердя - це ставлення людини, яка ма╓ сп╕вчуття, доброзичлив╕сть, любов, турботлив╕сть. Може виникати певне почуття при вигляд╕ незаслужених страждань людини. Давн╕ греки називають це милосердям. Воно протилежне гн╕ву, як це пом╕тив Аристотель. Його розум╕ють як жал╕сть, сп╕вчуття, прихильн╕сть, на що вказував Ар╕стотель.

У християнств╕ через милосердя людина в╕дкрива╓ в соб╕ Бога, а також почина╓ розум╕ти добро. Коли милосердя проявля╓ться у людських вчинках, то це вже можна назвати моральною повнотою. Тод╕ людина не просто задовольня╓ ╕нтереси ╕ншо╖, а й прагне до досконалост╕, до п╕двищено╖ чутливост╕ через милосердя. Адже сам Бог - милосердя, про що весь час нагаду╓ Новий Зав╕т Б╕бл╕╖. Людина не ╓ милосердною тому, що стала вдосконалюватися. Насправд╕ ж сама милосердна повед╕нка людини по сво╖й сут╕ також ╓ ╖╖ досконал╕стю.

Християнство вимага╓ в╕д людини не просто дотримання певних правил формального характеру. Наприклад, декалог Мойсе╓вих запов╕дей, як╕ м╕стять в соб╕ також ╕ милосердя. Християнство вимага╓ в╕д людини праведност╕ як позасв╕домого д╕яння душ╕. Вимага╓, щоб правила були милосердям як покликом серця. ╤ тут можна бачити р╕зницю декалогу як справедливост╕ й етики любов╕ як милосердя. Под╕бне п╕дм╕чають Т. Гоббс ╕ А. Шопенгауер. Милосердя не може бути вимогою, яка ма╓ виконатись людиною. Можна лише рекомендувати бути милосердним. Однак бути справедливим в╕д людини можна й вимагати. Справедлив╕сть ╕ милосердя сп╕вв╕дносяться одне з одним. Справедлив╕сть якоюсь м╕рою передбача╓ трохи милосердя в процес╕ виконання декалогу. Християнське милосердя п╕днято на належну висоту, п╕днято на переважно неусв╕домлений р╕вень.

Милосердя передбача╓ розум╕ння ╕ншо╖ людини, жал╕сть до не╖ й, нарешт╕, д╕яльну участь у житт╕ ╕ншо╖ людини. Зрештою милосердна людина служить ╕нш╕й людин╕. Милосердно служачи ╕нш╕й людин╕, пробача╓ обрАзи, не противиться злу на ╖╖ адресу, в╕дпов╕даючи насильством, любить ворог╕в сво╖х.

Прощення. Прощення - це в╕дмова в╕д в╕дплати за нанесену шкоду, за обрАзи. Прощення необх╕дно розум╕ти як полегк╕сть до кривдника. Про це говорять книги де цз╕н та Дхаммапада. Про вм╕ння пробачати обрАзи говорить Б╕бл╕я (╢вангел╕╖: Лк 17:3,4; Мф 18:21). Сутн╕сть прощення зводиться до в╕дмови в╕д помсти. Однак прощення не повинно перетворюватися на потурання, адже у кожно╖ особистост╕ ╓ щось таке, в чому вона не повинна йти на поступки.

Людина може пробачити обрАзи, нанесен╕ ╖й сам╕й, однак людина не може пробачити обрАзи, нанесен╕ тому, кого вона любить ╕ про кого турбу╓ться. Неприпустимо пробачати обрАзи, як╕ нанесли тво╓му другов╕, говорить Ф. Н╕цше. Тобто прощення для людини ╓ обов'язковим, але не абсолютно обов'язковим, на що вказу╓ Т. Гоббс. Прощення припустиме, якщо у людини ╓ гарант╕╖ в╕дносно майбутнього. Якщо вона впевнена, що под╕бне надал╕ не повториться ╕ що кривдник так б╕льше не чинитиме. Прощення припустиме, якщо кривдник жалку╓, якщо просить пробачення, чим висловлю╓ бажання надал╕ в╕дновити мир ╕ спок╕й. Однак пробачати ╕ забувати обрАзи, тоб╕ та ╕ншим нанесен╕, - це зн╕мати з рахунк╕в вже тобою набутий досв╕д. Адже обрАзи можуть повторюватися, незважаючи на те, що кривдник ка╓ться. Якщо обрАзи повторяться, то в╕дновиться шкода ╕ соб╕, й ╕ншим, що пом╕тив А. Шопенгауер. ╤ нев╕домо, наск╕льки сутт╓вим буде це в╕дновлення.

В сучасних умовах прощення розглядають часто в тому випадку, коли хочуть в╕дновити попередн╕ стосунки з близькими людьми, п╕сля того, як ц╕ люди нанесли певн╕ обрАзи. Виника╓ питання - пробачити приниження, обрАзу або зраду чи не пробачити. Тобто людина оц╕ню╓ ступ╕нь збитку.

Шкоду нанесено, ╕ людина зазвичай почина╓ перебудовувати п╕сля нанесеного збитку сво╓ життя. Шкода може бути непоправною. Наприклад, убивство близьких людей, нанесення кал╕цтва або ж зумисне розорення.

В цьому в╕дношенн╕ необх╕дним ╓ виявлення вс╕х фактор╕в, р╕шення конкретних житт╓вих завдань по в╕дновленню життя, а не просто виявлення моральних вимог.

Любов. Це ставлення до чогось або до когось як до ц╕нного, в╕дчуття блага при возз'╓днанн╕ з ц╕нним. Любов (або кохання) - це ставлення до ╕ншо╖ особистост╕, до ╕ншо╖ людини, до ╕ншо╖ ╕ндив╕дуальност╕. Однак це ставлення - ц╕леспрямоване, таке, що ма╓ по╓днувальну силу, ма╓ в сво╖й основ╕ дов╕ру, доброзичлив╕сть, вза╓мн╕сть, турботу, прагнення до досконалост╕, що пом╕чено Аристотелем. Любов вм╕щу╓ в себе дружелюбн╕сть, в як╕й проявля╓ться зр╕внювання пом╕ж людьми, про що говорить Аристотель.

Християнська любов Нового Зав╕ту по╓дну╓ уявлення античност╕ та ╕уда╖зму, являючи любов як турботу, дарування, самопожертву. Любов ╓ руш╕йною силою, що приводить людину до п╕знання Бога ╕ набуття людиною стану божественност╕, про що говорить Б. Паскаль.

Рац╕онал╕зм розум╕╓ любов як пристрасть, що розкривають Р. Декарт ╕ Б. Сп╕ноза. Однак тут любов поста╓ як вт╕лена ц╕л╕сн╕сть, в яку включено й ╕ншу людину, де бажання люблячого ╓ властив╕стю любов╕. Однак любов - це ще й свобода, де людина тотожна ╕нш╕й людин╕, про що говорить ф╕лософ╕я Гегеля. Тобто передбача╓ться важлив╕сть стосунк╕в м╕ж людьми. Адже стосунки "Я" ╕ "Ти" ╓ основою людських стосунк╕в. Ц╕ стосунки, чутт╓в╕, пристрасн╕, в по╓днанн╕ постають як досконала людина, на що вказу╓ Л. Фей╓рбах.

Любов - це досконале сп╕лкування, однак ╕ утвердження себе в ╕ншому, де подолано его╖зм, про що говорить В. Соловйов. Сенс само╖ любов╕ поляга╓ в подоланн╕ его╖зму.

Людину, яку люблять, сприймають ц╕л╕сно ╕ безумовно як ц╕нн╕сть саму по соб╕. Тобто любов - це певна ц╕нн╕сна в╕дпов╕дь, на що вказу╓ Д. фон Г╕льденбранд. Коли людина любить, у не╖ з'явля╓ться установка на доброзичлив╕сть ╕ ╓днання, в н╕й вмира╓ его╖зм, оск╕льки вона дару╓ себе кохан╕й людин╕, в той же час збер╕гаючи свою особист╕сть.

За З. Фрейдом, л╕б╕до та ерос - це дв╕ протилежност╕ кохання. Л╕б╕до як сексуальна енерг╕я реал╕зу╓ться в ╕нстинкт╕ до смерт╕ (танатос╕). Тод╕ л╕б╕до субл╕му╓ться ╕ перетворю╓ться у р╕зн╕ форми творчост╕. Ерос же як ╕нстинкт життя да╓ можлив╕сть людин╕ збер╕гати себе, зб╕льшу╓ творчу напругу, оновлюючи життя, що стверджу╓ З. Фрейд.

Любов об'╓дну╓ людину з ╕ншими людьми, усуваючи самотн╕сть, що пом╕тив Е. Фромм. Любов проявля╓ться в поваз╕, турбот╕, в╕дпов╕дальност╕, проявля╓ться як творча ╕ натхненна сила людини, коли ╖╖ себелюбство перетворю╓ться на любов до ближнього.

Запов╕дь любов╕. Це запов╕дь ╤суса - Христа полюбити Господа Бога ╕ полюбити ближнього свого, як самого себе.

Християнська запов╕дь любов╕ вимага╓, щоб любов до Бога ╕ любов до ближнього були ╓дин╕. При цьому любов до ближнього розум╕╓ться як любов до будь-яко╖ людини, включаючи ворог╕в. Таке розум╕ння любов╕ притаманне не лише християнству, але й буддизму, даосизму, конфуц╕анству, джайн╕зму. Любов фактично - це шлях по╓днання людини з Богом. Любов, з одного боку, ма╓ певн╕ трансцендентн╕ основи, а з ╕ншого - це доброзичливе ╕ благод╕йне ставлення до ╕ншо╖ людини. У християнств╕ любов до ближнього розум╕╓ться, насамперед, як милосердя.

Любов - це певне почуття, почуття суб'╓ктивного характеру, через яке можна виявити симпат╕ю, прихильн╕сть до людини. Це почуття може не узгоджуватися ╕з зобов'язаннями, як╕ прийма╓ на себе людина, ╕ може не п╕дкорятися закону обов'язку, про що говорить ╤. Кант. Безкорисливе благовол╕ння ж може бути п╕дкореним закону обов'язку. Безкорисливе благовол╕ння як доброд╕яння для людини ╓ обов'язком, незалежно в╕д того, чи ╓ у людини почуття любов╕ або ж це почуття в╕дсутн╓. Зг╕дно з ╤. Кантом, обов'язок протисто╖ть любов╕. Коли любов як благод╕яння ╕ милосердне благовол╕ння ста╓ обов'язковим умонастро╓м для виконання обов'язку ╕ поста╓ як норма, як ╕деальна повнота, в такому випадку категоричний ╕мператив ╕ запов╕д╕ любов╕ стають одним ╕ тим же. Тод╕ любов, або ╕деальна повнота, як об'╓ктивно моральна досконал╕сть ╕ обов'язок - тотожн╕. Моральн╕сть без любов╕, тобто без милосердя ╕ сп╕вчуття, просто неможлива.

Людина слабка, якщо не да╓ в╕дс╕ч несправедливост╕, якщо на зло не в╕дпов╕да╓ злом. Така людина позбавлена мужност╕ ╕ незалежност╕, на що вказу╓ Ф. Н╕цше. Через це, виявляючи милосердя ╕ сп╕вчуття, не можна обходити ╕нш╕ сторони життя. Наприклад, така сторона життя поста╓ перед нами, коли, виявляючи милосердя ╕ жал╕сть, людина потура╓ слабостям. В любов╕ до ╕ншо╖ людини не можна потурати ╖╖ слабостям, а тим б╕льше - вадам.

Ненасильство. Ненасильство - це принцип, за яким меж╕ морал╕ сп╕впадають ╕з запереченням насильства, принцип - як конкретизац╕я золотого правила моральност╕. Ненасильство яскраво виражене в ╕нду╖зм╕. Це ах╕мса ╕нду╖зму. Це ф╕лософ╕я М. Ганд╕. Ненасильство виражене у християнств╕. В Б╕бл╕╖ - це Наг╕рна пропов╕дь Нового Зав╕ту. Ненасильство в╕дм╕чено у ф╕лософ╕╖ Л. Толстого.

Людина про Бога не може сказати ан╕чог╕с╕нько, кр╕м того, що в╕н ╕сну╓, говорить Л. Толстой. Та й то, в тому раз╕, коли людина пережила Стан Божественного. Та як в такому раз╕ людин╕ виразити любов до Бога? Ця любов до Бога виража╓ться в негативн╕й форм╕ обмеження д╕яльност╕. Обмеження д╕яльност╕ ╕ ╓ непротивлення злу насильством.

Вс╕ рел╕г╕╖ однаково ╕стинн╕. ╤ рел╕г╕я М. Ганд╕, ╕ рел╕г╕я Л. Толстого. Пропов╕дь ненасильства - риса рел╕г╕й. За таких умов було розроблено тактику ненасильницько╖ боротьби М. Ганд╕. Цю тактику застосовували у боротьб╕ американських негр╕в за громадянськ╕ права, зокрема ╖╖ пропагував М.Л. К╕нг. У чому суть тактики ненасильства? Ненасильство апелю╓ до розуму ╕ сов╕ст╕ сво╖х недруг╕в. Принципи ненасильства спрямовано проти зла як такого, а не проти людей.

За принципами ненасильства людиною приймаються страждання без в╕дплати. Етичний принцип ненасильства передбача╓ заборону на негативн╕сть, негативне, зле ставлення до людини. У практичному житт╕ людини ненасильство культиву╓ться як програма, спрямована на руйнування конфл╕кт╕в, як╕ ран╕ше вир╕шувалися через насильство.

Непротивлення злу. Це вимога не противитися злому як перех╕д в╕д тал╕она до золотого правила моральност╕. Непротивлення злу яскраво описане у Новому Зав╕т╕ Б╕бл╕╖, в ╢вангел╕╖ в╕д Матфея, де розгляда╓ться прощення ╕ любов до ворог╕в. Однак розум╕ння необх╕дност╕ безкорисливого непротивлення злу ╕ справедливо╖ вибачливост╕ до ворог╕в формувалося ще задовго до християнства. Про це можна прочитати у шумерських текстах, де говорилося про прихильн╕сть до зловмисника. При цьому в╕дзнача╓ться, що добре ставлення до зловмисника, який творить злод╕яння, поста╓ як зас╕б виховання. Таким шляхом (шляхом прощення) зловмисник прилуча╓ться до добра. Ц╕ методи використову╓ ╕ китайський даосизм, де добрим ставленням до зловмисника вихову╓ться в людин╕ доброта, що можна побачити в Дао де цз╕н. Конфуц╕й же на зло радив в╕дпов╕дати справедлив╕стю.

╤сну╓ думка: злом у в╕дпов╕дь людина множить зло. Тому противитися необх╕дно не за допомогою зла у в╕дпов╕дь, а за допомогою добра, добрих справ, любов╕, на чому наполягав Л. Толстой. Однак це вимага╓ розгляду конкретно╖ житт╓во╖ ситуац╕╖. Так на добр╕й людин╕ ╕ ╖здити можна?

Соц╕альн╕ аспекти етики. Сп╕лкування. Сп╕лкування - це вза╓мод╕я пом╕ж людьми. Сп╕лкування - це форма реал╕зац╕╖ соц╕альних стосунк╕в. Сп╕лкування забезпечу╓ в╕дтворення ╕ накопичення людського досв╕ду. Сп╕лкування забезпечу╓ кооперац╕ю ╕ розпод╕л людсько╖ д╕яльност╕. Сп╕лкування зд╕йсню╓ться через контакти м╕ж ╕ндив╕дуумами.

Сп╕лкування бува╓ пряме ╕ непряме, безпосередн╓ ╕ опосередковане. В процес╕ прямого сп╕лкування люди вза╓мод╕ють один з одним, тобто "в╕ч-на-в╕ч". У форм╕ сп╕лкування зд╕йсню╓ться безпосередня колективна д╕яльн╕сть людини. У форм╕ сп╕лкування зд╕йсню╓ться сп╕льн╕сть д╕яльност╕ людей. Однак сп╕лкування не зводиться до "абсолютно" безпосередн╕х контакт╕в. Люди, хоч на як╕йсь, але в╕дстан╕ сп╕лкуються пом╕ж собою. Також людська д╕яльн╕сть не ╓ "абсолютно" сп╕льною. Люди якось роблять справу кожен сам по соб╕, на в╕дстан╕.

В процесах соц╕ально╖ еволюц╕╖ виникають додатков╕ засоби, що забезпечують непрям╕ сп╕лкування пом╕ж людьми, ╕сну╓ додаткова р╕зноман╕тн╕сть зв'язк╕в м╕ж д╕яльн╕стю людей. Задля цього виникають додатков╕ знаков╕ ╕ предметн╕ засоби.

Як д╕яльн╕сть, так ╕ сп╕лкування людей ╓ формами руху по кооперуванню ╕ трансляц╕╖ людських енерг╕й в соц╕альну сп╕льноту. Сп╕лкування ╕ д╕яльн╕сть нерозривно пов'язан╕. Так, сп╕лкування - це не просто м╕жсуб'╓ктн╕ вза╓мод╕╖, вза╓мод╕╖ пом╕ж людьми, контакти пом╕ж людьми. Сп╕лкування - це предметн╕сть контакт╕в пом╕ж людьми, контакти з приводу предмет╕в, предметност╕.

У свою чергу д╕яльн╕сть - це не просто д╕яння людини на предмети. Д╕яльн╕сть передбача╓ ╕ вза╓мозалежн╕сть людей, наявн╕сть у людських предметах якостей соц╕уму ╕ контакту пом╕ж людьми.

Сусп╕льн╕ в╕дносини. Сусп╕льн╕ в╕дносини - це в╕дносини суб'╓кт╕в, ум╕ст ╖хньо╖ д╕яльност╕, оц╕нка цих в╕дносин самими суб'╓ктами, норми ╕ структури, що стимулюють ст╕йк╕сть цих в╕дносин. Суб'╓ктами сусп╕льних стосунк╕в ╓ люди (╕ндив╕ди), групи людей, етноси, орган╕зац╕╖, народи. Сусп╕льн╕ в╕дносини бувають м╕жособист╕сн╕, м╕жгрупов╕, етн╕чн╕, орган╕зац╕йн╕, м╕жнародн╕.

Сусп╕льн╕ в╕дносини за сво╖м зм╕стом под╕ляють на економ╕чн╕, соц╕альн╕, пол╕тичн╕, ╕деолог╕чн╕, моральн╕, естетичн╕. Економ╕чн╕ в╕дносини м╕ж людьми складаються у процес╕ виробництва. Соц╕альн╕ в╕дносини складаються у в╕дношенн╕ статус╕в р╕зних суб'╓кт╕в в соц╕альн╕й структур╕. Пол╕тичн╕ в╕дносини складаються по в╕дношенню до публ╕чно╖ влади.

В ╕стор╕╖ ум╕ст сусп╕льних в╕дносин зм╕ню╓ться. Сусп╕льн╕ в╕дносини в ╕стор╕╖ зм╕нюються разом з╕ зм╕ною всього сусп╕льства. Сусп╕льн╕ в╕дносини можуть перетворюватися на силу, що владарю╓ над суб'╓ктами. В такому випадку сусп╕льн╕ в╕дносини перетворюються на в╕дчуження вза╓мод╕╖ людей. Сусп╕льн╕ в╕дносини бувають матер╕альними та ╕деолог╕чними. Матер╕альн╕ сусп╕льн╕ в╕дносини - це економ╕чн╕ в╕дносини, виробнич╕ в╕дносини як базис, про що говорить марксизм. ╤деолог╕чн╕ ж в╕дносини, тобто пол╕тичн╕, правов╕, моральн╕, розум╕ються як надбудова. Тут базис - це основн╕ сусп╕льн╕ в╕дносини. Надбудова, в свою чергу, не ╓ основними сусп╕льними в╕дносинами. Однак досл╕дження показують, що в ╕стор╕╖ бувають ситуац╕╖, коли вплив культури великою м╕рою ╓ визначальним для економ╕ки, про що говорить М. Вебер. Трапля╓ться р╕вний вплив культурних ╕ соц╕альних в╕дносин, що в╕дзнача╓ П. Сорок╕н.

Структурний функц╕онал╕зм Т. Парсонса за основу сусп╕льних в╕дносин бере соц╕альну д╕ю, що включа╓ в себе так╕ функц╕╖ як адаптац╕я, досягнення ц╕л╕, ╕нтеграц╕я та латентн╕сть. Цим функц╕ям в╕дпов╕дають так╕ п╕дсистеми, як повед╕нкова, особист╕сна, соц╕альна ╕ культурна. П╕дсистеми соц╕ально╖ д╕╖ перебувають у т╕сному вза╓мозв'язку ╕ являють собою ц╕л╕сну систему.

Основну роль у сусп╕льних стосунках в╕д╕гра╓ людина як суб'╓кт д╕яльност╕, як основний суб'╓кт самих стосунк╕в. Про це пишуть А. Турен, М. Арчер, У. Баркл╕, Е. Г╕дденс.

В╕дчуження. В╕дчуження - це результат д╕яльност╕ людини, котра протисто╖ть йому як сила, що переважа╓, ╕ перетворю╓ людину на об'╓кт, на який вплива╓ ця переважаюча сила. В╕дчуження - це стан в╕дсторонення, чужост╕ людини до ╕нших людей, речей, також до само╖ себе. Осягнення людиною предметност╕ вже можна розум╕ти як в╕дчуження, говорить Й. Ф╕хте. Тобто сам процес осягнення у людини вже в╕дчужу╓. Коли людина говорить: "Я вважаю", при цьому м╕ркуючи, то вона вже в╕дчужу╓ться в╕д безпосередньо╖ д╕йсност╕.

В ╕стор╕╖ соц╕альних в╕дносин в╕дчуження можна спостер╕гати, наприклад, у формал╕зм╕ римського права, що пом╕ча╓ Г. Гегель. У в╕дношенн╕ людини можна говорити про ╖╖ мову як в╕дчуження ╖╖ духу, на що також зверта╓ увагу Г. Гегель.

╤ндив╕д може в╕дчужувати в╕д себе свою родову сутн╕сть ╕ переносити ╖╖ на Бога як вищу сутн╕сть, що проявля╓ться в людин╕ як Стан Божественност╕. Нев╕дчужений стан людини - це ╖╖ чутлив╕сть, говорить Л. Фей╓рбах.

В╕дчуження зазвичай ╓ протилежним свобод╕. Людина прагне подолати в╕дчуження ╕ досягти свободи або б╕льшо╖ свободи.

Найманому роб╕тников╕ не належить результат його прац╕, зауважу╓ К. Маркс. Б╕льше того, йому не належить ╕ сам процес прац╕. Це в╕дчужена праця. При так╕й прац╕ в╕дсутня в╕льна самореал╕зац╕я сутн╕сних сил людини, стверджу╓ К. Маркс.

В тотал╕тарн╕й держав╕ людина в╕дчужена як в╕д власност╕, влади, результат╕в власно╖ прац╕, так ╕ в╕д правдиво╖ ╕нформац╕╖ нав╕ть в╕дносно особисто╖ безпеки ╕ в╕дносно ╕стинно рац╕онального сенсу свого власного життя.

Велику небезпеку становить в╕дчуження сусп╕льства в╕д законного порядку, а також в╕дчуження особистост╕ в╕д сво╓╖ власно╖ (особисто╖) безпеки, в╕дчуження в╕д результат╕в сво╓╖ прац╕. М╕фолог╕зован╕ значення життя також в╕дчужують людину в╕д реально╖ д╕йсност╕ ╕ впл╕тають можлив╕сть неадекватно реагувати на реал╕╖ життя. Людина прагне г╕дно жити у в╕дчуженому св╕т╕, св╕т╕, який пост╕йно породжу╓ страхи - або страхи з приводу житт╓во неважливого, або ж страхи, як╕ залякують. У людини лиша╓ться можлив╕сть вибору, про що говорить Ж.-П. Сартр. Отож людина несе в╕дпов╕дальн╕сть за сво╖ д╕╖ як результат свого власного вибору, що ц╕лком слушно пом╕ча╓ Ж.-П. Сартр. Людина так чи ╕накше ма╓ жити поруч ╕з в╕дчуженим ╕ спотвореним св╕том, протистояти цьому св╕тов╕ й творити самого себе, говорить А. Камю.

Етичний соц╕ал╕зм. Етичний соц╕ал╕зм - це вчення, зг╕дно з яким людину п╕дпорядковано ╕де╖ повинност╕ як регулятивн╕й ╕де╖, а ╖╖ д╕яльн╕сть ╓ практичним вт╕ленням ц╕╓╖ регулятивно╖ ╕де╖. ╤деальна мета ╓дна╓ ╕ посила╓ сол╕дарн╕сть розумних людей сусп╕льства. При соц╕ал╕зм╕ кожен ╕ндив╕д - самоц╕ль. Кожен ╕ндив╕д ма╓ свою специф╕чну моральн╕сть, з якою в╕н вступа╓ в сп╕лкування з ╕ншими ╕ндив╕дами. В такому випадку основоположним почина╓ виступати зм╕ст само╖ мети, сам рух до мети, процес кер╕вництва регулятивною ╕де╓ю. ╤дея ж етичного соц╕ал╕зму - це ╕дея еволюц╕йного розвитку сусп╕льства, де основна пол╕тика - це пол╕тика реформ.

Засоби сп╕лкування людей ╕ культура. Засоби сп╕лкування людей ╕ культура зближуються тим, що проблематика культури пов'язана з╕ зростаючою роллю в житт╕ людини засоб╕в непрямого сп╕лкування м╕ж ╕ндив╕дами.

Через предметн╕ ╕ знаков╕ засоби непрямого сп╕лкування можуть бути ╕ помилки, ╕ нерозум╕ння в культур╕ м╕ж ╕ндив╕дами.

Зв'язки р╕зноман╕тних вид╕в людсько╖ д╕яльност╕ ╕ культура. Зв'язки р╕зноман╕тних вид╕в людсько╖ д╕яльност╕ ╕ культура зближуються тим, що проблематика культури пов'язана з╕ зростаючою роллю в житт╕ людини засоб╕в непрямого сп╕лкування при вт╕ленн╕ р╕зноман╕тних вид╕в людсько╖ д╕яльност╕.

Через предметн╕ та знаков╕ засоби непрямого сп╕лкування можуть бути й помилки, ╕ нерозум╕ння в культур╕ при р╕зноман╕тних видах людсько╖ д╕яльност╕.

Етикет. Етикет - це правила повед╕нки, що забезпечують у сусп╕льств╕ уявлення про належне. Функц╕ональне значення правил етикету поляга╓ в тому, що вони ╓ знаком групово╖ ╕дентичност╕.

Етикет - це сукупн╕сть правил, як╕ регулюють невиразн╕ стосунки м╕ж людьми, форми ╖х вза╓много поводження (наприклад, в гостях, в громадських м╕сцях, на прийомах).

Корн╕ етикету знаходяться в ритуал╕. Однак в╕н в╕др╕зня╓ться в╕д ритуалу тим, що його правила задають людин╕ формальн╕ рамки повед╕нки. Виконання ж ритуалу прилуча╓ людину до вищого сенсу.

Правила етикету стандартизують повед╕нку людини ╕ допомагають уникнути вза╓монерозум╕ння, а отже, уникнути напруги, н╕яковост╕.

Етикет - це форма регуляц╕╖ повед╕нки, забезпечення обмеження природних (спонтанних) прояв╕в людини. Етикет забезпечу╓ соц╕ал╕зац╕ю, одухотворення природних (спонтанних) прояв╕в ╕ндив╕д╕в.

Етикет - це певна культура повед╕нки. Етикет - це певна форма культури. У сучасному сусп╕льств╕ етикет спрощу╓ться - з'явля╓ться етикет повсякденного життя ╕ етикет п╕д час свята. Знижу╓ться р╕вень етикету галантно╖ повед╕нки. Це пов'язано ╕з тенденц╕╓ю р╕вняти чолов╕ка ╕ ж╕нку.

Сучасний етикет - демократичний, оск╕льки утверджуються принципи р╕вност╕, утверджуються права людини, досто╖нства його особистост╕.

Ритуал. Ритуал - це символ╕чна д╕я як спос╕б закр╕пити ставлення людини до священного об'╓кта. Ритуальна д╕я ╓ стандартизованою, ритм╕чно орган╕зованою. В ритуал╕стиц╕ застосовуються способи психоф╕зиолог╕чного впливу, пов'язаного як з напругою людини, так ╕ з ╖╖ розслабленням при повторенн╕ певних жест╕в, рух╕в, рецитац╕╖ вербальних текст╕в, молитов, мантр.

У зв'язку з тим, що в ритуал╕ застосову╓ться як техн╕ка напруги, так ╕ розслаблення, людина може переживати р╕зноман╕тн╕ стани св╕домост╕ - як екстази, так ╕ медитативн╕ стани.

Ритуал може розповсюджуватися на маси людей (масовий екстаз) ╕ може виконуватися ╕ндив╕дуально (╕ндив╕дуальна медитац╕я). Ритуал може бути естетично оформленим ╕ супроводжуватися музикою, ╕з застосуванням сво╓р╕дного барвистого одягу.

Ритуал пос╕да╓ важливе м╕сце в рел╕г╕йному культ╕. Насамперед ритуал виража╓ певне ставлення до священного, сакрального. Це ставлення виража╓ться у пожертвах (рел╕г╕йн╕сть - це жертовн╕сть), в жестах глибоко╖ поваги, в молитвах, в повторенн╕ священних мантр. Рел╕г╕йний ритуал ╓ символ╕чним. В╕н не спрямований на безпосередн╓ досягнення практичного результату, притаманного маг╕╖ та чаклунству. Ритуал залуча╓ людину до сакрального, сп╕льного для вс╕╓╖ групи людей, для всього культового сп╕втовариства, закр╕плюючи тим самим приналежн╕сть людини до цього товариства.

Ритуал зримо оформлю╓ сакральне значення, священно-сутт╓вого у в╕дношенн╕ життя ╕ смерт╕ як головно╖ проблеми людини. Ритуалом дола╓ться сакральний бар'╓р пом╕ж станами ╕снування. Ритуал закр╕плю╓ традиц╕╖. Наприклад, поховальний ритуал закр╕плю╓ традиц╕╖ шанування предк╕в, ╖хн╕х могил.

Ритуальна культова практика рел╕г╕й може мати як екстатичн╕, так ╕ аутичн╕ компоненти. Т╕ ж компоненти можуть мати ╕ св╕тськ╕ ритуали. Однак у св╕тських ритуалах не наст╕льки вираженим ╓ сакральний ум╕ст. Метою св╕тських ритуал╕в, таких, наприклад, як церемон╕╖, паради, ╕навгурац╕╖, р╕зноман╕тн╕ урочист╕ зустр╕ч╕, ╓ залучення людини до соц╕ального товариства, щоби зм╕нити ╕ндив╕дуальн╕ ц╕нност╕ особистост╕ на колективн╕ ц╕нност╕. Хоча ╕ св╕тський ритуал може бути орган╕зованим так, що учасники цього ритуалу можуть отримати масову екзальтац╕ю, в╕дчути сакральн╕сть ╕ та╓мнич╕сть культу. Це особливо проявля╓ться при ритуал╕зац╕ях во╓н╕зованих соц╕ально-пол╕тичних ╕ патр╕отичних орган╕зац╕й, молод╕жно-патр╕отичних орган╕зац╕й, арм╕╖.

╤деал в етиц╕ та морал╕. ╤деал в етиц╕ та морал╕ - це уявлення про благе ╕ належне, а також досконал╕сть у в╕дносинах м╕ж людьми як вт╕лення цього благого ╕ належного.

Якщо ми прийма╓мо за головну ц╕нн╕сть людське життя, то повинн╕ прийняти певну повед╕нку - це задля збереження цього життя в майбутньому. Тобто ми повинн╕ робити все, щоб ця ц╕нн╕сть була, ╕снувала в майбутньому. А отже, треба збер╕гати людське життя ╕ стверджувати його.

Сучасна етика - це ор╕╓нтац╕я на людське життя, на його процв╕тання в майбутньому.


Розд╕л VI. НАУКА ╤ РЕЛ╤Г╤╢ЗНАВСТВО


Рел╕г╕я - це предмет досл╕дження, який менш за все п╕дда╓ться однозначним, лог╕чним висновкам. Але ╕стор╕я науки вже напрацювала систему загальних ╕стин, як╕ не можна ╕гнорувати ╕ не враховувати для будування ф╕лософських всезагальних св╕тоглядних картин св╕ту. Продемонстру╓мо ц╕ основн╕ ╕стини наукового знання.

Повторюючись, скажемо, що рел╕г╕я - це напрямок культури який менш за все п╕дкорю╓ться лог╕чним однозначним висновкам як насл╕дкам в╕д наукових положень. Але ми продемонстру╓мо основн╕ положення рел╕г╕╓знавства, напрацьован╕ ╕стор╕╓ю, а також такими науками, як антрополог╕я, етнолог╕я, психолог╕я, науками, факти яких перев╕рен╕ практикою. Пройдемось по основних категор╕ях рел╕г╕╓знавства.

РЕЛ╤Г╤╢ЗНАВСТВО

Рел╕г╕╓знавство як гуман╕тарна наука. За визначенням В. Гарадж╕ рел╕г╕╓знавство - це певний спос╕б пояснення рел╕г╕йних феномен╕в. Теолог╕я теж ╓ певним способом пояснення рел╕г╕йних феномен╕в. Теолог╕я як ╕ рел╕г╕╓знавство ма╓ теоретичне оформлення. Але особлив╕стю теолог╕╖ ╓ те, що вона ма╓ сталий погляд на рел╕г╕ю.

В. Гараджа вказу╓, що засновником християнсько╖ теолог╕╖, яка анал╕зу╓ рел╕г╕ю, ╓ Аврел╕й Августин. Аврел╕й Августин казав, що рел╕г╕я ╓ зв'язком людини з Богом. Причому цей зв'язок встановлено Богом. Аврел╕й Августин доводив, що коли людина спов╕ду╓ ╕стинну в╕ру, то вона може мати ╕стинне уявлення про те, що явля╓ собою рел╕г╕я. Аврел╕й Августин зазначав, що людина, яка не ма╓ (не спов╕ду╓) ╕стинно╖ в╕ри (тобто ма╓ позарел╕г╕йну св╕дом╕сть), не може мати справжнього уявлення про рел╕г╕ю. Але що ╓ справжн╕м уявленням про рел╕г╕ю? Рел╕г╕я - це мова про Бога. Саме слово Бог ╕з самого початку мало значення Доля (Иванов, Топоров 1991: 391). В найдавн╕шому Святому Письм╕, Р╕гвед╕, доля ╓ долею багатства, що хова╓ недол╕ки (Ригведа 1989: 258). Але коли мова йде про т╕ процеси, як╕ в людин╕ ховають недол╕ки, то можна казати про певн╕ компенсаторн╕ реакц╕╖.

Спочатку в теолог╕чних поглядах рел╕г╕я ╕ християнська в╕ра розум╕лись як одне ╕ те ж саме. Язичницьк╕ культи ж розум╕лися як "неправдив╕ рел╕г╕╖". Проте з XVII стол╕ття в теолог╕╖ терм╕н "рел╕г╕я" почина╓ використовуватися ╕ застосовуватися не т╕льки до християнства, але й до нехристиянських рел╕г╕й. З моменту визнання ╕нших рел╕г╕й в теолог╕╖ рел╕г╕╖ виника╓ питання: чи можна розглядати р╕зн╕ рел╕г╕╖ як ╕стинн╕, а не як "╓ресь", "безбожн╕сть"?

За В. Гараджою вир╕шення питання про ╕стинн╕сть р╕зних рел╕г╕й ма╓ р╕зн╕ п╕дходи. Перший п╕дх╕д вказу╓ на те, що р╕зн╕ рел╕г╕╖ ╓ р╕зними шляхами, що ведуть до одного й того ж Бога. Другий п╕дх╕д показу╓, що до ╕стинного Бога може вести т╕льки один-╓диний ╕стинний шлях.

Для теолога ступ╕нь причетност╕ до ╕стини р╕зних рел╕г╕й не може бути однаковою. Теолог упереджено ставиться до рел╕г╕й. Найчаст╕ше це в╕дбува╓ться з позиц╕й одн╕╓╖ рел╕г╕╖, сво╓╖. У теолога ╓ власна в╕ра. ╤нш╕ в╕ри, ╕нш╕ рел╕г╕╖ - не╕стинн╕. Для теолога об'╓ктивний п╕дх╕д до р╕зних рел╕г╕й ╓ неприйнятним. Теолог не може поставити вс╕ рел╕г╕╖ в одне р╕вне становище. Теолог не може досл╕джувати соц╕окультурн╕ характеристики рел╕г╕й, ставлячи ╖х в один ряд ╕стинност╕. Теолог м╕рку╓ з позиц╕й одн╕╓╖ рел╕г╕╖, з позиц╕й свого ставлення, а не досл╕джу╓ об'╓ктивно рел╕г╕йн╕ феномени.

Об'╓ктивно-досл╕дний погляд на рел╕г╕ю виника╓ в античност╕, однак систематичний розвиток об'╓ктивних досл╕дницьких уявлень про рел╕г╕ю, на що вказу╓ В. Гараджа, виника╓ у ф╕лософ╕╖ рел╕г╕╖ XVIII стол╕ття, у працях Д. Юма та ╤. Канта.

Ф╕лософ╕я рел╕г╕╖ в поглядах на рел╕г╕╖ докор╕нно в╕др╕зня╓ться в╕д теолог╕╖ (де ма╓ться упереджений погляд на вс╕ рел╕г╕╖ з позиц╕╖ кращо╖ рел╕г╕╖). Ф╕лософ╕я рел╕г╕╖ (як рел╕г╕╓знавча дисципл╕на) в╕льна в╕д догмату. Ф╕лософ╕я рел╕г╕╖ критично анал╕зу╓ п╕дстави в╕ри людини. Критицизм стосовно п╕дстав в╕ри (критицизм п╕дстав в╕ри) можна зустр╕ти нав╕ть у тих ф╕лософ╕в, як╕ позитивно ставляться до рел╕г╕╖. Прикладом цього ╓ ф╕лософ╕я Г. Гегеля. Особливо виражений критичний анал╕з п╕дстав в╕ри - у ф╕лософ╕в, як╕ негативно ставляться до рел╕г╕╖. Негативн╕сть до рел╕г╕╖ прогляда╓ться у К. Маркса, у Ф. Н╕цше. Теолог╕я, на в╕дм╕ну в╕д ф╕лософ╕╖ рел╕г╕╖, п╕дкреслю╓ значим╕сть в╕роспов╕дання певно╖ рел╕г╕╖, як╕й теолог в╕дда╓ перевагу.

Кр╕м теолог╕╖ ╕ ф╕лософ╕╖ рел╕г╕╖ ╕сну╓ ще наука про рел╕г╕ю. Наука про рел╕г╕ю - це пор╕вняльно-╕сторичне досл╕дження вс╕х рел╕г╕й, заф╕ксованих ╕стор╕╓ю. Наука про рел╕г╕ю ╜рунту╓ться на емп╕ричному матер╕ал╕.

В. Гараджа вказу╓, що наука про рел╕г╕ю виникла у XIX стол╕тт╕. Наука про рел╕г╕ю та рел╕г╕╓знавство - це синон╕ми. Ще вжива╓ться терм╕н наукове рел╕г╕╓знавство.

Наука про рел╕г╕ю, тобто рел╕г╕╓знавство, не ╓ синон╕мом теолог╕╖ (богосл╕в'я), а також не ╓ синон╕мом ф╕лософ╕╖ рел╕г╕╖ (ф╕лософсько╖ рефлекс╕╖ рел╕г╕╖).

Наука про рел╕г╕ю виника╓ спочатку на основ╕ ╕сторико-еволюц╕йного п╕дходу до рел╕г╕╖. Спочатку наука про рел╕г╕ю розум╕╓ться як ╕стор╕я рел╕г╕╖. Наука про рел╕г╕ю розгляда╓ перв╕сну культуру ╕ проблему походження рел╕г╕╖. Для розгляду перв╕сно╖ культури наука про рел╕г╕ю застосову╓ матер╕али таких наук як антрополог╕я та етнолог╕я. Наука про рел╕г╕ю, або рел╕г╕╓знавство, застосовуючи знання з антрополог╕╖ та етнолог╕╖, досл╕джу╓ елементарн╕ форми рел╕г╕╖.

Наука про рел╕г╕ю, або рел╕г╕╓знавство, на основ╕ вивчення елементарних форм рел╕г╕╖ встановлю╓, що ан╕м╕зм, або в╕ра в дух╕в, ╓ загальним початком вс╕х рел╕г╕й. На це вказу╓ Е. Тайлор. Також наука про рел╕г╕ю, або рел╕г╕╓знавство, встановлю╓, що кр╕м ан╕м╕зму, тобто в╕ри в дух╕в, загальним початком вс╕х рел╕г╕й ╓ також тотем╕зм, або культ предк╕в. Про це говорять так╕ досл╕дники як Дж. Фрезер та Л. Морган.

Наука про рел╕г╕ю розвива╓ пор╕вняльно-╕сторичне досл╕дження рел╕г╕╖. Вона вид╕ля╓ ╕сторичн╕ типи рел╕г╕╖. Наука про рел╕г╕ю досл╕джу╓ вза╓мов╕дносини рел╕г╕╖ ╕ культури.

Сучасне рел╕г╕╓знавство. У XX стол╕тт╕ набува╓ розвитку соц╕олог╕я рел╕г╕╖. Соц╕олог╕╓ю рел╕г╕╖ займались М. Вебер, Е. Дюркгейм, Б. Малиновський, Т. Парсонс, П. Сорок╕н. Соц╕олог╕я рел╕г╕╖ розробля╓ методи анал╕зу вза╓мод╕╖ м╕ж рел╕г╕╓ю ╕ сусп╕льством. Ц╕ методи розробляли так╕ досл╕дники як М. Вебер, Е. Дюркгейм, Б. Малиновський. Соц╕олог╕я рел╕г╕╖ розгляда╓ рел╕г╕ю як соц╕альний феномен.

В к╕нц╕ XX стол╕ття отриму╓ розвиток психолог╕я рел╕г╕╖. У психолог╕ю рел╕г╕╖ зробив важливий внесок У. Джеймс. Психолог╕я рел╕г╕╖ вивча╓ внутр╕шн╕й св╕т рел╕г╕йно╖ людини. Психолог╕я рел╕г╕╖ вивча╓ суб'╓ктивн╕ переживання рел╕г╕йно╖ людини.

У XX стол╕тт╕ вплинув на розум╕ння рел╕г╕╖ психоанал╕з. З цього приводу можна згадати прац╕ З. Фрейда, К. Юнга, Е. Фромма. У тому ж XX стол╕тт╕ виника╓ феноменолог╕я рел╕г╕╖. Феноменолог╕ю рел╕г╕╖ бачимо у Р. Отто, у М. Ел╕аде. Вона сто╖ть на кордон╕ м╕ж наукою про рел╕г╕ю, тобто рел╕г╕╓знавством, ф╕лософ╕╓ю рел╕г╕╖ ╕ теолог╕╓ю або богослов'ям.

В к╕нц╕ XX стол╕ття рел╕г╕╓знавч╕ досл╕дження зор╕╓нтувалися на культуролог╕ю, тобто з ╕стор╕╖, соц╕олог╕╖ та психолог╕╖ - на культуролог╕ю. Рел╕г╕я вже розгляда╓ться в контекст╕ ф╕лософ╕╖ культури, а також в контекст╕ теолог╕╖, або богослов'я, культури. Це розглядалося П. Т╕лл╕хом. При цьому актуал╕зу╓ться теолог╕чна, або богословська, рефлекс╕я.

При культуролог╕чному п╕дход╕ рел╕г╕я розгляда╓ться як символ╕чна система, що вказу╓ на багатозначн╕сть рел╕г╕йних значень. З'ясову╓ться, як символ╕чна система може розчинятися в понятт╕ культури. Тод╕, кажучи про рел╕г╕ю, говорять про культуру, сусп╕льство, ментал╕тет в ц╕лому.

При сво╓му розвитку наука про рел╕г╕ю (рел╕г╕╓знавство) робила св╕й внесок у вивчення людини, ╖╖ житт╓вого св╕ту. Тут розвивалися ф╕лософська антрополог╕я, ф╕лософ╕я мови, ф╕лософ╕я культури, соц╕альна ф╕лософ╕я.

Ф╕лософ╕я мала особливе значення в розвитку рел╕г╕╓знавства, тобто науки про рел╕г╕ю. Ф╕лософ╕я проклала шлях до позарел╕г╕йного вивчення рел╕г╕╖.

У XX стол╕тт╕ ф╕лософ╕я значно впливала на розвиток науки про рел╕г╕ю (рел╕г╕╓знавство). Особливий вплив на розвиток науки про рел╕г╕ю дали так╕ ф╕лософськ╕ напрямки як ф╕лософ╕я життя А. Бергсона, феноменолог╕я Е. Гуссерля, ф╕лософ╕я культури Е. Кассирера, ф╕лософська антрополог╕я М. Шелера, л╕нгв╕стична ф╕лософ╕я Л. В╕тгенште╕на, структурал╕зм К. Лев╕-Строса, постструктурал╕зм. Близь-к╕сть ф╕лософ╕╖ рел╕г╕╖ до науки про рел╕г╕ю, або рел╕г╕╓-знавство, вим╕рю╓ться тим, наск╕льки близька ф╕лософ╕я до конкретних наук, що вивчають рел╕г╕ю.

Рел╕г╕я як св╕тосприйняття людини. Л. М╕трох╕н вказу╓, що рел╕г╕я, або "святиня", визнача╓ться як св╕тосприйняття людини, обумовлене в╕рою в ╕снування "╕ншого" - або Бога, або надприродного св╕ту дух╕в, бог╕в, або священного особливого стану Духа у людини, ╕менованого станом НЕМР╤, або Амр╕, яке характеризу╓ться переживанням неможливост╕ смерт╕. На це вказують У. Джеймс, А. Тенн╕сон, М.Г. Мурашк╕н.

В рел╕г╕╖ духи, боги, Бог розумно творять матер╕альне ╕ духовне буття. Рел╕г╕я передбача╓ виконання ритуал╕в ╕ маг╕чних д╕й, що забезпечують зв'язок людини з потойб╕чною силою. Рел╕г╕я об'╓дну╓ в╕руючих в церкву.

В сусп╕льств╕ у частини людей з'явля╓ться рел╕г╕йна св╕дом╕сть, а в ╕ншо╖ частини - св╕тська св╕дом╕сть. Ця св╕дом╕сть спира╓ться в сво╖х знаннях на науку. Рел╕г╕йна ж спира╓ться на священн╕ писання. Для рел╕г╕йно╖ св╕домост╕, для рел╕г╕йно╖ людини, рел╕г╕я - це сама суть буття, суть духу, це ╓днання з Богом. З╕ зв'язку ╕ ╓днання з Богом виходить теолог╕я, або богосл╕в'я.

Теолог╕я, або богосл╕в'я, намага╓ться захистити справжню форму рел╕г╕йного досв╕ду. Теолог╕я, або богосл╕в'я, стверджу╓, що людина, яка не ма╓ рел╕г╕йно╖ в╕ри, не здатна зрозум╕ти сутн╕сть рел╕г╕╖.

У соц╕ум╕ реально ╕снують конкретн╕ рел╕г╕йн╕ сп╕льноти, як╕ неприязно або вороже ставляться один до одного. В╕руючий може пояснити власну рел╕г╕ю, яку в╕н шану╓ як ╓дину ╕стинну, як справжню. В╕руючий не визна╓ розум╕ння сво╓╖ рел╕г╕╖ як одн╕╓╖ з багатьох рел╕г╕й. В╕руючий ставить свою рел╕г╕ю вище за ╕нш╕. В╕н ставить свого Бога вище за ╕нших бог╕в. Та й розум╕ння Бога в р╕зних рел╕г╕ях р╕зне. Бог у буддизм╕ багато в чому ╕нший, н╕ж в християнств╕ або ╕слам╕.

У ф╕лософ╕╖ мислитель формулю╓ поняття "рел╕г╕я" в╕дпов╕дно до сво╓╖ ф╕лософсько╖ системи. Тому одн╕ ф╕лософи розум╕ють рел╕г╕ю як специф╕чне почуття залежност╕ в╕д неск╕нченного. Так вважав Ф. Шлейермахер. ╤нш╕ ф╕лософи розум╕ють рел╕г╕ю як щось не пов'язане з обставинами земного життя людини. Це за ф╕лософ╕╓ю ╤. Канта. Також ф╕лософи говорять про рел╕г╕ю, що вона ╓ недосконалою сходинкою розвитку абсолютного духу. Про це казав Г. Гегель.

Розум╕ння рел╕г╕╖ ╕ Бога у ф╕лософ╕╖ безл╕ч. Це ╕ в╕ра в надприродн╕й св╕т, ╕ в╕дм╕нн╕сть священних ╕ св╕тових об'╓кт╕в, ╕ система в╕рувань та обряд╕в, ор╕╓нтованих на священнее, ╕ моральний кодекс, санкц╕онований богами, ╕ молитва як спос╕б ╓днання з Абсолютом, ╕ соц╕альна група, об'╓днана ╓диною в╕рою. Так╕ п╕дсумки робив Л. М╕трох╕н.

Рел╕г╕я - це певне св╕тов╕дчуття ╕ в╕ра. Рел╕г╕йн╕сть (як соц╕альний феномен) з'явля╓ться в емп╕рично ф╕ксован╕й повед╕нц╕ людини. Рел╕г╕йн╕сть проявля╓ться в м╕жособист╕сних вза╓минах ╕ в д╕яльност╕ представник╕в р╕зних рел╕г╕йних груп (сп╕льнот). Рел╕г╕╓знавство вивча╓ рел╕г╕йн╕ групи (сп╕льноти).

Рел╕г╕╓знавство застосову╓ р╕зн╕ методи досл╕дження, оск╕льки рел╕г╕╓знавство при вивченн╕ рел╕г╕╖ використову╓ р╕зн╕ науки. Ц╕ науки по-р╕зному визначають рел╕г╕ю, роблячи акцент на тих чи ╕нших аспектах. Наприклад, робиться акцент на установц╕ людини. Людина ма╓ установку ╕ ототожню╓ себе з вищою реальн╕стю. При цьому намага-╓ться задовольнити потребу в безпец╕, потребу в над╕йност╕ свого ╕снування.

Ставлення до рел╕г╕╖ неоднозначне. Французьк╕ матер╕ал╕сти XVIII стол╕ття вважали, що рел╕г╕я - це просто обман одних людей ╕ншими. А середньов╕чна патристика ╕ схоластика в╕дзначають ╕стотн╕ характеристики для рел╕г╕йно╖ св╕домост╕.

Пом╕чено, що рел╕г╕я для теоретика, "ф╕лософа-вченого" багато в чому ╕нша, н╕ж для масово╖ св╕домост╕ просто╖ людини, де рел╕г╕я виступа╓ як "живий" досв╕д. Це пом╕тив ще Б. Паскаль. В╕руюча людина сприйма╓ рел╕г╕ю як ц╕ле, б╕льше в сво╖й ц╕л╕сност╕, н╕ж окрем╕ моменти рел╕г╕йного життя ╕ ритуалу. Окрем╕ моменти рел╕г╕╖ можна п╕ддати рац╕ональному узагальненню. Рел╕г╕ю ж в ц╕лому важко сприймати рац╕онально. Ц╕ле б╕льше за частини. Ц╕ле утворю╓ нову додаткову властив╕сть. В рел╕г╕╖ ц╕л╕сне сприйняття включа╓ особист╕сне переживання Бога. Це внутр╕шн╓ переживання Бога. При цьому окрем╕ елементи, возз'╓днуючись, дають специф╕чно рел╕г╕йно-м╕стичний досв╕д.

Походження рел╕г╕╖. Походження рел╕г╕╖ часто пояснюють почуттям страху в людин╕. Людина в╕дчува╓ почуття страху через свою нездатн╕сть пояснити ╕ п╕дпорядкувати соб╕ природн╕ сили, стих╕╖, як╕ сильн╕ш╕ за нього. В силу бажання позбутися почуття страху, переживаючи в житт╕ стан, позбавлений страху, людина приходить до висновку, що ╕сну╓ ╕нший св╕т, св╕т без страху. Вона пережива╓ стан, позбавлений страху як стан "╕ншого", стан неповсякденний. Позбавлення в╕д страху може розум╕тися як надприродне.

Переживаючи стани св╕домост╕, позбавлен╕ страху, людина намага╓ться певними сво╖ми д╕ями повернути ц╕ переживання. У людини ╓ уявлення про ╕нше, про те, де в╕дсутн╕й страх, про надприродню силу.

Проте у людини ╓ реальний св╕т, який згубно може втрутитися ╕ який несе страх. Людина хоче запоб╕гти втручанню ╕, виконуючи культ, займа╓ться рел╕г╕йною практикою.

У давньо╖ людини з'являлася можлив╕сть виживати, в силу придбання здатност╕ впорядковувати св╕т, що допомагало нейтрал╕зувати катастроф╕чний вплив природних стих╕й. Людина створювала механ╕зми, як╕ допомагали ╖й д╕яти в напрямку олюднення зовн╕шнього хаосу. В силу сво╓╖ практики у людини з'являлася св╕дом╕сть (св╕дом╕сть ╕снування, а не рефлексування), яка спочатку формувалася усередин╕ безпосередньо╖ практично╖ д╕яльност╕ людини. Ця д╕яльн╕сть мала бути сусп╕льно доц╕льною. Сусп╕льно доц╕льна д╕яльн╕сть була умовою виживання людини. Сусп╕льно доц╕льна повед╕нка досягалася шляхом п╕дпорядкування ритуальним правилам, виконання системи заборон (тотем╕в, припис╕в, норм, як╕ грали регулятивну роль). Все п╕дпорядковувалося сусп╕льству. ╤снування сусп╕льства уявлялося неск╕нченним. Ц╕ уявлення стимулювали виникнення певних ╕деал╕в ╕ ц╕нностей.

Однак виникають ╕деали ╕ ц╕нност╕, як╕ стосуються н╕велювання в людин╕ розриву в синтез╕ плот╕ ╕ духу. Ц╕ ╕деали виникають в силу того, що людина пережива╓ в сво╓му житт╕ ╕деальн╕ стани душ╕, де нема╓ розриву потреб плот╕ ╕ духу. Це трансцендентн╕ стани душ╕. Переживаючи под╕бн╕ стани, людина стверджу╓, що вони можуть досягатися шляхом трансцендування, тобто постулюванням "╕ншо╖", вищо╖ неповсякденно╖ реальност╕. Зв╕дси людиною затверджуються особлив╕ в╕чн╕ ц╕нност╕. Можуть виникати ╕деали, як╕ переважають ╕нтереси к╕нцевого ╕ндив╕да.

М╕фолог╕я. М╕фолог╕я та рел╕г╕я мають глибинно т╕сний зв'язок. Ритуал проводився людиною у перв╕сно родов╕й сп╕льнот╕. Цим ритуалом людина над╕ляла природу властивостями, як╕ характерн╕ для в╕дносин людей м╕ж собою, що говорив Л. М╕трох╕н. Тобто св╕т перв╕сно╖ людини - ╓диний. В╕н не под╕ля╓ться на родов╕ та надприродн╕ сили. Св╕т перв╕сно╖ людини - м╕ф╕чний. Головне в м╕ф╕чн╕й св╕домост╕ людини - це означа╓ зберегти ╓дн╕сть сп╕льноти (спадко╓мн╕сть правил, як╕ передавалися з покол╕ння в покол╕ння), ╕ житт╓в╕ сили, спрямован╕ на суперництво з ╕ншими сп╕льнотами людей. М╕ф форму╓ особлив╕, надособист╕сн╕ колективн╕ ц╕нност╕, ╕деали, а також ц╕нност╕ та ╕деали, що виходять за рамки надособист╕сного, коли людина пережива╓ в сво╓му внутр╕шньому св╕т╕ незвичний стан при з╕ткненн╕ з в╕чн╕стю, неск╕нченн╕стю.

У м╕фолог╕чному мисленн╕ давньо╖ людини, емоц╕йному, афективному, в╕дбува╓ться под╕л м╕ж ранн╕м,сакральним, ╕ п╕зн╕м, профанним часом, як╕ мають в╕дношення до знань причинних залежностей, що досл╕джував Л. М╕трох╕н.

Вих╕д за меж╕ реального, чутт╓во сприйнятого св╕ту, за меж╕ повсякденних стан╕в, сприяло перетворенню м╕фолог╕╖ на рел╕г╕ю. До особливих стан╕в людини при╓дналися фантаз╕╖, а точн╕ше - ц╕ стани розум╕лися як надприродн╕ ╕ обрамлялися фантастичними уявленнями про чудеса ╕ знамення. З м╕фолог╕╖ народжувалася рел╕г╕я, з лона м╕фолог╕╖ виходили ранн╕ форми рел╕г╕╖, тобто язичництво.

Рел╕г╕я ╓ в╕рою в надчутливий св╕т, запевняв О. Лос╓в. В╕н наполягав на тому, що м╕ф н╕чого надчутт╓вого в соб╕ не ма╓. Отже, м╕ф не вимага╓ в╕ри в це надчутливе. М╕фолог╕чна св╕дом╕сть - це власна св╕дом╕сть людини, св╕дом╕сть ориг╕нальна, зм╕нена, неповсякденна св╕дом╕сть. Рел╕г╕я ж передбача╓ цю неповсякденну ориг╕нальну св╕дом╕сть, а отже, передбача╓ в╕ру в цю св╕дом╕сть, передбача╓ знання про не╖, про цю св╕дом╕сть.

Рел╕г╕я ╕ м╕ф в культур╕ соц╕уму. Перв╕сна людина, не розд╕ляючи в╕ру ╕ знання, сприйма╓ м╕фолог╕чний об'╓кт як достов╕рне ╕ очевидне. Цей м╕фолог╕чний об'╓кт нав╕яний ╕ переживаннями особливих стан╕в св╕домост╕. Тому перв╕сна людина в це не в╕рить. Вона - в повному ототожненн╕ себе з навколишн╕м середовищем (ототожнення з природою, ╕з соц╕умом).

М╕ф не ма╓ в╕дношення до обряду. М╕ф в╕др╕зня╓ться в╕д обряду, маг╕╖ ╕ рел╕г╕╖. У м╕ф╕ присутн╕ фантастичн╕сть-казков╕сть ╕ метафоричн╕сть-алегоричн╕сть. Однак у рел╕г╕╖ також присутня фантастичн╕сть-казков╕сть ╕ метафорич-н╕сть-алегоричн╕сть. При цьому рел╕г╕йн╕сть в╕др╕зня╓ться в╕д м╕фолог╕чност╕.

Особливост╕ рел╕г╕йно╖ св╕домост╕. Особлив╕сть рел╕г╕йно╖ св╕домост╕ - це здатн╕сть ц╕╓╖ св╕домост╕ трансцендирувати, виходити за меж╕ повсякденно╖ реальност╕, реальност╕, почутт╓во в╕дчутною, вважа╓ Л. М╕трох╕н. Рел╕г╕йн╕сть - це визнання ╕снування особливого, ╕ншого св╕ту (св╕ту надприродного, небесного), св╕ту Бога (св╕ту бог╕в). Однак неповсякденно-позамежний св╕т властивий ╕ м╕фу, на чому наполяга╓ Л. М╕трох╕н. Б╕льш того, неповсякденно-позамежний св╕т властивий ╕ св╕тськ╕й св╕домост╕ (наприклад, "абсолютний дух" у ф╕лософ╕╖). Проте рел╕г╕я говорить про вир╕шальний вплив цього неповсякденно-позамежного св╕ту. Отже, рел╕г╕я ма╓ обов'язковий культ, маг╕чн╕ ритуали, що забезпечують вплив або пробуджують вплив неповсякденно-позамежного св╕ту на людину. Щоб активувати неповсякденно-позамежний св╕т, людина повинна механ╕чно виробляти будь-як╕ ман╕пуляц╕╖, як це присутн╓ в перв╕сн╕й маг╕╖. Або людина повинна виконувати запов╕ти, як це в ╕уда╖зм╕, або робити добр╕ справи, як це в катол╕цизм╕.

Або ж покладатися на приречення, як це бува╓ в протестантизм╕. Рел╕г╕я передбача╓ культ як обов'язкове. Тобто передбача╓ться м╕стика як рел╕г╕йна практика. Неповсякденно-позамежний св╕т як певний стан людини може з'явитися, якщо проводити будь-як╕ ман╕пуляц╕╖ ф╕зичного чи психолог╕чного плану.

Рел╕г╕я в ╓вропейськ╕й культур╕, а точн╕ше - християнство, дом╕нувала в добу Середньов╕ччя. В т╕ часи в╕ра в Бога була вищою ╕стиною. Ця найвища ╕стина набувала ун╕версальност╕ в знакових системах теолог╕╖ та ф╕лософ╕╖. Зокрема вона знайшла ун╕версальн╕сть щодо усв╕домлення свободи, про яку говорив у сво╖й ф╕лософ╕╖ Г. Гегель. Свобода ма╓ зв'язок з божественним, з оч╕куванням особисто╖ зустр╕ч╕ з Богом, з в╕дчуттям особист╕стю внутр╕шньо╖ свободи, з╕ зв╕льненням в╕д гр╕ха ╕ подоланням зла.

Християнство виробило певн╕ ц╕нност╕, серед яких знаходять м╕сце ╕ духовн╕ процедури, обряди (наприклад, рел╕г╕йн╕ сп╕ви). Християнство ор╕╓нту╓ на те, що справедлив╕сть, у к╕нцевому п╕дсумку переможе, що злочин (нав╕ть уявний) завжди кара╓ться, що спов╕дь повинна бути безкомпром╕сною, що повинна бути в╕дпов╕дальн╕сть за долю ╕ншо╖ людини, повинна бути боротьба з гр╕хом.

╤нституц╕я церкви залучена в пол╕тику, коли рел╕г╕я ста╓ державною. Поза церквою залишаються р╕зн╕ рел╕г╕йно-сусп╕льн╕ рухи, як╕ розум╕ються як розкольницьк╕, сектантськ╕ ╕ несуть ╓ресь. Рел╕г╕я перетворю╓ться на певну ╕деолог╕ю. Проте при секуляризац╕╖ роль рел╕г╕╖ слабша╓.

Тертя м╕ж р╕зними рел╕г╕ями в╕дбува╓ться не в╕д соц╕альних конфл╕кт╕в, а в╕д пол╕тичних ╕ економ╕чних (територ╕альн╕ проблеми, проблеми ринку збуту, проблеми сировинних джерел). У сво╖й боротьб╕ рел╕г╕я оголошу╓ себе божественною силою, а супротивника - сатанинською силою.

Рел╕г╕йна та наукова картини св╕ту. В рел╕г╕╖ ╕сну╓ ╕дея можливост╕ рац╕онально п╕знати якост╕ Бога (католицизм). Однак наука ╕ рел╕г╕я антагон╕стичн╕. Наука п╕зна╓ закони природи ╕ сусп╕льства. Рел╕г╕я ж перетворю╓ться на ╕деолог╕ю. Завдання ╕деолог╕╖ практичне (завдання науки - теоретичне), регулятивне, щоб забезпечити ц╕л╕сн╕сть ╕ стаб╕льн╕сть сусп╕льства. Разом з правом ╕ мораллю (а також, якоюсь м╕рою, ╕ разом з мистецтвом, коли воно не символ╕чне, що ближче до теоретичност╕) рел╕г╕я викону╓ практичну, ╕деолог╕чну функц╕ю стаб╕л╕зац╕╖ сусп╕льства (сильному ╕ невгамовному бандиту кажуть "поб╕йся Бога", ╕ в╕н замислю╓ться, що буде з ним п╕сля смерт╕). Однак в╕д цього не зменшуються конфронтац╕я науки з рел╕г╕╓ю. Наука ма╓ ц╕нн╕сн╕ установки. Ц╕нн╕сн╕ установки, так╕ як боротьба з забобонами, в╕рн╕сть ╕стин╕, боротьба з застар╕лими догмами, боротьба з ╕деолог╕чними (рел╕г╕йними) авторитетами, як╕ в╕дходять в╕д ╕стини. Для науки рел╕г╕я в╕дходить в╕д ╕стини. Рел╕г╕я ╕ церква стверджують ненаукову картину св╕ту. Це в╕дбува╓ться, мабуть, тому, що церковники не розум╕ють суть самих рел╕г╕йних ╕стин або ж не хочуть правильного ╖х розум╕ння, щоб вирощувати в людин╕ ╕люз╕╖. Рел╕г╕йн╕ ╕стини передан╕ символами, а отже вони багатозначн╕. Справжн╓ значення цих ╕стин здобува╓ людина, яка знайшла досв╕д Вищого стану св╕домост╕, властив╕стю якого ╓ переживання неможливост╕ смерт╕ (Джемс 1993: 306). А це вже - галузь м╕стичного, хоча м╕стику розум╕ють по-р╕зному. Зазначимо, що в р╕зний ╕сторичний час м╕стику розум╕ли по-р╕зному, ╕ це досл╕див С. Ав╓р╕нцев (Аверинцев 2010: 579-580).

Рел╕г╕я - м╕стична. Для не╖ головне - особисто пережити ╕стину. Наука встановлю╓ об'╓ктивн╕ ╕стини. Об'╓ктивн╕ ╕стини науки не зб╕гаються з алегоричним ╕ фантастичними твердженнями священного писання. Думки Б╕бл╕╖ про створення св╕ту ╕ людини суперечать геолог╕чн╕й теор╕╖, про що говорив Ч. Лайель. Також вони суперечать еволюц╕йн╕й теор╕╖ про походження людини Чарльза Дарв╕на. Хоча походження людини в Б╕бл╕╖ можна розум╕ти по-р╕зному. Адже б╕бл╕йний текст символ╕чний, а символ - багатозначний. Б╕бл╕йний текст - неоднозначний, ненауковий. Це художн╕й текст символ╕чного характеру. В╕н призначений для осягнення Божественного, тобто осягнення (або набуття) певного стану св╕домост╕, сутн╕стю якого ╓ переживання людиною неможливост╕ смерт╕ (Джемс 1993: 306).

Рел╕г╕йну сферу необх╕дно обмежити екзистенц╕йними питаннями. У екзистенц╕альний суб'╓ктивний св╕т можна вписати претенз╕╖ на абсолютизм. Наука ж позбавлена абсолютизму нав╕ть у св╕тоглядних питаннях.

╤снують розб╕жност╕ св╕тсько╖ ╕ рел╕г╕йно╖ етики, оск╕льки люди можуть вести духовне життя ╕ без в╕ри в Бога, а ╕м'ям Бога можуть вестися жорсток╕ рел╕г╕йн╕ в╕йни. Моральне ╕ рел╕г╕йне розходяться при секуляризац╕╖ ╕ в╕льнодумств╕.

Преображення в людин╕ може виникати при вплив╕ мистецтва. Преображення виника╓ при вплив╕ благодат╕. Рел╕г╕йне перетворення передбача╓ вплив церковно╖ благодат╕.

Ф╕лософ╕я ╕ теолог╕я мали в сво╓му розвитку один напрямок. За Аристотелем, теолог╕я визначалася як перша ф╕лософ╕я. Ч╕тких кордон╕в м╕ж ф╕лософ╕╓ю ╕ теолог╕╓ю не було. Тому в ф╕лософ╕╖ формувалися теор╕╖, як╕ обговорювали рел╕г╕йний досв╕д. Обговорення рел╕г╕йного досв╕ду властиве екзистенц╕ал╕зму, за ф╕лософ╕╓ю С. К'╓ркегора - властиве ф╕лософ╕╖ життя.

Майбутн╓ рел╕г╕╖ не можна зрозум╕ти певним чином. Християнство вказу╓ на вищ╕ ц╕нност╕. Проте кр╕м християнства культура, в ц╕лому, вказу╓ на т╕ ж вищ╕ ц╕нност╕. Культура вказу╓ також на живий особист╕сний досв╕д людини. Не т╕льки рел╕г╕йна, а й св╕тська св╕дом╕сть ма╓ вищ╕ ╕деали абсолютного характеру. Б╕льше того, св╕тська св╕дом╕сть ма╓ в╕дношення ╕ до моральних абсолют╕в. У той же час ц╕нност╕ зосереджуються у св╕тськ╕й св╕домост╕, бо ж ╕де процес секуляризац╕╖, ╕ рел╕г╕я, церква виштовхуються на задв╕рки сусп╕льного життя.

Однак Перша св╕това в╕йна показала, що ц╕нност╕ не спрацьовують ╕ на них познача╓ться криза. В ╓вропейськ╕й культур╕ посилю╓ться тяга до ╕ррац╕онал╕зму ╕ в╕дторгнення сц╕╓нтизму, який не зум╕в орган╕зувати розумне життя людей. У той же час в ╕ррац╕ональн╕й сфер╕ бачимо багато м╕стичного, що зв╕льня╓ в╕д нерозумного, м╕стить розумне в межах чутт╓во╖ сфери.

П╕сля кризи Друго╖ св╕тово╖ в╕йни прийшла криза, пов'язана з глобальними проблемами. Виникають нетради-ц╕йн╕ рел╕г╕╖ як новий тип рел╕г╕йност╕, де переважають ╕де╖ косм╕зму ╕ езотеричних знань. Це виника╓ в силу того, що св╕тська культура поки не може в╕дпов╕сти на екзистенц╕йн╕ житт╓в╕ питання, за ствердженнями Л. М╕трох╕на.

Рел╕г╕йно-ф╕лософськ╕ системи давнього св╕ту. Ц╕ системи великими силами виокремлюють якусь ╕з ╕снуючих сил. Ця надсила могла являтися людин╕ в ╖╖ переживаннях як компенсац╕я за слабкост╕ (Мурашкин 2006: 132). Наприклад, присутн╕ св╕дом╕сть ╕ самосв╕дом╕сть дають людин╕ ╕ усв╕домлення смерт╕, з чим приходить ╕ страх смерт╕, який компенсу╓ться станом ╤НШОГО (Орт╕с 2003: 477), станом, який да╓ змогу переживати неможлив╕сть смерт╕ (Джемс 1993: 306). Люди перв╕сних рел╕г╕й спостер╕гали сили (надсили), локал╕зован╕ в св╕товому ц╕лому, що досл╕джував С. Ав╓р╕нцев. Цю локал╕зац╕ю вони уявляли як свят╕ м╕сця. Паралельно з цим люди перв╕сних (арха╖чних) рел╕г╕й створювали уявлення про вищу ╕стоту, яке пов'язане з початком св╕ту речей, суть косм╕чного (вселенського) масштабу. Це св╕дчить про первинний "прамоноте╕зм" на початку виникнення рел╕г╕й. Моноте╖зм арха╖чних рел╕г╕й ╕сну╓, оск╕льки божества ототожнювалися м╕ж собою, бо ж вид╕лялося головне божество, вид╕лялося найб╕льше "сво╓" божество для людини ╕ для ╖╖ близьких, для соц╕уму. Прикладом розвивитку моноте╖зму ╓ те, що фараон Ехнатон зробив акцент на шануванн╕ та зобов'язанн╕ в╕рност╕ Атону як божеству всього сущого, як вищому. Так вважа╓ С. Ав╓р╕нцев.

Прикладами рел╕г╕йно-ф╕лософських систем давнього св╕ту, за досл╕дженнями С. Ав╓р╕нцева, служать передф╕лософськ╕ та ранньоф╕лософськ╕ ╕де╖ давн╕х грек╕в,. Моноте╖зм, представлений в давн╕й Грец╕╖, в ╕де╖ "╢диного", в як╕й дола╓ться м╕ф ╕ культ давньо╖ людини. Розум╕ння "╢диного" ╓ властивим не т╕льки ранньоф╕лософським ╕ м╕стичним поглядом давн╕х грек╕в. Розум╕ння "╢диного" властиве ф╕лософськ╕й м╕стиц╕ ╕ ╤нд╕╖, ╕ Китаю. Пол╕те╖зм зв'язувався з рел╕г╕йною практикою. Моноте╖зм "╢диного" не висував перед давньою людиною рел╕г╕йно-практичних вимог. Однак пол╕те╖зм ╕ конкретне божество в рел╕г╕йн╕й культур╕ залиша╓ться, оск╕льки людина поклада╓ над╕╖ на конкретику проявленого божества, ор╕╓нтуючись на його атрибути, якост╕, а не безформн╕сть, яка св╕дчить про особист╕ переживання людини.

У Старому зав╕т╕ сутн╕сть Бога - це в╕дношення м╕ж Богом ╕ людиною (народом, соц╕умом), в╕дношення, виражене в певних умоглядних уявленнях. Ц╕ уявлення мають схож╕сть ╕ з "Логосом", ╕ з "Дао", ╕ з "Брахманом", ╕ з "╢диним". Ц╕ уявлення, за твердженнями С. Ав╓р╕нцева, екзистенц╕йн╕.

Етнонац╕ональн╕, св╕тов╕ та нов╕ рел╕г╕йн╕ системи. Перш н╕ж розглядати р╕зн╕ рел╕г╕йн╕ системи, звернемося до самого розум╕ння Бога як до ╕деалу цих систем.

Бог, Його розум╕ння в р╕зних рел╕г╕ях. Бог - це Вища ╤стота, творить (створю╓) св╕т буття ╕ закону, яка да╓ призначення цього св╕ту буття ╕ закону, да╓ м╕ру прояв╕в, що досл╕джував С. Ав╓р╕нцев. Те╖стичн╕ рел╕г╕╖ розкривають особисте ╕снування Бога в як╕йсь особ╕ (в особ╕ Кр╕шни, в особ╕ Христа), розкривають особисте ставлення Бога до людей (у в╕дношенн╕ любов╕, наприклад), розкривають шляхи людин╕, допомагають виявити Бога в акт╕ Одкровення, що досл╕див С. Ав╓р╕нцев. Те╖стичн╕ рел╕г╕╖ показують, що буття ╓ особист╕сним у сво╖й граничн╕й абсолютност╕, що буття особист╕сне у сво╖й вершинно-╕╓рарх╕чн╕й вищ╕й абсолютност╕.

Бог Б╕бл╕╖ - це Бог як "Бог Авраама, ╤сака та Якова", як "м╕й Бог", пережитий людиною, який уклада╓ з цим переживанням "запов╕т" ("союз"), значимо ╕снуючий у ц╕╓╖ людини ╕ у ╕нших людей ╖╖ оточення, що досл╕див С. Ав╓р╕нцев. Бог (як стан людини) захища╓ справу людини в╕д впровадження сторонн╕х думок, в╕д в╕двол╕кання в╕д справи, в╕д думок, як╕ в╕двол╕кають в╕д справи. Людина, в свою чергу, не захища╓ Бога. Бог як певний стан приходить на допомогу людин╕. Людина не приходить на допомогу Богов╕.

"Царство Боже" - це в╕дновлення впливу Бога (душевного стану як Божественного) в св╕т╕ людини (людей), впливу порушеного силою зла.

╤слам ма╓ образ Бога, який описаний в Б╕бл╕╖. Однак тут д╕╖ Бога не зводяться до уявлень людини про моральн╕сть.

Християнство ма╓ образ Бога ╕ вказу╓, що ╢диний Бог - потр╕йний, що в ╤сус╕ Христ╕ зливаються "природа" Бога ╕ "природа" людини. Християнство робить предметом рефлекс╕╖ "сутн╕сть" Бога як "╓диносущне", де в тро╖чност╕ Бога присутн╕ "сутн╕сть" ╕ "особа", через що можна говорити про Боголюдину як ╓дн╕сть Отця, Сина ╕ Духа святого.

М╕стика православного християнства стверджу╓ незбагненн╕сть Бога, незбагненн╕сть його сутност╕ та енерг╕╖, що досл╕див С. Ав╓р╕нцев. Християнство опису╓ б╕бл╕йний досв╕д (експресивно) ╕ теоретичний досв╕д (концептуально). За досл╕дженнями того ж С. Ав╓р╕нцева, у християнств╕ представлено досв╕д, коли ╓ "Бог Авраама, Бог ╤саака, Бог Якова", ╕ досв╕д, коли ╓ Бог, описаний вченими ╕ ф╕лософами.

Християнство намагалося зробити ╕снування Бога очевидним для розуму, намагалося довести буття Бога, встановити його космолог╕ю, телеолог╕ю, онтолог╕ю, що досл╕джу╓ А. Кричевський. Космолог╕я Бога. При космолог╕чному доказ╕ Бога опису╓ться перех╕д в╕д буття випадкового (буття, яке обумовлено зовн╕шньою необх╕дн╕стю; буття, яке не несе саме себе) до буття необх╕дного ╕ самодостатнього, на що ╕ вказу╓ А. Кричевський. Опису╓ться випадков╕сть св╕ту. Доводиться те, що св╕т ╕ кожна р╕ч у св╕т╕ мають свою причину ╕снування, що сама причина ╕снування св╕ту ╕ речей ╓ певною реальн╕стю, яка в╕др╕зня╓ться в╕д ╕снування цього св╕ту ╕ речей, що ця реальн╕сть-причина ╓ Бог. Доводиться, що св╕т не може бути причиною самого себе, що ╕сну╓ реальн╕сть (Бог) як першопричина. Бог ╓ "першодвигуном", "абсолютною реальн╕стю-причиною". Його власне ╕снування не ╓ насл╕дком чогось. Бог представлений як "абсолютно-необх╕дна сутн╕сть", як "абсолютно-первинна причина", що породжу╓ св╕т ╕ реч╕. Св╕т ╕ реч╕ - к╕нцев╕, тимчасов╕. Бог неск╕нченний ╕ в╕чний. Однак св╕т в ц╕лому може ╕ не мати причини. ╤нший вар╕ант, який може бути, це той, що причина св╕ту може полягати в самому ж св╕т╕. Буття (╕снування) чогось випадкового - це не його власне буття (не╕снування цього чогось), але буття чогось "╕ншого", в певному вигляд╕ його "╕ншого". Телеолог╕я (теолог╕я) Бога. Для рел╕г╕йно╖ людини св╕т доц╕льно впорядкований, бо ж ╕сну╓ якийсь вселенський розум, тобто Бог, який доц╕льно творить. Однак св╕т як ц╕ле може бути влаштований ╕ недоц╕льно. Онтолог╕я Бога. Необх╕дна думка про буття св╕дчить про ╕снування цього буття, говорить А. Кричевський. Думка про буття необх╕дна, отже, буття ╕сну╓, запевняв Пармен╕д. Те ж саме - ╕ щодо Бога. Думка про ╕снування Бога св╕дчить про його реальне ╕снування.

Бога, за ф╕лософ╕╓ю Р. Декарта, розум╕ють як "абсолютне буття". Його розум╕ють як "максимальну досконал╕сть - необх╕дне буття", на чому наполягав Г.В. Лейбн╕ц. Але поняття "абсолютна досконал╕сть" (максимальна досконал╕сть) ма╓ великий ступ╕нь невизначеност╕. Також невизначен╕сть ма╓ поняття "необх╕дно-╕снуюча реальн╕сть" (необх╕дне буття).

Уявлення про Бога недостатн╓ (недосконале), оск╕льки воно лише суб'╓ктивне, лише уявне. Достатн╕м (абсолютним) ╓ лише те, що ╕ показано Людиною, ╕ ╕сну╓ реально (в д╕йсност╕, насправд╕).

╢ розум╕ння Бога як абсолютного духу, де ма╓ м╕сце абсолютна нерозд╕льн╕сть поняття ╕ буття, за ф╕лософ╕╓ю Г. Гегеля. В повсякденному розум╕нн╕ людина уявля╓ к╕нцев╕ реч╕, поняття, як╕ не зб╕гаються з ╖х буттям. Тому ма╓ бути м╕сце для сходження к╕нцевого духу до абсолютного духу, що стверджував Г. Гегель.

При сходженн╕ к╕нцевого духу до абсолютного духу ма╓ м╕сце метаф╕зичний прорив, вливання абсолютного духу як надсв╕домост╕ в самосв╕дом╕сть людини, яка перетворена ╕ просв╕тлена шляхом спекулятивних м╕ркувань. При метаф╕зичному прорив╕ в╕дбува╓ться зняття к╕нц╕вки мислення абсолютним духом, про що писав Г. Гегель.

Бог - це той, хто може бути, але може й вважати себе за ╕ншу сторону свого буття, тобто бути "паном свого бутя", що виника╓ з його вол╕, яка не ╓ для нього необх╕дн╕стю, за ствердженнями Ф. Шелл╕нга, А. Кричевського.

Прагнення людини до щастя (як бажане) ╕ вимоги морал╕ (як борг) в людин╕ не зб╕гаються. Коли ж людина - всемогутня ╕стота, коли людина - Бог, то в╕дбува╓ться зб╕г прагнення до щастя ╕ вимог морал╕. А до цього ╓ в╕ра, в╕ра в Бога, у всемогутн╕сть, стан всемогутнього духу. А. Кричевський стверджу╓, що рел╕г╕йна в╕ра в р╕зних видах присутня у вс╕х народ╕в.

Ранн╕ форми рел╕г╕╖. Св╕тов╕ рел╕г╕╖. Етнонац╕ональн╕ рел╕г╕╖ мають св╕й початок, а отже, й т╕сний зв'язок з ранн╕ми формами рел╕г╕╖. Тому ми й робимо досл╕дження, що ╓ "ранн╕ форми рел╕г╕╖". Давн╕ люди припускали, що предмети мають надприродн╕ зд╕бност╕, котр╕ людина може використовувати, якщо викону╓ ритуал (маг╕чний ритуал). Це - фетишизм. Також давня людина припускала (в╕рила) в самост╕йне ╕снування душ╕ людини, яка може покинути т╕ло. Вона припускала ╕снування дух╕в рослин ╕ тварин, дух╕в померлих тварин. Це - ан╕м╕зм. Давн╕ люди припускали зв'язок м╕ж сво╖м племенем ╕ будь-якою рослиною або твариною. Це - тотем╕зм.

Ранн╕ форми рел╕г╕╖ припускали уявлення про ╕снування душ╕ п╕сля смерт╕ людини, можлив╕сть переселення душ╕ в ╕нш╕ т╕ла. Ранн╕ форми рел╕г╕╖ припускали ╕снування загробного св╕ту, де мешка╓ душа п╕сля смерт╕ людини.

Боги язичник╕в - не надприродн╕. Вони живуть у духовн╕й природ╕ як у стих╕╖ космосу, забезпечуючи порядок. Язичницьк╕ боги-╕стоти (русалки, польовики, л╕совики) беруть участь у житт╕ давньо╖ людини, втручаються в ╖╖ життя. Мають вади людини, наприклад, так╕ як жорсток╕сть, заздр╕сн╕сть тощо. Вони м╕стять у соб╕ м╕фолог╕чний початок. Знаходять у подальшому рел╕г╕йний початок, те╕стичний початок. Те╕стичне протиставля╓ священне як дух ╕ профанне як т╕ло. Святе як дух п╕дноситься як небесне ╕ протиставля╓ться земному. Язичницьк╕ геро╖ п╕дносяться, перетворюючись на сакральних бог╕в, п╕д╕ймаються до верховного, ╓диного Бога, що да╓ благодать. ╤менем Бога починають освячувати, коли рел╕г╕я ста╓ як ╕нститут. Яскраво виражена те╕ст╕чн╕сть виявля╓ться в ╕уда╖зм╕, християнств╕, ╕слам╕. Деяк╕ рел╕г╕╖ з етн╕чних стають св╕товими.

Св╕тов╕ рел╕г╕╖ - це буддизм, християнство, ╕слам.

Св╕тов╕ рел╕г╕╖ (буддизм, християнство, ╕слам).

Буддизм. Буддизм - це рел╕г╕я (св╕това рел╕г╕я), яка походить в╕д вчення Шак'ямун╕. Шак'ямун╕ - ╕нд╕йський аскет, якого прозвали Буддою ("пробуджений", "просв╕тлений"). Час життя Будди 480-400 рр. до н.е. (за ╕ншими даними - з 566 по 486 рр. до н.е.).

В. Лисенко зазнача╓, що буддизм зародився в ╤нд╕╖ у VI-V ст. до н.е. як "дисиденство" по в╕дношенню до вед╕йсько╖ рел╕г╕╖. За Карлом Ясперсом, у VI-V ст. до н.е. в ╤нд╕╖ з'явля╓ться сучасний тип людини, ╕ зника╓ родоплем╕нний лад, з'являються держави, ростуть м╕ста.

Буддизм з'явля╓ться як секта, що заперечу╓ значим╕сть брахманського ритуалу. Будда спирався на особистий досв╕д прозр╕ння ╕стини. Будда в╕дкрив "вчення", "╕стину" (дхарму) в сво╓му акт╕ прозр╕ння (бодхи). Пот╕м в╕н сво╓ вчення пропов╕дував людям.

У II стол╕тт╕ до н.е. буддизм починають використовувати як державну ╕деолог╕ю. Протягом трьох стол╕ть в╕н поширю╓ться по вс╕й ╤нд╕╖ ╕ проника╓ в Центральну Аз╕ю, ста╓ св╕товою рел╕г╕╓ю. П╕к розкв╕ту буддизму як всеаз╕атско╖ рел╕г╕╖ припада╓ на IX стол╕ття. А до XII стол╕ття буддизм вит╕сня╓ться з ╤нд╕╖.

Школи буддизму не мали пост╕йного м╕сця перебування. Посл╕довники Будди ведуть спос╕б життя мандр╕вних в╕длюдник╕в. Пот╕м виникають сп╕льноти з регламентац╕╓ю повед╕нки ченц╕в за певними правилами. Ц╕ правила п╕сля смерт╕ Будди об'╓днують у зв╕д ("В╕ная-питака" або "Кошик дисципл╕ни"). Вислови Будди з приводу свого вчення також об'╓днують у зв╕д ("Сутта-питака" або "Кошик бес╕д").

Будд╕йськ╕ секти складалися з учителя, вчення ╕ громади. Буддизм, завдяки сво╖й в╕ротерпимост╕ ╕ недогматич-ност╕, об'╓днував народи, як╕ спов╕дували р╕зн╕ в╕рування.

Будд╕йськ╕ схоласти до буддистсько╖ л╕тератур╕ ("В╕ная-питака" ╕ "Сутта-питака") додають систематизування вчення Будди ("Абхидхамма-питака" або "Кошик Абх╕дхамми), п╕сля чого виника╓ перший буддистський каного "Тип╕така " або "Трип╕така". Оформлю╓ться хинаяна-буддизм (вузький шлях). На початок ери з'являються буддистськ╕ тексти "Праджняпарамита сутра", з'явля╓ться махаяна-буддизм (широкий шлях).

Хинаяна стверджу╓, що зв╕льнення, або н╕рвану, можна бути отримати в результат╕ власних зусиль, ╕ т╕льки членами буддистсько╖ громади. Махаяна стверджу╓ можлив╕сть зв╕льнення для вс╕х людей. У махаяни виника╓ своя культова практика.

У VIII стол╕тт╕ в ╤нд╕╖ виника╓ ваджраяна-буддизм (ваджра - символ твердост╕ ╕ незламност╕), що вт╕лю╓ вроджений вс╕м ╕стотам стан Будди. Махаяна-буддизм передбача╓ поступове навчання ╕ накопичення адептом заслуг для здобуття природи Будди. Проте в буддизм╕ формуються напрямки, як╕ говорять про можлив╕сть митт╓во╖ реал╕зац╕╖ людиною в соб╕ природи Будди (де реал╕зац╕я под╕бна блискавц╕). Ваджраяна-буддизм з'╓дну╓ махаяну з тантричною практикою. Але ваджраяна виступа╓ проти монастирства.

Вчення буддизму не ма╓ ╓дност╕. За словами В. Лисенка, воно не сформульоване в ╓диному, ун╕версальному вигляд╕. Вчення буддизму (дхарма) ситуативне, тобто явля╓ собою "послання конкретн╕й людин╕ в конкретн╕й житт╓в╕й ситуац╕╖", говорить В. Лисенко. Тому буддизм прийма╓ р╕зноман╕тн╕ форми, нац╕люючись на слухача. Буддизм досить легко вписувався в р╕зн╕ культури. Буддизм гнучкий, компром╕сний, пристосований, асим╕ляц╕йний м╕сцевим в╕руванням.

Пропов╕дь Будди - це вчення про серединний шлях (не наближаючись до гедон╕зму ╕ умертвлення). Будда говорить про страждання, про причини страждання, про можлив╕сть усунення людських страждань, про шляхи (в╕с╕мковий шлях). Тобто Будда висловлю╓ ╕стини (чотири благородн╕ ╕стини).

Будда говорить, що душа як певна субстанц╕я не ╕сну╓ (це йде врозр╕з з ведизмом). Але Будда визна╓ ╕снування "я" у людини, визна╓ людину як суб'╓кта д╕╖. Особист╕сть пост╕йно перебува╓ в процес╕ зм╕ни. Однак ця особист╕сть позбавлена будь-яко╖ пост╕йно╖ сутност╕ (душ╕, атмана).

Буддизм об╕ця╓ порятунок в╕д страждань, страху смерт╕, пристрастей. Буддизм бачить причину вс╕х негаразд╕в в тому, що д╕╖ людини мають потенц╕ю морального спокутування (карми), тобто - що пос╕╓ш, те й пожнеш. Потенц╕я морально╖ в╕дплати проявля╓ться ╕ в нових вт╕леннях (сансара), а не т╕льки в цьому житт╕. Вища мета буддизму - це припинення ╕снування (╕снування при переродженн╕ п╕сля смерт╕), що вигляда╓ як заспоко╓ння, згасання хвилювання (н╕рвана).

В буддизм╕ лише людина (а боги - н╕ до чого) ма╓ здатн╕сть викор╕нити в соб╕ те, що породжу╓ (п╕дтриму╓ процес переродження) неправедн╕ думки ╕ пристраст╕, лише людина здатна досягти н╕рвани. Лише серед людей можуть з'явитися просв╕тлен╕, як╕ досягли н╕рвани. Буддизм не в╕дводить богам важливу роль в образ╕ рел╕г╕йного життя.

Космолог╕я буддизму - це космолог╕я миротворення. В. Лисенко каже, що в буддизм╕ безл╕ч миротворень, що розвиваються ╕ розпадаються. Будд також ╕сну╓ сила-силенна. Але вони не створюють св╕т ╕ не управляють ним. Буддизм говорить, що провид╕ння нема╓, а доля людини залежить в╕д ╖╖ зусиль. Буддизм - це рел╕г╕я, де людина ряту╓ сама себе.

Християнство. Христос - "помазаник", "мес╕я". Християнство виникло у I стол╕тт╕, в Палестин╕, серед м╕стико-месс╕анських рух╕в ╕уда╖зму, що досл╕джував С. Ав╓р╕нцев. За досл╕дженнями С. Ав╓р╕нцева, християнство почало поширюватися серед ╓вре╖в Палестини. Пот╕м християнство поширювалося серед ╕нших народ╕в ("язичник╕в"). До V стол╕ття християнство поширювалося в Римськ╕й ╕мпер╕╖, а у друг╕й половин╕ I тисячол╕ття - серед германц╕в ╕ слов'ян, що досл╕див С. Ав╓р╕нцев.

Причини поширення християнства - потреба в новому р╕вн╕ людсько╖ самосв╕домост╕, де до тебе не ставляться як до раба, де присутня громадськ╕сть ╕ нема╓ презирства до чужих людей, де ╓ повага до духовних запит╕в ╕ндив╕да. Християнство несло порятунок в╕д з╕псованого св╕ту людських в╕дносин.

Християнство заклика╓ людину бути останньою, бути вс╕м слугою.

Ранньохристиянськ╕ громади вчили думати не т╕льки про сво╖ потреби та ╕нтереси, а й про долю вс╕х людей св╕ту. Ун╕версал╕стськ╕ тенденц╕╖ нагромаджуються на противагу ╕удохристиянству, де була присутня обрядов╕сть ╕уда╖зму.

Християнство заперечувало нац╕ональн╕ рел╕г╕╖ ╕ ╖х обрядов╕сть, в╕дмовляло язичницьким церемон╕ям. Християнська етика вивела ╕деал мученика, необх╕дн╕сть прийняти страждання (за образом розп'ятого на хрест╕ Христа). У християнств╕ присутн╕й ун╕версал╕зм, звернення до вс╕х людей (але це сп╕взвучно космопол╕тизму ╕мпер╕╖, Римсько╖ ╕мпер╕╖).

Античний ф╕лософський ╕деал╕зм з╕грав роль у формуванн╕ понят╕йного апарату християнського догматизму, що досл╕див С. Ав╓р╕нцев.

Християнство (а також аврам╕чна рел╕г╕я - ╕слам) перейма╓ в╕д ╕уда╖зму ╕дею ╓диного Бога, який абсолютний в благов╕, Бога, що ма╓ абсолютну могутн╕сть ╕ абсолютне знання, Бога самодостатного, тобто такого, що ма╓ Свою причину в Самому Соб╕, Бога, Який створив все, Бога, який створив все з н╕чого. Бог, створив св╕т у в╕льному акт╕ вол╕, ╕ Бог не потребу╓ св╕ту.

Християнству притаманне особист╕сне розум╕ння абсолюту. Християнство в╕др╕зня╓ться в╕д ╕уда╖зму та ╕сламу тим, що робить акцент на три╓дност╕ ╕ Боговт╕ленн╕. Три╓дн╕сть - це життя божества як в╕дношення трьох ос╕б: Отця (безначально╖ першооснови), Сина (смислового принципу, лог╕чно оформлюючого) ╕ Святого Духа ("животворюючого" принципу). Вс╕ три ╕постас╕ предв╕чн╕, тобто ╕снували в╕чно, завжди. У в╕чност╕ в╕д Отця народжу╓ться Син ╕ в╕д Отця походить Святий Дух (в католицтв╕ в╕д Отця ╕ Сина виходить Святий Дух, в православ'╖ в╕д Отця походить Святий Дух). Боговт╕лення - це положення, зг╕дно з яким ╤сус Христос в особист╕сн╕й ╓дност╕ по╓дну╓ повноту божественно╖ ╕ людсько╖ природи, в ╓дин╕й особ╕ по╓дну╓ одноразово та понадчасово.

Християнство наголошу╓, що людина створена як нос╕й "образу ╕ подоби" Бога. ╤ тому м╕стичн╕ як Дух, так ╕ т╕ло. "Гр╕хопад╕ння" як непослух Богу губить богопод╕бн╕сть людини. Зв╕дси тяжк╕сть провини першородного гр╕ха. Зв╕дси розсуд людиною власно╖ вини. Але Христос перем╕г силу гр╕ха, прийнявши бол╕сну смерть, викупив гр╕х людей, зв╕льнивши ╖х ╕з рабства сатани.

Християнство ц╕ну╓ очисну роль страждання, хоча призначення людини - це райське блаженство ╕ свобода в╕д страждання. Християнство пропов╕ду╓ боротьбу людини з собою ╕ страждання за вс╕х людей, прийняття свого хреста.

У християнств╕ пок╕рн╕сть - це аскетичне вправа, в як╕й людина скасову╓ свою волю ╕ ста╓ в╕льною. Людина ма╓ бути перетвореною ╕ обожнюючою.

Християнство ма╓ та╖нства (хрещення, причащання), тобто в╕дбува╓ться введення божественного в життя людини, що сприя╓ перетворенню. В╕д та╖нств Христос живе в людин╕.

Мета та╖нства - в╕дмова Духа в╕д плот╕, а також прагнення вдатися до очищення ╕ освячення само╖ плот╕, щоб плоть перейшла в стан есхатолог╕чно╖ просв╕тленост╕.

В епоху Ренесансу нам╕тилися секуляризаторськ╕, антицерковн╕ тенденц╕╖. Ц╕ тенденц╕╖ пропагувалися в епоху Просв╕тництва. Альтернативою християнства може слугувати ╕деал земного прогресу.

Християнство доводить, що р╕шення протир╕ч людського ╕снування ╓ у Бога. Це досл╕див С. Ав╓р╕нцев. В╕н каже, що християнство в╕дмовля╓ться визнавати, що р╕шення протир╕ч людського ╕снування лежить в соц╕альних перетвореннях.

╤слам. ╤слам - рел╕г╕я моноте╖стичного характеру. ╤слам "авраам╕стична" рел╕г╕я ("авраам╕чна" поряд з ╕уда╖змом ╕ християнством). Т. ╤браг╕м каже, що ╕слам - рел╕г╕я богов╕дверто╖ традиц╕╖. ╤слам виник в Арав╕╖, в Мецц╕. У той час в Арав╕╖ переважало язичництво. Засновник ╕сламу - пророк Мухаммед (570 - 632 рр.).

Багатобожники в Мецц╕ гнали пророка Мухаммеда, ╕ пророк Мухаммед переселився в Медину. Це сталося в 622 роц╕. В╕д цього року веде в╕дл╕к часу мусульманський м╕сячний календар. Пророк Мухаммед згуртував араб╕в, обернув в ╕слам Мекку ╕ основн╕ племена Арав╕йського п╕вострова.

У 1258 роц╕ п╕д тиском монгол╕в ╕слам ╕ арабо-мусульманська культура припиняють св╕й розвиток. Б╕льш╕сть мусульман ╓ сун╕тами (до 90%), решта - ши╖ти.

Джерелами в╕ровчення ╕сламу ╓ Коран ╕ Сунна ("перекази" про пророка Мухаммеда, про вислови пророка, про д╕яння пророка). Сунна - це р╕зн╕ види Одкровення, як продиктоване, так ╕ ц╕лком вих╕дне в╕д Бога, тобто "богомовлене" ╕ "богонадихаюче", т╕ слова, як╕ переважно говорив сам Пророк (переважно, а отже, говорили й ╕нш╕ люди).

В ╕слам╕ нема╓ особливо╖ догматики, та все ж складаються певн╕ принципи: в╕ра в Бога, в╕ра в ангел╕в, в╕ра в пророк╕в (в пророка Мухаммеда, в пророка Мойсея, в пророка ╤суса), в╕ра в писання (в писання Корану, в писання Тори, в писання ╢вангел╕я), в╕ра в Судний день. З цих принцип╕в виростають п'ять основних догмат╕в: спов╕дання в╕ри (тобто проголошення формули ╕н╕ц╕ац╕╖ про те, що нема╓ Бога, кр╕м Аллаха, нема╓ божеств, кр╕м цього Бога, а пророк Мухаммед - посланник його), щоденна п'ятиразова молитва, п╕ст в певний м╕сяць (м╕сяць рамадан), милостиня (2,5% в╕д доходу), паломництво в Мекку.

╤слам не прийма╓ так╕ християнськ╕ догмати як Тр╕йця ╕ Боговт╕лення, оск╕льки вважа╓ ц╕ догмати в╕дступництвом в╕д ╕стинного моноте╖зму. Бог в ╕слам╕ абсолютно трансцендентний. ╤ тому нема╓ зображень Бога (╕кон, як в християнств╕). ╤слам (як ╕ ╕уда╖зм) побою╓ться ╕долопокло-н╕ння, ╕ тому для ╕сламу Бог - ╓диний "формодавець", ╕ з Богом не можна змагатися, створюючи зображення.

У Коран╕ (як ╕ в Б╕бл╕╖) картина св╕ту теоцентрична. Вона, ця картина св╕ту, ╕ антропоцентрична. Однак особливого значення (так само як ╕ в ╕уда╖зм╕) первородному гр╕ху не нада╓ться (як це нада╓ться в християнств╕). ╤слам говорить, що Бог пробачив гр╕хи прабатьк╕в. В╕н пробачив Адама ╕ ╢ву. Тому нема╓ необх╕дност╕ в божественному самопожертвуванн╕, нема необх╕дност╕ в розп'ятт╕ ╤суса.

В ╕слам╕ присутн╕й дух сол╕дарност╕, активност╕, неаскетичност╕. Заради небесного не треба нехтувати земним. Заради земного не треба нехтувати небесним. Треба брати ╕ в╕д земного, ╕ в╕д небесного. Мусульманство передбача╓ шлюб, багатство, працю, активн╕сть. Активн╕сть по╓дну╓ться ╕ ужива╓ться з Божественним приреченням. ╤ усе це визначено, ╕ не треба н╕чого робити. Людина повинна докладати максимум зусиль, щоб реал╕зувати сво╖ нам╕ри ╕ зм╕нити ╕снуючий стан речей. При цьому людина спод╕ва╓ться на сприяння Бога. Але якщо людина не може реал╕зувати сво╖ нам╕ри ╕ досягти мети, то вона повинна сто╖чно приймати такий стан речей, приймати як зумовлене. Лише з часом м╕стики-суф╕╖ принесли дух безд╕яльного фатал╕зму ╕ кв╕╓тизму.

╤слам виробля╓ "правильну повед╕нку" людини. Робить акцент на право. Саме на право, а не на "правильну в╕ру" ╕ на догматику.

В ╕слам╕ склалася теолог╕я, яка розгляда╓ питання божественно╖ сут╕ ╕ атрибут╕в Бога, питання визначення ╕ в╕льно╖ вол╕.

Суф╕зм ╓ м╕стичним напрямком ╕сламу. Спочатку суф╕зм висловлював аскетизм у ставленн╕ до розкош╕ ╕ дозв╕льного життя. Пот╕м суф╕зм пропов╕дував реальне м╕стичне богоп╕знання, а не схоластику ╕ ритуал╕зм. Сучасн╕ м╕стичн╕ громади ╕сламу мають сво╖ системи м╕стично╖ практики ╕ обряди ╕н╕ц╕ац╕╖. Суф╕зм розвивав ф╕лософську саморефлекс╕ю, що особливо яскраво виражено в ╕люм╕натив╕зм╕.

Сун╕ти ╕ ши╖ти в ╕слам╕ в╕др╕зняються по питанню верховно╖ влади. Сун╕ти доводять, що на пост хал╕фа може бути обраний будь-який член громади. Ши╖ти кажуть, що пост хал╕фа - спадковий ╕ сакральний.

Сун╕ти - прихильники сунни. Сун╕ти прихильники традиц╕╖ Пророка Мухаммеда як зразка для насл╕дування. Ши╖ти також сл╕дують правилам сунни.

Неоязичництво. Нетрадиц╕йн╕ рел╕г╕╖. Нов╕ рел╕г╕йн╕ системи. Одн╕╓ю з нових рел╕г╕йних систем ╓ неоязичництво. Неоязичництво - сучасний рел╕г╕йний напрямок. ╢. Балагушк╕н пом╕ча╓, що неоязичництво виника╓ на основ╕ шаман╕зму, маг╕зму, м╕фу. Неоязичництво намага╓ться вир╕шити проблеми особистост╕ ╕ сусп╕льства, проблеми, як╕ не може дозволити традиц╕йн╕ рел╕г╕я ╕ наука.

Неоязичники спираються на арха╖чн╕ уявлення ╕ в╕ру у всемогутн╕ окультн╕ сили. Неоязичництво як нетрадиц╕йна рел╕г╕я представлена сакрально - м╕фолог╕чними утоп╕ями, культами.

Неоязичництво стика╓ться з неорел╕г╕ями "розширення св╕домост╕". Воно в╕др╕зня╓ться в╕д рел╕г╕й як в╕ри в потойб╕чне, в сакральний початок, проте вбира╓ в себе нете╖стичн╕ уявлення маг╕╖, фетишизму, сп╕ритизму.

Неоязичництво, на в╕дм╕ну в╕д язичництва, по-╕ншому ставиться до забобон╕в. Наприклад, до в╕ри в чорт╕в, в╕ри в прикмети, ворож╕ння, в╕щ╕ сни. Неоязичництво - це нова рел╕г╕я з новим св╕тоглядом ╕ соц╕альними устремл╕ннями.

Л╕кування в неоязичництв╕ прагне до повно╖ зм╕ни ╕ вдосконалення ф╕зико-псих╕чних ╕ ╕нтелектуальних можливостей людини, пропов╕ду╓ можлив╕сть над╕лити людину надприродньою могутн╕стю, а також безсмертям. Особливе ставлення до безсмертя пов'язане з тим, що людина здатна мати стан ╤НШОГО (Мурашкин 2006: 122-127), властив╕стю якого ╓ переживання неможливост╕ смерт╕ (Джемс 1993: 306). Цей стан виника╓ у людини в╕д того, що працю╓ механ╕зм компенсац╕╖ появи у людини страху смерт╕ у зв'язку з усв╕домленням смерт╕ - при появ╕ у людини св╕домост╕ ╕ самосв╕домост╕ (Мурашкин 2006: 132). Нео-язичництво пропов╕ду╓ природн╕й спос╕б життя, який може порятувати в╕д голоду, хвороби, агресивност╕. У такому неоязичництв╕, як герметика, психодел╕ка, неошаман╕зм, ╓ прагнення радикально трансформувати псих╕ку ╕ т╕лесн╕сть людини шляхом психосоматичних методик, галюциногенних речовин, наркотик╕в, трав ╕ гриб╕в.

Неоязичництво, ╕м╕туючи арха╖чн╕ м╕фи, розробля╓ сучасний св╕тогляд. Р. Генон розробля╓ ╕╓рарх╕ю сакрально╖ влади на Земл╕. А. Уотс - натхненн╕сть, наповнену рад╕стю Всесв╕ту. М. Ел╕аде розробля╓ прославляння живого ╕ звертання до Космосу. Ця розробка загострю╓ увагу на "в╕чному поверненн╕" як давньому архетип╕.

Неоязичництво ╕ його маг╕чн╕ ╕ м╕фолог╕чн╕ уявлення можуть оформляти расистськ╕ доктрини. Наприклад, н╕мецький фашизм. Це явля╓ собою небезпеку, оск╕льки порушу╓ сол╕дарн╕сть людей перед гр╕зними силами природи.

╢. Балагушк╕н наполяга╓, що неоязичництво використову╓ться в проектах створення "╕ндив╕дуального" сусп╕льства при формуванн╕ "пол╕тики екстазу". При цьому передбача╓ться масове використання галлюц╕наторного препарату ЛСД. Прикладом можуть бути експерименти Т. Л╕р╕. Неоязичництво вказу╓ на окультне д╕йство. Наприклад, чайна церемон╕я. Неоязичництво виступа╓ як ефективний зас╕б отримання умиротворення ╕ духовного просв╕тлення. Прикладом може бути необуддизм Сока-Гаккай. Неоязичництво стверджу╓, що можна створити антиавторитарне сусп╕льство в силу того, що люди будуть користуватися рецептами збалансованост╕ та╓мних сил "ян" та "╕нь" в продуктах харчування. Прикладом може бути Дж. Осава, його макроб╕отика дзен-буддизму.

Неоязичництво применшу╓ значим╕сть етичного. Рел╕г╕йн╕сть в християнств╕ - це в╕дмова в╕д закону на користь любов╕. Рел╕г╕йн╕сть в неоязичництв╕ - повернення до жорстко╖ арха╖чно╖ нормативност╕, суворого ритуал╕зму ╕ обрядовост╕, повернення до авторитарно╖ влади, що пом╕ча╓ ╢. Балагушк╕н. Це повернення до маг╕в-наставник╕в. Наприклад, Дон Хуан К. Кастанеди.

Неоязичництво ор╕╓нту╓ться на розвиток сил ╕ можливостей людини, щоб людина знайшла усп╕х ╕ "врятувалася", мала порятунок. Неоязичництво пропону╓ сили у форм╕ надприродно╖ могутност╕ ╕ гарант╕╖ гармон╕╖ з╕ св╕том.

╢. Балагушк╕н каже, що неоязичництво з'явля╓ться, тому що втрачено дов╕ру до християнського уявлення про трансцендентну природу морально-особист╕сного начала в людин╕, тому що ╓ над╕я на можлив╕сть безмежного розвитку ╕ндив╕дуальних можливостей людини, можливостей прихованого, внутр╕шнього божественного потенц╕алу, який ще не реал╕зовано до к╕нця. Про цей потенц╕ал говорить ╕ християнство, вказуючи на те, що в╕руючий обожниться, тобто знайде божественний, досконалий статус буття.

Неоязичництво розкрива╓ можлив╕сть здобуття сакрально╖ досконалост╕ "тут ╕ зараз" як результат досягнень людини в оволод╕нн╕ окультними силами. Оволод╕ння тепер, а не п╕сля смерт╕, в потойб╕чному св╕т╕. Це породжене нев╕р'ям людей в можливост╕ сусп╕льства гарантувати загальне благо ╕ захистити ╕ндив╕да, на чому наполяга╓ ╢. Балагушк╕н.

Нетрадиц╕йн╕ рел╕г╕╖ - сучасн╕ рел╕г╕йн╕ об'╓днання, що протистоять традиц╕йним рел╕г╕ям, оф╕ц╕йним ╕ ч╕льним рел╕г╕ям. Про це пише Л. М╕трох╕н. Традиц╕йн╕ рел╕г╕╖ розд╕лен╕. Под╕л всередин╕ християнства виник давно. В╕н означений як секти, "╓рес╕", "розколи". Це рел╕г╕йне дисиденство.

Нетрадиц╕йн╕ рел╕г╕╖ в╕дтворюють кризу цив╕л╕зац╕╖ та глобальн╕ проблеми, посилення м╕стицизму ╕ антисц╕╓нтизму, увагу до езотеричних знань ╕ м╕фу, на чому наголошу╓ Л. М╕трох╕н.

Нетрадиц╕йн╕ рел╕г╕╖ в╕дображають зрушення в рел╕г╕йн╕й св╕домост╕, нездатн╕сть церкви задовольнити потреби в╕руючих, тобто потреби в сенс╕ життя, потреби в розум╕нн╕ призначення людського роду, потреби, пов'язан╕ з набуттям шляху особисто╖ ╕дентиф╕кац╕╖ особистост╕.

Милосердний ╕ звичний Бог "помер", ╕ рел╕г╕я зверта╓ться до ╕дей екзистенц╕ал╕зму, намага╓ться оновлюватися. Всередин╕ традиц╕йних, тобто пан╕вних церков виникають секти ╕ ╓рес╕ через незгоду з тлумаченням священних писань. Однак неорел╕г╕╖ виникають паралельно, в╕дкидаючи традиц╕йну церкву в ц╕лому.

Риси нетрадиц╕йних рел╕г╕й певною м╕рою проявилися в теософ╕╖ О. Блаватсько╖, в д╕яльност╕ мормон╕в. Риси, через як╕ можна бачити рел╕г╕йний плюрал╕зм. Особливо це пом╕тно, коли в нетрадиц╕йних рел╕г╕ях ми виявля╓мо риси неоязичництва, неоор╕ентал╕зма, теософ╕╖, антропософ╕╖, косм╕зму, риси л╕карських культ╕в. Сусп╕льний ╕нтерес до нетрадиц╕йних рел╕г╕й виник п╕сля самол╕кв╕дац╕╖ "Народного храму" Д. Джонса в 1978 роц╕, коли загинуло 914 американц╕в, про що пише Л. М╕трох╕н. В╕н вказу╓, що Джонс добився шанування власного культу в образ╕ "живого бога".

Виникають рел╕г╕йн╕ громади, як╕ повн╕стю поривають з традиц╕йними рел╕г╕ями. Це - "рел╕г╕╖ Нового в╕ку" Це - нетрадиц╕йн╕ рел╕г╕╖. До них належать так╕ "культи", як шанувальники сп╕ритизму, парапсихологи, люди, що займаються телек╕незом, л╕таючими тар╕лками, що входять в р╕зн╕ "орган╕зац╕╖ здоров'я". На чол╕ "культу" сто╖ть харизматичний л╕дер, який оголошу╓ себе "живим богом", або прямим посланцем бога, покликаним врятувати св╕т, що погруз у гр╕хах. Л╕дер заляку╓ сво╖х посл╕довник╕в швидким к╕нцем св╕ту, або Страшним судом. Якщо погляди людини не сп╕впадають з поглядами л╕дера, то ця людина викрива╓ться як посл╕довник сатани, приречений на неминучу загибель. У сектах використовуються виснажлив╕ групов╕ заходи, так╕ як багатогодинн╕ танц╕, лекц╕╖, молитовн╕ з╕брання, зубр╕ння цитат. Ц╕ заходи вводять людини в нап╕вг╕пнотичний стан, який ставить людину в повну залежн╕сть в╕д л╕дера. Тод╕ людина втрача╓ можлив╕сть в╕льного вибору. Л. М╕трох╕н каже, що ц╕ заходи мають схож╕сть з техн╕кою кодування, програмування св╕домост╕, зомбування. Зомбування бува╓ сильним. На це вказують, наприклад, акти колективного самогубства. Прикладом може бути кал╕форн╕йська група "Небесн╕ ворота" в 1998 р.

Дуже сильний вплив на член╕в сект мають бузув╕рськ╕ обряди сатан╕ст╕в, вважа╓ Л. М╕трох╕н. Однак в "культах", сектах застосовуються ╕ психотерапевтичн╕ процедури, як╕ мають благод╕йний вплив на самопочуття, на стан людини, про що говорить Л. М╕трох╕н.

"Культи" з╕ткнулися з протид╕╓ю влади, традиц╕йних церков, батьк╕в, в╕д яких д╕ти п╕шли в секти, на що вказу╓ Л. М╕трох╕н. "Культи" залучають людей, оск╕льки втрачено колишн╕ ╕деали, ╕ людина в╕дчува╓ себе беззахисною, бо впав авторитет традиц╕йних церков, догматика яких не да╓ самовиразитися, а л╕дери "культ╕в" об╕цяють духовний спок╕й "тут ╕ зараз", зрозум╕ло формулюють ц╕л╕ ╕ забезпечують суворе виконання моральних припис╕в у сп╕льнотах сект. За словами Л. М╕трох╕на, р╕зку протид╕ю "культ╕в" становить традиц╕йна рел╕г╕я, котра ставиться до них як до конкурент╕в за уми людей.

М╕стика. М╕стика - це рел╕г╕йна практика (Аверинцев 2010: 579-580), з метою пережити в екстаз╕ безпосередн╓ "╓днання" з абсолютом (Аверинцев 2010: 579-580). М╕стика - це також доктрини, що виправдовують ╕ регулюють рел╕г╕йну практику (Аверинцев 2010: 579-580).

У те╖зм╕ (а це ╕уда╖зм, християнство, ╕слам, абсолют) ╓ особистий бог. ╢днання з особистим богом ╓ д╕алог╕чне "сп╕лкування". Таке "сп╕лкування" вимага╓ згоди з боку партнера д╕алогу. Тому д╕алог╕чне "сп╕лкування" не досяга╓ться механ╕чно одноб╕чним зусиллям. "Сп╕лкуван-ня" може переосмислюватися м╕стиком як "злиття". З точки зору традиц╕йно╖ рел╕г╕╖ це ╓ресь. ╤ тому ╕сламського м╕стика аль Халладжа стратили за те, що в╕н в екстаз╕ сказав "я ╓смь ╕стинний", тобто "я ╓ Бог" (Аверинцев 2010: 579-580).

У нете╖стичному м╕стицизм╕ м╕сце особистого бога пос╕да╓ безособове трансцендентне начало. Це "Дао" даосизму, "шуньяти" буддизму, "╢диний" неоплатон╕зму.

М╕стицизм тяж╕╓ до ╕ррац╕онал╕зму, ╕нту╖тив╕зму, парадоксальност╕ (навмисно╖ парадоксальност╕, щоб шокувати адепта. Шоком л╕кують шизофрен╕ю. Шок протвережу╓).

Мова м╕стик╕в - це символи, а не поняття. Центральний символ - це смерть. Смерть ╓ знаком, що познача╓ досв╕д, руйну╓ колишн╕ структури св╕домост╕ (Аверинцев 2010: 579-580). В м╕стичних переживаннях руйну╓ться багато колишнього - несутт╓вого, наносного. М╕стичн╕ переживання можуть мати стан ╤НШОГО постмодерну, коли людина в╕дчува╓ неможлив╕сть смерт╕. Це досл╕джував У. Джеймс, описував А. Тенн╕сон. Стан ╤НШОГО - це компенсаторна реакц╕я на страх смерт╕, який приходить до людини при усв╕домленн╕ смерт╕, коли зак╕нчено процес становлення особистост╕, св╕домост╕ та самосв╕домост╕, а отже, ╕ усв╕домлення смерт╕. Людина, переживаючи под╕бн╕ стани, каже "Я - ╕нший, той, що ма╓ ДЕЩО. В╕рн╕ше, я - це ДЕЩО" (Мурашкин 2020: 475).

М╕стики п╕дверджують, що м╕стичний досв╕д можна передати ╕нш╕й людин╕ або неадекватним натяком або мовчанням. Це "благородне мовчання" буддист╕в. Фактично вс╕ Священн╕ Писання: Тора, Б╕бл╕я, ╢вангел╕╓, Коран, Веди, Р╕гведа, Самаведа, Яджурведа, Атхарваведа, Авеста, Упан╕шади, Трип╕така, Дхаммапада, Бхагавадгита, Дао де цз╕н - це натяк на ╕снування стану, коли людиною пережива╓ться неможлив╕сть смерт╕. Це досл╕джував У. Джеймс, а також описував А. Тенн╕сон. Досл╕джувався певний стан людини, який в ╢вангел╕ях означа╓ться як "Життя В╕чне", стан Амр╕ти з Р╕гвед, стан ╤НШОГО постмодерну, стан, що приходить до людини без стимулювання його ззовн╕, х╕м╕чним ╕ псих╕чним шляхом. Стимуляц╕я ж спотворю╓ справжн╕й стан людського духу, веде до хвороби ╕ руйнування життя.

Теолог╕я м╕стики (╕ в християнськ╕й традиц╕╖ - теж) познача╓ться як "негативна". Значиться "негативна", "апофатична теолог╕я", оск╕льки опису╓ Бога за допомогою заперечень (Аверинцев 2010: 579-580).

М╕стична практика - це психоф╕зичн╕ вправи Це дхьяна ╕ йога в ╕нд╕йських системах м╕стики, "розумне д╕яння" православних ченц╕в. Психоф╕зичн╕ вправи включають в себе г╕пнотичне зосередження розуму на простих ф╕гурах. Це янтра ╕ мандали в ╕нд╕йськ╕й традиц╕╖, хрест у християнств╕. В╕дбува╓ться зосередження на простих по╓днаннях сл╕в. Це мантри в ╕нду╖зм╕, "╤сусова молитва" в православ'╖, молитовн╕ вигуки в катол╕цизм╕, як╕ повторюються тисяч╕ раз╕в посп╕ль. У медитац╕╖ м╕стик╕в використовуються пози т╕ла ╕ р╕зн╕ способи регуляц╕╖ дихання. Наприклад: йога, ╕с╕хазм.

Психоф╕зична практика м╕стик╕в може бути дуже р╕зноман╕тною: в╕д скаженого танцю дерв╕ш╕в - до тихого "розчулення" християнських аскет╕в (Аверинцев 2010: 579-580). В м╕стиц╕ завжди присутня психотехн╕ка аскетизму, або аскетизму навпаки, "навивор╕т". Пом╕ча╓мо це в ритуал╕зованому порушенн╕ етичних ╕ сакральних заборон у гностик╕в, тантристов ╕ сатан╕ст╕в, що створюють передумови для психолог╕чного шоку ╕ трансу (Аверинцев 2010: 579-580). Мета м╕стики - екстатичне зняття дистанц╕╖ м╕ж людиною ╕ св╕том дух╕в ╕ бог╕в.

М╕стик - це людина, у якого рел╕г╕йне розум╕ння п╕д╕йшло до поняття трансцендентного абсолюту ╕ сформувалася можлив╕сть св╕домо в╕дступати в╕д лог╕чного в м╕стичне (Аверинцев 2010: 579-580). Це ╓ можливим завдяки розвитку до високого р╕вня лог╕ки в людин╕. Тому м╕стичне розкв╕та╓ в тих культурах, де отримала розвиток ф╕лософсько-лог╕чна культура. ╤нд╕я - веданта. Китай - даосизм. Грец╕я - п╕фагор╕зм, платон╕зм.

Розкв╕т м╕стики в╕дбува╓ться в епохи сусп╕льних криз (Аверинцев 2010: 579-580). В умовах кризи сусп╕льства поширюються еклектичн╕ й наукопод╕бн╕ системи позаконфе-с╕йно╖ м╕стики (теософ╕я, антропософ╕я), а також поширю-╓ться вульгаризована м╕стична практика (сп╕ритичн╕ сеанси, раден╕я х╕п╕). Нер╕дко м╕стика ставала формою протесту проти церковно╖ та соц╕ально╖ ╕╓рарх╕╖ (Аверинцев 2010: 579-580).

У ф╕лософ╕╖ вченому-ф╕лософу парадокси м╕стики давали ╕мпульс ╕деал╕стичн╕й д╕алектиц╕. М╕стичне притаманне ╕ сучасн╕й ф╕лософ╕╖. Воно притаманне нав╕ть неопозитив╕зму, його суто рац╕онал╕стичн╕й ф╕лософ╕╖ (Аверинцев 2010: 579-580). М╕стичне неопозитив╕зму проявля╓ться у В╕тгенштейна ╕ представлено родом "апофатично╖ м╕стики", що ╓ аналогом "благородному мовчанню" буддист╕в (Аверинцев 2010: 579-580).

Толерантн╕сть в культур╕ рел╕г╕йного життя. Свобода сов╕ст╕ й толерантн╕сть. За розум╕нням Р. Апресяна, свободу сов╕ст╕ необх╕дно розум╕ти як право людини на власне особисте духовне життя, в якому вона сама визнача╓ сво╖ переконання. Р. Апресян доводить, що отримати можлив╕сть сам╕й визначати сво╖ переконання для людини дуже важливо. Вс╕ люди мають однакове становище щодо свого тимчасового життя на ц╕й Земл╕ перед обличчям майбутньо╖ смерт╕. Вс╕ люди смертн╕. Зг╕дно з цим, вс╕ вони шукають сенс свого життя. Хто б╕льш правий у сво╖х поглядах? Хто може судити, якщо вс╕ - в однаковому становищ╕? Тому ми й доводимо один одному власн╕ м╕ркування щодо життя ╕ смерт╕. Але н╕велювати положення довод╕в ╕ншо╖ людини силом╕ць ми не ма╓мо права. Свобода сов╕ст╕ поширю╓ться на свободу в╕роспов╕дання. Який Бог для нас б╕льш привабливий сво╖м способом життя, до того ми ╕ йдемо, в ту рел╕г╕йну орган╕зац╕ю ми ╕ прагнемо потрапити. Нас приваблю╓ естетична основа рел╕г╕йних культ╕в. Ми вступа╓мо в рел╕г╕йну громаду задля в╕дправлення цього культу. Однак для ╕ншо╖ людини може бути прийнятним ╕нший спос╕б життя, з'являються ╕нш╕ смаки, ╕нш╕ естетичн╕ уподобання. Людину приваблюють ╕нш╕ рел╕г╕йн╕ п╕снесп╕ви, ╕нш╕ зображення божества, як╕ видаються б╕льш привабливими. ╤ ми не ма╓мо права це забороняти. Нам краще розширити сво╓ в╕дчуття прекрасного, щоб вм╕стити в себе й ╕нших бог╕в. Якщо ж нам це не вда╓ться, то сл╕д бути терплячим до ╕ншого божества, толерантним.

Толерантн╕сть - це терпим╕сть. Терпим╕сть включа╓ в себе ╕ терпляч╕сть як здатн╕сть людини сво╖м вольовим зусиллям протягом довгого часу пригн╕чувати бажання вийти з несприятливого стану. Терпляч╕сть передбача╓ ╕ наявн╕сть терп╕ння як наполегливост╕, завзятост╕, витримки в як╕йсь справ╕, робот╕. У рел╕г╕йно╖ аскези терп╕ння - це пок╕рливо ╕ ст╕йко переносити що-небудь. В результат╕ рел╕г╕йно╖ аскези як м╕стично╖ практики виника╓ душевне перетворення, що означа╓: самодостатн╕й стан духу. Тобто терп╕ння як вольове зусилля ╕ самонедостатн╕сть перетворю╓ться на само-достатн╕й стан просв╕тлено╖ душ╕. Тут спочатку передбача╓ться наявн╕сть самонедостатност╕, в силу того, що людина з дитинства ма╓ хоч в як╕йсь м╕р╕ почуття неповноц╕нност╕ через те, що залежимо в╕д дорослих людей. Терпляч╕сть ╕ терп╕ння запускають механ╕зм компенсац╕╖ початкового в╕дчуття неповноц╕нност╕ як самонедо-статност╕. За допомогою терплячост╕ ╕ терп╕ння рел╕г╕йна людина намага╓ться опанувати ситуац╕ю по зразкових прикладах ╕з жит╕я святих (нерел╕г╕йна людина - ╕з життя св╕тських людей). При цьому автоматизу╓ться вольовий ╕мпульс як пост╕йне кер╕вництво людиною (Адлер 1997: 113-114). Вольове пост╕йне кер╕вництво целеспрямову╓, змушуючи людину чинити так, щоб врешт╕-решт опанувати ситуац╕ю. ╤нтенсивн╕сть прагнення д╕яти певним чином, щоб опанувати ситуац╕ю, форму╓ не т╕льки риси характеру, а й призводить до зникнення почуття неповноц╕нност╕ (Адлер 1997: 113-114), почуття самонедостатност╕. Почуття неповноц╕нност╕ в людин╕ так чи ╕накше шука╓ компенсац╕╖. При цьому людина намага╓ться наблизитися до свого особист╕сного ╕деалу (у рел╕г╕йно╖ людини ц╕ ╕деали зазвичай пов'язан╕ з жит╕╓м святих), принципово сл╕дуючи сво╖й направляюч╕й л╕н╕╖, але при цьому абстрагуючись в╕д реальност╕ (Адлер 1997: 278). В к╕нцевому п╕дсумку людина може отримати або максимальне абстрагування в╕д реальност╕, коли вона вольовими зусиллями ╕ терпляч╕стю пересл╕ду╓ сво╖ ц╕л╕, як╕ вже неадекватн╕ зовн╕шн╕й ситуац╕╖, що зм╕нилася; або отримати перетворення душ╕ як момент стану самодостатност╕, момент Царства Небесного (Мф 5: 3). У раз╕ перетворення душ╕, блаженн╕ вбог╕ духом, бо ╖хн╓ Царство Небесне (Мт 5: 3). Реал╕зуються компенсаторн╕ механ╕зми, а хто плаче, вт╕шаються, бо ж блаженн╕ засмучен╕, адже вони будуть ут╕шен╕ (Мт 5: 4). При цьому ╓ вказ╕вка мужатися. Людина в св╕т╕ матиме скорботу, але вона повинна мужатися (╤н 16:33).

Преображення душ╕ не буде, якщо терпляч╕сть ╕ терп╕ння не сповнюються терпим╕стю як ум╕нням без ворожнеч╕ ставитися до чужо╖ думки, характеру. Тобто терпляч╕сть ма╓ бути у вс╕х в╕дносинах. Передбача╓ться як обов'язкове терпляче ставлення до ╕ншо╖ людини як до р╕внодостойно╖ особистост╕. У такому випадку людин╕ (рел╕г╕йн╕й людин╕) необх╕дно св╕домо гамувати почуття неприйняття. Тобто терпим╕сть ╓ певною як╕стю людини, вм╕нням пригн╕чувати негативн╕ в╕дчуття.

Терпим╕сть передбача╓ св╕доме придушення почуття неприйняття культу та ╕стин ╕ншо╖ рел╕г╕╖. ╤нша рел╕г╕я, як ╕ своя, теж говорить про абсолют. В такому випадку тво╖ абсолюти стають на р╕вних з ╕ншими абсолютними ╕стинами. Це може сильно зач╕пати людину. Прост╕ше, коли неприйняття до ╕ншо╖ людини щодо ╖╖ зовн╕шност╕, манери мови, ╖╖ смаку, способу життя, переконання. Якщо ми ма╓мо рел╕г╕йн╕ переконання, спос╕б життя, пов'язаний з рел╕г╕йним догматом, догматом як абсолютом, ╕стиною в останн╕й ╕нстанц╕╖, то нетерпим╕сть може набагато посилюватися. ╤ в такому випадку бува╓ дуже важко налаштуватися на д╕алог з людиною ╕ншо╖ в╕ри, важко зрозум╕ти людину ╕ншо╖ в╕ри. Важко визнати ╕ поважати права ╕наков╕рця, визнати право ╕ншо╖ людини в╕др╕знятися в╕д тебе, в╕д тво╖х в╕рувань в Бога.

Толерантн╕сть розум╕╓ться, насамперед, як пасивне терп╕ння, що передбача╓ добров╕льне перенесення страждань. Перенесення страждань зад╕╓ компенсаторн╕ механ╕зми людини, в результат╕ чого у людини виника╓ стан самодостатност╕. Стан самодостатност╕ розум╕╓ться як Царство Небесне. Тод╕ страждають ╕ плачуть, вт╕шаються ╕ стають блаженними (Мф 5: 4), оск╕льки наста╓ компенсаторна реакц╕я, як протилежний афект, в результат╕ чого людина знаходить Царство Небесне (Мт 5: 4), або, ╕ншими словами, в╕дчува╓ стан самодостатност╕, стан ╤НШОГО, коли людина в╕дчува╓ неможлив╕сть смерт╕, тобто життя в╕чне. Тобто страждання, б╕ль, результатом чого ╓ плач, що зм╕ню╓ться в╕дсутн╕стю болю, благодаттю, або Царством Небесним, або станом ╤НШОГО (Орт╕с 2003: 477). Але на початок ма╓ бути терп╕ння, стриман╕сть. Стриман╕сть розум╕╓ться також як здатн╕сть спрямувати критику на можлив╕сть допущення в╕дправлення ╕нших рел╕г╕йних культ╕в, терпим╕сть до цих культ╕в, в╕ротерпим╕сть в ц╕лому як складову частину характеру людини.

В╕ротерпим╕сть ╓ формою прояву толерантност╕. В╕ротерпим╕сть ╓ обов'язковим принципом сп╕в╕снування конкуруючих церков, синагог, храм╕в, мечетей, дацан╕в. В╕дсутн╕сть в╕ротерпимост╕ у будь-яко╖ рел╕г╕╖ ╓ ознакою того, що в╕руюч╕ люди, як╕ в╕дносять себе до ц╕╓╖ рел╕г╕╖, не в╕дчувають стану самодостатнього характеру, а в терм╕нолог╕╖ християнства знаходять Царства Небесного.

Толерантн╕сть ╕ в╕ротерпим╕сть мають бути ╕ у вза╓минах св╕тсько╖ ╕ рел╕г╕йно╖ влади, щоб п╕дтримувалася доброзичлив╕сть у сусп╕льств╕ в ц╕лому. Доброзичлив╕сть з'явля╓ться, коли не пересл╕дуються ╕нов╕рц╕, не наводиться на них наклеп. В такому випадку толерантн╕сть виступа╓ також ╕ як свобода сов╕ст╕ в╕руючо╖ людини. Толерантн╕сть сама по соб╕ ╓ чеснотою, оск╕льки несе мир ╕ спок╕й в соц╕альних, сусп╕льних в╕дносинах. Цим вона несе ╕ соц╕альне благо. Толерантн╕сть як соц╕альне благо вкор╕нена в рел╕г╕йност╕. Зокрема християнство несе цю толерантн╕сть у сво╖й основн╕й доктрин╕, в доктрин╕ пропов╕ду╓ милосердя, що яскраво виражено в пропов╕д╕ любов╕ до ближнього. Решта доктрин ╕ догмат╕в, через як╕ виникають розб╕жност╕, не ╓ основними.

Християнська любов до ближнього передбача╓ в╕дмову в╕д насильства. Отже, в╕руюча людина поклада╓ться на щир╕сть сво╖х переконань, коли долуча╓ ╕нов╕рця до сво╓╖ в╕ри. Передбача╓ться, в такому випадку, добров╕льний вступ нових в╕руючих до християнсько╖ громади. Добров╕льн╕сть виступа╓ також як соц╕альна необх╕дн╕сть, щоб уникнути насильства, породжуючи додаткове зло, щоб уникнути соц╕альних вибух╕в рел╕г╕йно╖ нетерпимост╕.

╤дея толерантност╕ затверджу╓ться в епоху просв╕т-ництва, коли свобода сов╕ст╕ ста╓ природною ознакою в соц╕альних в╕дносинах. Соц╕альн╕ в╕дносини епохи просв╕т-ництва також припускають свободу слова, що ╓ досить важливим для в╕льного волевиявлення громадян. Однак це в╕льне волевиявлення передбача╓ розум як обов'язкове. Свобода людини передбача╓ ╕ продуманий виб╕р, коли ╓ альтернативи м╕ж р╕зними способами повед╕нки, що керують р╕зними точками зору. У таких свободах передбачаються р╕зн╕ точки зору, народжуються ╕де╖ про сусп╕льний прогрес як про такий стан речей, коли наявне р╕зноман╕ття досв╕ду ╕ думок громадян, що сприя╓ найб╕льш повному розум╕нню ╕стини.

Толерантн╕сть передбача╓ мирне сп╕в╕снування р╕зного людського досв╕ду, р╕зних думок. ╤снування р╕зних думок (╕ р╕зних досв╕д╕в людей) передбача╓ виникнення дискус╕й, метою яких в ╕деал╕ ╓ вза╓морозум╕ння опонент╕в ╕ прих╕д до ╓дино╖ точки зору. Але спочатку ма╓ бути терпим╕сть до ╕ншо╖ точки зору. Терпим╕сть до ╕ншого (чужого) уявлення, розум╕ння не означа╓ в╕дмову в╕д критичного ставлення. Терпим╕сть до ╕ншо╖ думки не означа╓ в╕дмови в╕д власних переконань.

Рел╕г╕йн╕ погляди - це так╕ погляди, щодо яких нема╓ точних критер╕╖в ╖х оц╕нки. Докази щодо рел╕г╕йних доктрин носять характер осягнення такого стану речей, коли людина може в╕ддати перевагу ╕ вибрати будь-яку точку зору.

В╕льна перевага щодо тих чи ╕нших погляд╕в завжди присутня, коли нема╓ ч╕тких критер╕╖в оц╕нки цих погляд╕в. Рел╕г╕йн╕ погляди якраз ╕ не мають ч╕тких критер╕╖в ╖х оц╕нки, бо ж передбачаються рел╕г╕йна в╕ра, моральн╕ переконання щодо рел╕г╕йних доктрин.

Умовою громадського ╓днання представник╕в р╕зних рел╕г╕йних в╕рувань ╓ толерантн╕сть - в силу того, що вона ╓ важливим елементом культури сп╕лкування. А культура сп╕лкування передбача╓ момент ╓днання людей, яких об'╓дну╓ певний стиль сп╕лкування як культурний феномен, як культурна сп╕льн╕сть м╕ж ними.

Толерантн╕сть виступа╓ як ╓дн╕сть спонтанно-негативного сприйняття того, що ╕сну╓ в ╕ншо╖ людини, ╕ в той же час - позитивно╖ д╕╖ щодо (в напрямку) ц╕╓╖ людини. Тобто толерантн╕сть - це ╓дн╕сть неприйняття ╕ засудження будь-яко╖ людини ╕ в той же час прийняття ╕ допущення, до певно╖ м╕ри, способу життя т╕╓╖ людини. Толерантне прийняття св╕тогляду ╕ способу життя ╕ншо╖ людини не тотожне вимушеному примиренню з обвинуваченням будь-яко╖ людини щодо ╖╖ св╕тогляду ╕ способу життя. Толерантн╕сть як терпим╕сть не передбача╓ "аблерантност╕". Абсолютизована терпим╕сть в╕дкрива╓ прямий ╕ в╕льний шлях свавол╕ ╕ насильства з боку злод╕янь людей. Отже, толерантн╕сть як терпим╕сть не допуска╓ потурання по в╕дношенню до зла, компром╕с╕в, коли виника╓ посягання на моральну г╕дн╕сть людини, на свободу в рамках загальноприйнятих моральних норм.

Толерантн╕сть передбача╓ певну ступ╕нь терпимост╕ ╕ поблажливост╕, коли людина вир╕шу╓, що заради того чи ╕ншого стану речей "не варто списи ламати", та виключити толерантн╕сть (терпим╕сть) з рел╕г╕йно╖ св╕домост╕ неможливо, оск╕льки насл╕дком терпимост╕ можна вважати виникнення в людин╕ феномена самодостатност╕ м╕стико-естетичного досв╕ду, феномена, що за сво╖ми характеристиками надзвичайно под╕бний до божественност╕ - божественност╕ Царства Небесного в християнств╕, божественност╕ Н╕рвани в буддизм╕, божественност╕ Дао в даосизм╕, божественност╕ Мокши в ╕нду╖зм╕.

Толерантн╕сть. Толерантн╕сть передбача╓ ставлення до ╕ншо╖ людини як до р╕вного по досто╖нству. Для такого ставлення людин╕ часто доводиться св╕домо гасити в соб╕ почуття неприйняття до ╕ншо╖ людини. Наприклад, неприйняття манер ╕ншо╖ людини, ╖╖ способу жестикулювати або манери говорити, тощо. Рел╕г╕йна людина повинна св╕домо гасити неприйняття ╕ншо╖ ритуал╕стики. Наприклад, посл╕довник "Фалунь-Дафа" або посл╕довник руху "Харе-Кр╕шна" ма╓ пригн╕чувати неприйняття ритуал╕с-тики християн хреститися. ╤ навпаки, християнин повинен ховати в соб╕ неприйняття ритуал╕стики "Фалунь-Дафа" або ритуал╕стики посл╕довника руху "Харе-Кр╕шна". Людина певно╖ культури, певно╖ рел╕г╕╖ часто не може прийняти ╕ншу манеру мови, ╕ншу зовн╕шн╕сть, ╕нший спос╕б життя людини ╕ншо╖ культури, ╕ншо╖ конфес╕╖. Однак толерантн╕сть передбача╓ таке прийняття. Як╕ ж установки повинн╕ бути, щоб прийняти ту чи ╕ншу культуру, ту чи ╕ншу рел╕г╕ю? Перш за все, необх╕дно налаштуватися на розум╕ння ╕ншо╖ людини. Для цього необх╕дно визнати ╖╖ право в╕др╕знятися в╕д нас, в╕д нашого способу життя. Проте в╕дм╕нн╕сть повинна мати певну м╕ру. Ми вс╕ - люди, ╕ в нашому житт╕ присутн╓ загальнолюдське, загальнолюдськ╕ ц╕нност╕ ╓ м╕рою ╕ кордоном, через як╕ не можна переступити. Тому толерантне ставлення до ╕ншо╖ людини передбача╓ д╕алог з приводу способу життя, д╕алог про загально-людськ╕ ц╕нност╕. ╤ тут вже нема╓ пасивного терп╕ння ╕ншо╖ культури та ╕ншо╖ рел╕г╕╖. Тут ма╓ бути активна розмова про ц╕нност╕, хоча толерантн╕сть передбача╓ ╕ пасивне терп╕ння, добров╕льне перенесення страждань ╕ болю в╕д ╕ншо╖ людини. Однак при перенесенн╕ страждання ╕ болю теплиться над╕я на те, що цей ╕нший зм╕ниться, ухвалить таки спос╕б життя, який включа╓ в себе, перш за все, загальнолюдськ╕ ц╕нност╕. Тому й ╕сну╓ стриман╕сть по в╕дношенню до тих чи ╕нших непри╓мних прояв╕в учасник╕в д╕алогу, тому й ц╕нуються поступки в питаннях надм╕рних свобод у зд╕йсненн╕ культ╕в тими чи ╕ншими рел╕г╕йними фанатами.

В╕ротерпим╕сть ╓ формою прояву толерантност╕, яка необх╕дна в умовах сп╕в╕снування церков, як╕ конкурують м╕ж собою. Причому це суперництво виявля╓ться б╕льш жорстким, н╕ж суперництво церкви з╕ св╕тськ╕стю. Причини такого становища криються в тому, що церкви мають власний конкретний матер╕альний прих╕д ╕ тому борються за прихожан, за залучення ╖х саме до сво╓╖ церкви.

Толерантност╕ сприя╓ обмеження влади, яка встанов-лю╓ перевагу певно╖ рел╕г╕╖. Сприяють ╕ р╕вн╕ умови для вс╕х рел╕г╕й, ╕ умови мирного стану соц╕уму. В╕дторгнення т╕╓╖ чи ╕ншо╖ рел╕г╕╖, того чи ╕ншого способу життя означа╓ в╕дторгнення сво╓р╕дност╕ тих чи ╕нших людей, а отже, ╕ ╖х обурення. Якщо це сво╓р╕дн╕сть, яка суперечить загальнолюдським ц╕нностям, то вона повинна допускатися ╕ ╕снувати на р╕вних в будь-якому соц╕ум╕. Таке припущення сприя╓ любов╕ до ближнього ╕ милосердю, про який говорять тексти Б╕бл╕╖ та й ус╕ священн╕ писання св╕тових рел╕г╕й. Наприклад, Коран, Тора, Веди, Упан╕шади, Бхагавад-Г╕та, Трипитака, Дао де цз╕н. Це милосердя на практиц╕, милосердя, що веде до соц╕ального блага.

Першою тенденц╕╓ю до соц╕ального блага в держав╕ ╓ в╕дмова в╕д насильства, якщо нема╓ нехтування загальнолюдських ц╕нностей. В рел╕г╕йних питаннях - це умова добров╕льного вступу людей до рел╕г╕йних громад без будь-якого примусу. Добров╕льн╕сть та в╕дсутн╕сть будь-якого примусу в цих питаннях пробуджу╓ в людин╕ щир╕сть його переконань. Вона переста╓ приховувати сво╖ погляди, вести подв╕йне життя, а отже, роздвоюватися, плекати в соб╕ проблеми, ╕ тим самим йти уб╕к в╕д д╕йсност╕ свого ╕снування.

В╕дмова в╕д насильства ╕ примусу в питаннях рел╕г╕╖ да╓ можлив╕сть соц╕уму уникнути б╕льшого зла соц╕ально╖ нестаб╕льност╕ в пор╕внянн╕ з драт╕вливими часом не житт╓вими вчинками в╕руючих, але вчинками, що не порушують загальнолюдськ╕ ц╕нност╕.

Толерантна людина над╕лена здатн╕стю вибирати загальнолюдське м╕ж альтернативними точками зору, вибирати такий спос╕б повед╕нки, яка не закреслю╓ позитивне у в╕руючого при д╕алогах з ним. У цих д╕алогах толерантна людина користу╓ться р╕зноман╕ттям досв╕ду, ╕нформац╕╖, сво╓р╕дн╕стю думок, спонукаючи в╕руючу людини по-╕ншому поглянути на проблеми, збагачуючи в╕руючого все новими ╕ новими фактами ╕з житт╓вого укладу ╕нших рел╕г╕й, тим самим не даючи зациклюватися на одному.

Р╕зноман╕ття досв╕ду, факт╕в ╕ вс╕ляких альтернативних думок сприя╓ б╕льш глибокому розум╕ння ╕стин. В ц╕лому такий стан речей можна розц╕нювати як пров╕дний до прогресивних тенденц╕й у сусп╕льному житт╕.

Толерантна людина спира╓ться на науков╕ факти в дискус╕╖, адже будь-як╕ об'╓ктивн╕ знання спонукають сперечатися до вза╓морозум╕ння. Опоненти в суперечках часто приходять до загального конценсу, якщо ╖м пропонуються об'╓ктивн╕ законом╕рност╕ та повторюваност╕ в об'╓ктивн╕й реальност╕.

Чужа точка зору може йти, також, усупереч здоровому глузду, проти об'╓ктивних реал╕й. Але толерантна людина терпляча. Вона спира╓ться на науков╕сть ╕ об'╓ктивн╕сть. Толерантна людина не в╕дмовля╓ться в╕д власних переконань, продовжу╓ критику опонента в дискус╕╖. Толерантна людина прийма╓ плюрал╕зм в судженнях, як╕ не мають точних критер╕╖в оц╕нки. Такими судженнями ╓, наприклад, судження, що ╜рунтуються на рел╕г╕йн╕й в╕р╕. В такому випадку толерантна людина прийма╓ ╕ розум╕╓ сво╓р╕дн╕сть ╕ неповторн╕сть свого опонента в ц╕лому. Рел╕г╕йн╕ в╕рування, а також сво╓р╕дн╕сть нац╕ональних традиц╕й у людини, або його особливост╕ в моральних переконаннях, - це переваги у сво╖й неповторност╕, яка не ма╓ точних критер╕╖в оц╕нки. В такому випадку толерантна людина може йти на угоду заради сусп╕льного ╓днання людей протилежних в╕рувань. Допускаючи т╕ чи ╕нш╕ положення в суперечках, толерантна людина проявля╓ позитивне ставлення до свого опонента. Толерантна людина ма╓ впевнен╕сть у тому, що не варто ламати списи з приводу несутт╓вого. Через це вона поблажлива до свого супротивника в суперечц╕. Однак ця поблажлив╕сть ╕ поступлив╕сть, по сво╖й сут╕, - вимушене примирення, тобто поступлив╕сть до певно╖ м╕ри. Нав╕що ламати списи через др╕бниц╕? ╢ в соц╕альному житт╕ явища, як╕ необх╕дно засуджувати, т╕, що спрямован╕ проти загальнолюдських ц╕нностей. В╕дносно таких явищ толерантна людина непримиренна ╕ поясню╓ сво╓му опонентов╕ загальну шкоду для вс╕х. Абсолютно╖ терпимост╕ у толерантно╖ людини нема╓, адже така терпим╕сть веде до свавол╕. Свав╕лля - як посягання на свободу особистост╕ ╕ моральн╕ загальнолюдськ╕ п╕двалини як потурання злу -виника╓ у зв'язку з надм╕рною терпим╕стю до цього зла. Надм╕рна терпим╕сть зак╕нчу╓ться насильством.

Розум╕ння Бога представлене праукра╖нськими рел╕г╕йними в╕руваннями, розум╕ння Бога як Дива ╕ Лади, коли св╕т навколо людини ста╓ дивним, розум╕ння Бога як Вир╕ю, тобто райського стану душ╕, Духа, розум╕ння Бога як Частки, тобто божественного щастя як стану Духа. Вс╕ ц╕ розум╕ння (якщо ╖х розум╕ти символ╕чно) вписуються в наукову картину св╕ту, не суперечать етичним принципам ╕нших рел╕г╕й ╕ тому ╕з самого початку мають характеристику толерантност╕.

Рел╕г╕я в ц╕лому, незважаючи на ╖╖ фантастичн╕ уявлення ╕ м╕фолог╕чн╕ положення, все ж таки ор╕╓нту╓ до життя, до ствердження тако╖ ц╕нност╕ як життя людини. А це да╓ можлив╕сть враховувати певну мудр╕сть адепт╕в задля узагальнюючих св╕тоглядних картин св╕ту, в яких на першому м╕ст╕ сто╖ть людське життя як непорушна ц╕нн╕сть, без яко╖ життя людини втрача╓ сенс.

╤нтегруючи науков╕ факти про рел╕г╕ю, можна ф╕ксувати у висновках багато того, що описано в можливостях, але не може н╕як перетворитися на д╕йсн╕сть. Рел╕г╕╖ м╕стять в соб╕ багато мудрост╕, яка ор╕╓нту╓ людину на таку ц╕нн╕сть як життя, що сп╕впада╓ з науковими фактами. ╥х ╕нтеграц╕я веде до положень, як╕ мають бути в способ╕ життя людини.


ВИСНОВОК


У зв'язку з тим, що наука встановлю╓ лише те, як реч╕ та явища ╕снують об'╓ктивно в д╕йсност╕, за якими законами, за якими законом╕рностями ╕ не б╕льше, то так╕ надбання можуть бути використан╕ по-р╕зному. Вчений-ф╕зик може створювати новий вид ядерно╖ збро╖. Вчений-х╕м╕к - синтезувати нов╕ отруйн╕ речовини; створювати х╕м╕чну зброю. Вчений-б╕олог - створювати в╕руси-мутанти ╕, тим самим, викликати еп╕дем╕╖ серед людей. Тобто вчений ╕ його д╕яльн╕сть можуть бути за межами вс╕ляко╖ морал╕, бо ж покликан╕ служити людин╕, людству.

Проте ╕ ф╕лософ з╕ сво╓ю ф╕лософ╕╓ю опиня╓ться в такому ж становищ╕. Ф╕лософ╕я об'╓дну╓ закони ╕ законом╕рност╕, як╕ встановили р╕зн╕ науки. Вс╕ ╕стини закон╕в ╕ законом╕рностей структуруються ╕ систематизуються в одне загальне св╕тоглядне положення речей, ╕снуючих об'╓ктивно. Ф╕лософ╕я дода╓ ще св╕й суб'╓ктивний момент, який говорить не т╕льки про те, як воно все ╓ в д╕йсност╕, а як воно ма╓ бути. Однак в цьому в╕дношенн╕ ф╕лософ╕я може бути гуманною, тобто враховувати внутр╕шн╕й св╕т людини, а може бути й поза ус╕лякого гуман╕зму, поза людяност╕. Прикладом ╓ ф╕лософ╕я фашизму, яка пропагу╓ виб╕ркове знищення певних нац╕й.

Тобто, коли говорити про науку ╕ ф╕лософ╕ю, людина опиня╓ться перед свободою вибору в прийнятт╕ тих чи ╕нших ц╕нностей. Але виб╕р ц╕нностей - це результат вже сформованого св╕тогляду, який за зм╕стом ╕ ╓ ф╕лософ╕╓ю. Теоретична ф╕лософ╕я склада╓ться з таких розд╕л╕в, як онтолог╕я, гносеолог╕я ╕ акс╕олог╕я. Тобто сформована система уявлень зак╕нчу╓ться ц╕нн╕сним вибором.

Онтолог╕я об'╓дну╓ науков╕ факти, закони ╕ законом╕рност╕, врахову╓ певн╕ ц╕нност╕, говорить про те, як ма╓ бути в д╕йсност╕. П╕дсумовуючи буття тих чи ╕нших речей ╕ явищ, онтолог╕я так чи ╕накше торка╓ться акс╕олог╕╖ й встановлю╓, заради яких ц╕нностей повинн╕ ╕снувати ц╕ реч╕ ╕ явища, як все ма╓ бути в д╕йсност╕. Якщо головна ц╕нн╕сть - людське життя, то онтолог╕я, будуючи св╕тогляд про буття, встановлю╓ ╕стини, за якими життя, ма╓ продовжуватись в майбутньому. Тут науков╕ ╕стини з еколог╕╖ та ╕нших наук про навколишн╓ середовище особливо важлив╕. Вони набирають велико╖ ваги, велико╖ значимост╕ при будуванн╕ онтолог╕╓ю св╕тоглядних картин св╕ту, через те що вони важлив╕ в питаннях життя, здоров'я. Без п╕дсумк╕в наукових факт╕в з таких наук, як еколог╕я, б╕олог╕я, в╕русолог╕я, медичн╕ науки, неможливо будувати св╕тогляд онтолог╕чного напрямку, який би в╕дображав об'╓ктивне ╕ реал╕стичне положення речей. Будувати онтолог╕чну картину св╕ту ╕ не враховувати науков╕ факти перев╕рен╕ практикою - це будувати ╕люзорне буття, яке не в╕добража╓ справжнього стану речей.

╤нтегруючи науков╕ знання, онтолог╕я буду╓ св╕тогляд який повинен бути задля об'╓ктивного сприйняття реального стану речей, ор╕╓нтованих на майбутн╓. Нав╕ть ╕з самих суб'╓ктивних переживань ╕ стан╕в людини онтолог╕я, залучаючи знання з таких наук, як психолог╕я, когн╕тивна психолог╕я, об'╓ктиву╓, робить об'╓ктивну картину св╕ту, яка повинна ╕снувати задля майбутнього. Наприклад, такий суб'╓ктивний стан людини, як стан ╤НШОГО, об'╓ктиву╓ться, розум╕╓ться, як компенсаторне осяяння, що виника╓ задля того, аби людина в╕дсторонилася в╕д певних сво╖х д╕й, як╕ в майбутньому ╖й н╕чого не принесуть. Стан ╤НШОГО призупиня╓ д╕╖ (Мурашкин 2020: 475). В майбутньому людина ма╓ б╕льш ретельно вибирати шляхи задля продовження життя.

╤нтегруючи науков╕ знання, гносеолог╕я буду╓ ╕стини як╕ повинн╕ ╕снувати задля об'╓ктивного знання, що в╕дображу╓ реальний стан речей, ╕стин, ор╕╓нтованих на майбутн╓. Нав╕ть ╕з самих суб'╓ктивних переживань ╕ стан╕в людини гносеолог╕я, залучаючи знання з тако╖ науки, як когн╕тивна психолог╕я, продуку╓ об'╓ктивн╕ ╕стини, на як╕ треба так чи ╕накше ор╕╓нтуватися в майбутньому. Наприклад, ╕стини про такий суб'╓ктивний стан людини, як стан ╤НШОГО (на ньому загострю╓ увагу сучасний постмодерн╕зм). ╤стини про цей стан перетворюються на об'╓ктивн╕ ╕стини як ╕стини про компенсаторне осяяння, як╕ припиняють д╕╖ людини, в╕д яких в майбутньому ц╕й людин╕ н╕чого не буде значного ╕ корисного. В майбутньому людина повинна вибирати т╕ ╕стини, як╕ ╓ житт╓вими, ор╕╓нтуючись на ц╕нн╕сн╕ аспекти.

Науков╕ факти з когн╕тивно╖ психолог╕╖ не дозволяють ф╕лософ╕╖ будувати фантастичн╕ шляхи отримання об'╓ктивних ╕стин. Гносеолог╕я ╕ еп╕стемолог╕я ор╕╓нтован╕ на п╕знання об'╓ктивного стану речей. Але гносеолог╕я, ╕нтегруючи знання з приводу п╕знавальних процес╕в, будуючи св╕й св╕тогляд, повинна ор╕╓нтуватися, в якому напрямку треба йти, щоб отримати ╕стини, що мають ц╕нн╕сть для життя. Тому гносеолог╕я повинна так чи ╕накше торкнутися акс╕олог╕╖, щоб взяти для сво╖х ор╕╓нтир╕в т╕ ц╕нност╕ як╕ необх╕дн╕ для отримання ц╕нн╕сних положень задля людського життя.

╤нтегруючи науков╕ знання, акс╕олог╕я вибудову╓ власний ц╕нн╕сний св╕т, який ма╓ ╕снувати задля об'╓ктивних ц╕нн╕сних ор╕╓нтир╕в, спрямованих на майбутн╓ процв╕тання людини. Нав╕ть в самих суб'╓ктивних переживаннях ╕ станах людини акс╕олог╕я знаходить ц╕нн╕сний аспект. Цей аспект можна знайти нав╕ть у такому суб'╓ктивному стан╕ людини, як стан ╤НШОГО, при якому людина не зд╕йсню╓ н╕яких д╕й, а отже, такий стан може вважатися зовс╕м непотр╕бним людин╕, таким, що не ма╓ для не╖ ц╕нност╕. Але акс╕олог╕я ╕ тут знаходить ц╕нн╕сне. Деяк╕ д╕╖ людини можуть не мати ц╕нност╕. Тому важливе ╕ ц╕нне - це припинити д╕╖, як╕ в майбутньому людин╕ н╕чого не принесуть. З таких стан╕в визр╕вають певн╕ особлив╕ ф╕лософськ╕ положення. Наприклад, "В╕дкидання всяких норм ╕ звичних уявлень ╕ перех╕д у "без╜рунтовне" ╕снування, ╕снування з "н╕що" - це, можливо, ╓динина можлив╕сть "трансцендуючо╖" св╕домост╕ опинитися за межами досв╕дного знання в ╖╖ прагненн╕ з'╓днатися з Богом або Абсолютом" (Висоцька 2012: 66).

Наука, хоч ╕ визнача╓ закони ╕ законом╕рност╕, ф╕ксуючи ╖х, як вони ╓ в д╕йсност╕, все ж таки неспроможна остаточно зор╕╓нтувати людину на виб╕р певних ц╕нностей для ╖╖ подальших вчинк╕в. Використовуючи науков╕ факти, ф╕лософ малю╓ загальну св╕тоглядну картину св╕ту, об'╓днуючи вс╕ знання б╕ля головно╖ ц╕нност╕. Ця головна ц╕нн╕сть може бути повернута як на добро, так ╕ на зло.

╤ тут не можна бути осторонь тако╖ ц╕нност╕, як життя, людське життя. А це головна ц╕нн╕сть. Б╕ля не╖ можна упорядковувати, систематизувати ╕ структурувати знання, ╕де╖, ╕стини. Це ╕ буде прогресуюча ф╕лософ╕я, якщо додати до цього ╕деал того, як повинно бути, додати до цього можливост╕, як╕ концентру╓ в соб╕ мистецтво. Мистецтво розкрива╓ ╕деал сусп╕льно╖ атмосфери, атмосферу в сусп╕льств╕, де людина щаслива ╕ своб╕дна.

Тобто житт╓ва ф╕лософ╕я встановлю╓, як ма╓ бути щодо того, що головна ц╕нн╕сть - це життя, людське життя; а ╕деал - це в╕льне ╕ щасливе життя людини.

Отже, як би ми не вивертали сво╖ думки, все одно приходимо до висновку, що головне - це людське життя. А його треба обер╕гати ╕ захищати. ╤нтегруюч╕ науков╕ положення, перев╕рен╕ практикою, формують основи ф╕лософ╕╖ св╕домост╕ ╕ ф╕лософ╕╖ культури, спрямован╕ на збер╕гання ╕ захист людського життя.


СПИСОК Б╤БЛ╤ОГРАФ╤ЧНИХ ПОСИЛАНЬ


Аверинцев, С.С. (2010). Мистика. В Новая философская энциклопедия. (в 4-х т. Т.2). Москва: Мысль.

Адлер, А. (1997). О нервическом характере. Санкт-Петербург: Университетская книга.

Висоцька, О.╢. (2012). Етика вза╓мод╕╖ сусп╕льства з природою: Морально-ц╕нн╕сн╕ основи еколог╕чно╖ культури. Дн╕пропетровськ: Акцент ПП.

Джемс, В. (1993). Многообразие религиозного опыта. Санкт-Петербург: Андреев и сыновья.

Дюфрен, М. (2007). Вклад эстетики в философию. В книге Эстетика и теория искусства ХХ века. Москва: Прогресс-Традиция.

Жадько, В.А. (2019). Ф╕лософ╕я як гуман╕стичний св╕тогляд: наукова монограф╕я. Запор╕жжя: Видавництво ПП "Новий Св╕т-2000".

Иванов, В.В., Топоров, В.Н. (1991). Доля. В Мифы народов мира. Энциклопедия. (В 2 т. Т. 1). Москва: Советская энциклопедия.

Лиотар, Ж.-Ф. (1998). Состояние постмодерна. Москва: Инст-т экспериментальной социологии; Санкт-Петер-бург: Алетейя.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Мурашкин, М.Г. (2006). Записи 2000 года. Дн╕пропетровськ: С╤Ч.

Орт╕с, Л╕за М. (2003). "Я"/╕нший (self/other). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Вид-во Солом╕╖ Павличко "Основи".

Пригожин, И., Стенгерс, И. (2000). Порядок из хаоса. Новый диалог человека с природой. Москва: Эдиториал.

Ригведа. (1989). Мандалы I-IV. Москва: Наука.

Самардак, М.М. (2011). Ф╕лософ╕я науки: напрями, теми, концепц╕╖. Ки╖в: Вид. ПАРАПАН.

Скиба, Е.К. (2018). ╤сторико-ф╕лософськ╕ витоки фем╕н╕зму як предтеч╕ гендерно╖ теор╕╖. В Основи теор╕╖ гендеру: юридичн╕, пол╕толог╕чн╕, ф╕лософськ╕, педагог╕чн╕, л╕нгв╕стичн╕ та культуролог╕чн╕ засади: монограф╕я. Ки╖в: Хай-Тек Прес.

Хакен, Г. (1985). Синергетика. Иерархия неустойчивостей в самоорганизующихся системах и устройствах. Москва: Мир.

Халапсис, А.В. (2017). Зеркало Клио: метафизическое постижение истории: монография. Днепр: Середняк Т.К.

Ядловська, О.С. (2018). Становлення гендерного питання у св╕тов╕й практиц╕. В Основи теор╕╖ гендеру: юридичн╕, пол╕толог╕чн╕, ф╕лософськ╕, педагог╕чн╕, л╕нгв╕стичн╕ та культуролог╕чн╕ засади: монограф╕я. Ки╖в: Хай-Тек Прес.

...

...


НШИЙ ПОСТМОДЕРНУ В РЕЛ╤Г╤ЙНО-М╤СТИЧН╤Й КУЛЬТУР╤ ТА МИСТЕЦТВ╤


ВСТУП


Метою досл╕дження ╓ з'ясування ╕ осв╕тлення феномену стану ╤НШОГО постмодерну, важливост╕ та значимост╕ тако╖ його характеристики, як ╕нший - всередин╕ само╖ людини, який регулю╓ ╕ очищу╓ те, що ╓ в природ╕ людини, що в╕дображено в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ ╕ мистецтв╕. Методолог╕я отримання нових знань ╜рунту╓ться на компаративному метод╕ досл╕дження, з╕бранн╕ характеристик ╤НШОГО постмодерну та ╕ндуктивному висновку з цього приводу. При цьому з╕ставлено р╕зн╕ стани людини на прикладах рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури ╕ т╕, як╕ в╕дображено в мистецтв╕. Наукова новизна поляга╓ в тому, що вперше розгляда╓ться такий феномен людсько╖ природи, як визнання людиною власного ╕ншого всередин╕ себе, що може бути заф╕ксоване в таких категор╕ях як "компенсаторне осяяння", "трансцендентне", "нум╕нозне", "священне". Висновки. З'ясовано, що ╕нший постмодерну як внутр╕шн╓ визнання власного ╕ншого всередин╕ себе може розум╕тися як компенсаторне осяяння, що ╓ нев╕д'╓мним феноменом природи людини. ╤НШИЙ постмодерну пов'язаний з процесом творчост╕ на стад╕╖ "визр╕вання", коли в╕дбува╓ться руйнац╕я в людин╕ ╖╖ застар╕ло╖ особистост╕. Це осв╕тлено при демонстрац╕╖ трансцендентност╕ ф╕лософсько╖ культури, а також рел╕г╕йно-м╕стично╖ культур, осв╕тлено мистецтвом. Тут ключовими словами можуть бути: ╕нший, постмодерн, рел╕г╕я, м╕стика, культура, мистецтво.

╤сну╓ велика розб╕жн╕сть розум╕ння як ╤НШОГО постмодерну, так ╕ супроводжувальних категор╕й, таких як трансцендентне у ф╕лософськ╕й культур╕, гнозис, нум╕нозне ╕ священне в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕, п╕днесене в мистецтв╕.

Наприклад, трансцендентне. Трансцендентне - це узагальнююча категор╕я, ╕ вона ма╓ охоплювати в сво╖й пост╕йност╕ значний зм╕ст у природ╕ людини. Однак трансцендентне абстрагу╓ться ╕ в╕дходить в╕д людсько╖ природи. У ХХ стол╕тт╕ мова вже йде про те, що в трансцендентност╕ в╕дбува╓ться в╕дродження людсько╖ сутност╕ (Круглов 2010: 104). Це в╕дродження можна було б бачити протягом ус╕╓╖ ╕стор╕╖ в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕. Проте виника╓ необх╕дн╕сть все ж наблизити абстрактне розум╕ння трансцендентного до конкретних переживань людини задля встановлення нових особливостей т╕╓╖ само╖ людини, ╖╖ природи. На цьому шляху допомогою може бути розум╕ння компенсаторного осяяння людини, документальний опис якого ми ма╓мо в багатьох напрямках культури.

Те саме можна казати у в╕дношенн╕ до ╤НШОГО постмодерну. Тут ми також бачимо розб╕жност╕ в розум╕нн╕ цього "╤НШОГО" ╕ великий р╕вень абстрагування, який в╕ддаля╓ нас в╕д безпосередн╕х прояв╕в людсько╖ псих╕ки. Адже ж ми ма╓мо справу все таки з тим, що людина в сво╓му конкретному житт╕ "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477). А це - як конкретний псих╕чний стан.

Анал╕з публ╕кац╕й показав, що попередн╕ досл╕дження феномену ╤НШОГО постмодерну пов'язують його з таким феноменом як компенсаторне осяяння, що вказу╓ на зв'язок з тими явищами, як╕ досл╕джувалися в художн╕й псих╕ц╕ (Адлер 1997: 106). Але нема╓ розкриття того, що ц╕ феномени - природньо людськ╕, як схильн╕сть людини до певних стан╕в. Компенсаторн╕ процеси при творчост╕ у стан╕ трансу досл╕джувалися (Теплов 1985: 268), однак не було зазначено, що саме компенсувалося.

╤НШИЙ постмодерну - це такий стан "Я", при якому "воно внутр╕шньо визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе - саме таке самоп╕знання та самооц╕нка притаманн╕ постмодерн╕стському розум╕нню особистост╕" (Орт╕с 2003: 477). Така особист╕сть в╕дчува╓ себе ╕ншою, не такою, як ран╕ше. В╕дчува╓, що в ╖╖ глибинах присутн╓ щось ╕нше ╕ вона цим ╕ншим дивиться на цей св╕т, дивиться з╕ сво╖х глибин. Така особист╕сть в╕дчува╓, що "вмерла для вс╕х в╕дношень, су╓тних, беззм╕стовних. Близьк╕ в╕дчувають це. Я - ╕нший. Я не такий, як ран╕ше. В мен╕ присутн╓ це ╤НШЕ" (Мурашкин 2006: 123, 122-176).

╤НШИЙ в постмодерн╕ розгляда╓ться ╕ як взагал╕ ╕нша людина, ╕ як ╕нший всередин╕ само╖ людини. Розгляда╓ться по-р╕зному. Також розгляда╓ться ╕ як б╕нарна ╕деолог╕я - "Я"/╕нший (Орт╕с 2003: 477). Тобто для розгляду береться людське "Я". Тому бажано його розглянути в першу чергу. Доц╕льно досл╕дити, перш за все, антрополог╕чний аспект цього феномену, бо ж в╕н, цей феномен, бачиться як притаманний природ╕ людини, а також варто розглянути таку категор╕ю як "Я" в сфер╕ людського. Однак п╕сля антрополог╕чного аспекту важливо зосередити увагу на категор╕╖ "священне", адже ╤НШИЙ постмодерну под╕бний до компенсаторного осяяння як ╕деального стану, стану досконалост╕, коли зн╕маються вс╕ проблеми ╕ людина в╕дчува╓ справжне щастя. Це ╓ зм╕ст ╕ сутн╕сть об'╓кта досл╕дження. ╤ тому розгляд бажано починати з цього. Також, у першу чергу, сл╕д розглядати таку категор╕ю як "гнозис", ╕ неодм╕нно у зв'язку з╕ "священним", у зв'язку з тим, що власний ╕нший всередин╕ себе у людини ╓ таким, що п╕зна╓ себе, ╕ священним, священним для конкретно╖ людини, бо вона при цьому волод╕╓ собою, ста╓ самодостатньою, у зв'язку з чим в╕дчува╓ повне щастя. Варто розглянути таку категор╕ю, як "п╕днесене", посилаючись на мистецьк╕ твори, через як╕ автор доносить св╕й стан, викликаючи катарсис у тих, хто сприйма╓. Вс╕ ц╕ категор╕╖ наповнюються зм╕стом при розгляд╕ основних характеристик ╤НШОГО постмодерну, того ╕ншого, який через ц╕ характеристики значиться як компенсаторне осяяння.


Розд╕л 1. КАТЕГОР╤╥: "Я", ЛЮДИНА,

СВЯЩЕННЕ, ГНОЗИС, П╤ДНЕСЕНЕ


"Я". У м╕стицизм╕ безпосередн╕й досв╕д отримання вищого стану св╕домост╕ - це кор╕нна зм╕на особистост╕, зм╕на його "я". У суф╕╖в про вищий стан, "про стан фана (переродження свого "Я")" (Тримингэм 1989: 17) говорять, коли людина народжу╓ться наново. ╤ це не просто народження людини наново. Це ще певний арсенал в╕дчутт╕в, коли людина не може уявити свою смертн╕сть. В м╕стичн╕й культур╕ ╕сну╓ багато св╕дчень под╕бних переживань. Наприклад, "я приходив до такого ╕нтенсивного в╕дчуття мого "я", що моя особист╕сть здавалась мен╕ такою, що розплива╓ться в безк╕нечност╕ ╕снування; це не було неясне в╕дчуття, навпаки - одне з найч╕тк╕ших, найбезсумн╕вн╕ших, ╕ в той же час його неможливо досконало не виразити словами; смерть уявлялась мен╕ неможлив╕стю, яка здавалася майже см╕шною, тому, що зникнення мо╓╖ особистост╕ (якщо можна так назвати смерть) уявлялося мен╕ не знищенням, а ╓диним справжн╕м життям" (Джемс 1993: 306).

Певн╕ особлив╕ стани свого "Я" можна спостер╕гати не т╕льки у м╕стика, а й у митця або у т╕╓╖ людини, яка сприйма╓ той чи ╕нший мистецький тв╕р, переживаючи катарсис. Так, наприклад, музика робить людину ╕ншою, зм╕ню╓ ╖╖ природу; людина виходить ╕з себе, п'ян╕╓, п╕д обмежене людське справжн╓ "я" п╕дставля╓ ╕нше" (Лосев 1990: 239). Людське "Я" зм╕ню╓ться не т╕льки при сприйнятт╕ твор╕в мистецтва. Зм╕на виника╓ в процес╕ творчост╕ у самого митця. "Хтось в тебе вселя╓ться, твоя рука - виконавець, не твоя, а того. Хто в╕н? Те, що через тебе хоче бути" (Цветаева 1988: 397). А хоче бути нове, яке знайшло вих╕д з╕ складного становища, знайшло винах╕д, за яким можна ╕снувати. У митця - це винах╕д "л╕ричного "я", яке утверджу╓ автономн╕сть ╕ непорушн╕сть свого душевного буття. В ц╕й художн╕й картин╕ св╕ту ╕ сама смерть не в змоз╕ перервати безк╕нечну музику душ╕, яка лл╓ться" (Грехнев 2004: 309). Так╕ в╕дчуття людиною свого "Я" переходять ╕ до пер╕оду постмодерну. Але тут, в наш╕й сучасност╕, ми част╕ше зустр╕ча╓мо так╕ стани, коли людина якось наважу╓ться бути без ус╕ляко╖ над╕╖, без ус╕лякого свого ╕снування, бути без ус╕лякого буття. "Я ╓" - як р╕шення бути без буття" (Бланшо, 2002: 255).

В постмодерн╕стськ╕й культур╕ людина розкрива╓ться такою, що вже не в змоз╕ охопити сво╖м розумом св╕т як ц╕л╕сн╕сть. Св╕т став надто складним ╕ довол╕ р╕зним. ╤ розумом його не охопити. В постмодерн╕ розмова йде "про безсилля обмислити ц╕ле, як про те, щоб обмислити соб╕ самого себе, - а це значить, що думка завжди знаходиться в стан╕ окамен╕лост╕, вивиху, катастрофи" (Делёз 2004: 481). "Я" в постмодерн╕ означало стан катастрофи. Тому тут ╕ з'явля╓ться б╕льш ч╕тк╕ше ╤НШИЙ, щоб п╕дтримати ускладнений св╕т людсько╖ душ╕, щоб вона якось оволод╕ла собою при сприйнятт╕ жах╕в в╕д д╕йсност╕ ╕нформац╕йного сусп╕льства. Людина, в свою чергу, "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477). Цей ╤НШИЙ ╓ компенсац╕я тих недол╕к╕в, як╕ заважають пристосуватися до складного зовн╕шнього середовища. Через ╤НШОГО людина якийсь час може перебувати у стан╕ досконалост╕.

Людина. Антрополог╕чний аспект. Перш за все виника╓ потреба з'ясування ╕ виявлення, чи ╓ ╤НШИЙ постмодерну ╕ под╕бний йому феномен компенсаторним осяянням у природ╕ людини, чи приходить в╕н лише ╕з впливом культурних ц╕нностей. Адже компенсаторне осяяння яскраво в╕дображене в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й ╕ художньо-естетичн╕й культурах. Над цим рефлексу╓ ╕ постмодерн╕зм, виявляючи феномен ╤НШОГО. Актуальн╕сть досл╕дження в сучасност╕ пов'язана з тим, що компенсаторне осяяння да╓ людин╕ очищення в╕д зайвих спонукань ╕ потребу╓ з'ясування, чи повинна людина докладати зусилля по отриманню компенсаторного осяяння. Також встановлено важлив╕сть ╕ значим╕сть характеристики "в╕дходу др╕бних думок ╕ су╓ти" компенсаторного осяяння як трансцендентност╕, що наявне в природ╕ людини та в╕дображене в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ ╕ мистецтв╕.

╤сну╓ природознавче розум╕ння людини як результату розвитку природи на Земл╕, як певного ступеня складност╕ системи енерг╕й ╕ здатностей, системи, яка вже частково була наявна у попередн╕х формах високорозвинених тварин. Однак ф╕лософська антрополог╕я осмислю╓ як╕сну специф╕ку людини, яка поляга╓ у певн╕й ╓дност╕ т╕лесних, емоц╕йно-чутт╓вих ╕ п╕знавальних здатностей ╕ можливостей, що надаються культурою соц╕ального середовища. Коли ми торка╓мось стану компенсаторного осяяння, то можна говорити про характеристику ╓дност╕, що виника╓ при зникненн╕ всього зайвого. При виникненн╕ компенсаторного осяяння маса др╕бних, су╓тних думок в╕дходить (Мурашкин 2006: 122-176). Тобто можна казати про руйнац╕ю др╕бних ╕ су╓тних думок, про руйнування ╕люз╕й (Кристева 2010: 138), помилок розуму (Бадмажапов 1990: 147). Процес в╕дходу др╕бних думок ╕ су╓ти, ╖х руйнац╕╖ описаний у багатьох напрямках культури: ф╕лософськ╕й, рел╕г╕йно-м╕стичн╕й, художн╕й.

Досл╕дження важливост╕ та значимост╕ характеристики в╕дходу др╕бних думок ╕ ╖х руйнування в ╤НШОМУ постмодерну, а ╕ншими словами, в компенсаторному осяянн╕, потребують певно╖ статистики, коли ми можемо ф╕ксувати под╕бн╕сть у р╕зних ф╕лософських школах, рел╕г╕ях ╕ м╕стичних вченнях, а також у мистецтв╕. В даному досл╕дженн╕ можна продемонструвати под╕бн╕сть характеристики "в╕дходу др╕бних думок, ╖х руйнування" ╕ ╖╖ прояв╕в на велик╕й площин╕ б╕ограф╕чних документальних матер╕ал╕в. Збираючи б╕ограф╕чн╕ документальн╕ матер╕али про руйнування як характеристику ╤НШОГО постмодерну, як характеристику компенсаторного осяяння, треба враховувати той факт, що сам╕ ф╕лософи, рел╕г╕йн╕ д╕яч╕, м╕стики ╕ митц╕ ф╕ксували сво╖ певн╕ стани як руйн╕вн╕, так╕, що нищать ╖х особист╕ ╕люз╕╖, хибн╕ думки, упередженост╕. Це й послугову╓ нам ор╕╓нтиром для ф╕ксування певних стан╕в як таких, що руйнують застар╕ле в св╕домост╕ людини. ╤НШИЙ постмодерну в зв'язку з його компенсаторним осяянням, що ╓ предметом наших досл╕джень, ма╓ таку незаперечну особлив╕сть, як абсолютна спонтанн╕сть. Це те сакральне осяяння, яким не можна волод╕ти (Кайуа 2003: 253). Це вже вказу╓ на те, що феномен, який ми досл╕джу╓мо, присутн╕й в природ╕ людини. ╤НШИЙ постмодерну, або компенсаторне осяяння як реальне явище псих╕чного життя людини п╕дкоря╓ться всезагальним законам д╕алектики. Зг╕дно з таким законом д╕алектики, як заперечення заперечення, заперечу╓ться старе. Це пов'язано з тим, що творчий процес у людин╕ проходить через певн╕ фази, так╕ як натхнення, уявлення, осяяння, нова ╕дея, лог╕чна обробка ц╕╓╖ ново╖ ╕де╖. Тут творчий процес включа╓ в себе новизну. Тобто одн╕╓ю ╕з характеристик творчо╖ роботи думки ╓ вир╕шення протир╕ч: створення нового неминуче пов'язане ╕з запереченням старого (Спиркин 1972: 195). Творчий процес можуть супроводжувати транс ╕ екстаз. Можна говорити про творч╕сть у транспод╕бному стан╕ (Теплов 1985: 268). Тут компенсаторне осяяння розгляда╓ться як певний вид трансу. Творчий же процес як отримання нових значень под╕ля╓ться на так╕ стад╕╖: п╕дготовка, визр╕вання, натхнення або осяяння ╕ перев╕рка ╕стинност╕ (Роменець 2004: 168-169). Натхнення ╕ осяяння можуть бути одн╕╓ю стад╕╓ю (Вудвортс 1981: 255-257). А можливо, натхнення переходить в екстаз у момент кульм╕нац╕╖ творчого процесу - при осяянн╕ (Ильин 2011: 127). Тут екстаз, а також ╕ транс розум╕ються як стани, що супроводжують творчий процес. Коли ми говоримо про творчий процес ╕ особисто про його стад╕ю ╕нсайту, тобто про осяяння як кульм╕нац╕йний момент, то цей кульм╕нац╕йний момент може бути ╕ в стад╕╖ "визр╕вання". У процес╕ тривалого визр╕вання концепц╕╖ ╕нсайти можуть виникати к╕лька раз╕в, але не мати вир╕шального значення для розбудови концепц╕╖ в ц╕лому (Ильин 2011: 127-129). Вир╕шального значення може не мати й натхнення з╕ сво╖м переходом в екстаз або у транс. Натхнення може не давати усп╕ху в творчост╕. Воно може бути лише поштовхом, стимулом до д╕яльност╕; б╕льше того, лише стимулом, а не самою д╕яльн╕стю. Натхнення не робить результат╕в, плод╕в творчост╕. Людина у творчому в╕дношенн╕ безпл╕дна, хоча може переживати натхнення, екстаз, транс. Тобто натхнення може зникнути без творчих результат╕в. Можна зазнати натхнення, екстазу ╕ трансу без ус╕лякого зовн╕шнього сл╕ду. Далеко не ген╕й може пережити так╕ ж натхнення, екстаз, транс, як ╕ ген╕й. Натхнення, екстаз ╕ транс не означають зм╕стовност╕, яка в╕дд╕ля╓ ╕стинне в╕д хибного, добро в╕д зла. Натхнення ╕ екстаз, а також транс можуть проходити без наявност╕ певного зм╕сту (Гончаренко 1991: 246-247). Та ╕ сам ╕нсайт, саме осяяння може не мати вир╕шального значення (Ильин 2011: 127-129). А так╕ феномени вже нагадують компенсаторне осяяння, трансцендентн╕сть у ф╕лософськ╕й культур╕, самодостатн╕сть у рел╕г╕йно-м╕стичн╕й ╕ художньо-естетичн╕й культурах. Самодостатн╕сть не ма╓ зм╕стовност╕. Тут ╕ в╕дчуття щастя - беззм╕стовне (Ясперс 1997: 152). Тут ╕стини отримуються як суб'╓ктивна компенсац╕я недостатнього, як певна гармон╕я через компенсац╕йн╕ процеси. Може бути ╕ так, що в людин╕ заперечу╓ться стара особист╕сть взагал╕, а не будь-який один частковий умовив╕д. Це антрополог╕я особливо ч╕тко ф╕ксу╓ сво╖ми документальними досл╕дженнями у ф╕лософськ╕й, рел╕г╕йно-м╕стичн╕й, художньо-естетичн╕й культурах. М╕с╕я антрополог╕╖ поляга╓ в документальному досл╕дженн╕ св╕тових культур ╕ виявленн╕ загальних основ людства (Морер 2003, с. 22). Культура в╕д╕гра╓ найважлив╕шу роль, даючи матер╕али для роздум╕в. Тут документальн╕ досл╕дження показують, що у ф╕лософськ╕й, рел╕г╕йно-м╕стичн╕й, художньо-естетичн╕й культурах дуже часто особист╕сть в╕дкида╓ться. В н╕й заперечу╓ться все застар╕ле. В╕дкидаються вс╕ляк╕ норми ╕ звичн╕ уявлення, робиться перех╕д у "без╜рунтовне" ╕снування, ╕снування з "н╕що". Це, напевно, ╓дина можлив╕сть "трансцендентно╖" св╕домост╕ опинитися за межами досв╕дного знання в ╖╖ прагненн╕ з'╓днатися з Богом або Абсолютом (Висоцька 2012: 66). Але це ╕ оновлене "Я" як ╕нший постмодерну, де це оновлене "Я" "внутр╕шньо визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477).

Ф╕лософська антрополог╕я вид╕ля╓ сутн╕сн╕ ознаки людини. За Плеснером, одн╕╓ю з таких ознак ╓ ексцентричн╕сть - хитання м╕ж пошуком р╕вноваги з╕ св╕том (р╕вноваги, яка у людини в╕дсутня) та намаганням подолати цю р╕вновагу, яка вже отримана ╕ вже ╓ в сусп╕льств╕ ╕ культур╕. Компенсаторний транс ╕ його момент осяяння можна вважати ╕деальною р╕вновагою в людин╕ на деякий час. Цей транс залиша╓ в людин╕ "сл╕д", який да╓ ╖й можлив╕сть бути б╕льш вр╕вноваженою. Сво╓ю вр╕вноважен╕стю компенсаторне осяяння под╕бне до вищих переживань самоактуал╕зовано╖ особистост╕. Ц╕ переживання у людини можуть виникати довол╕ часто. При цьому вона втрача╓ характеристики свого застар╕лого "я", в╕дбува╓ться трансцендентн╕сть ╖╖ "я". Сл╕д в╕дзначити, що под╕бн╕сть ╕з компенсаторним осяянням тут можна бачити в тому, що людина втрача╓ всю др╕б'язков╕сть сво╖х думок, мислення. У цьому в╕дношенн╕ вищ╕ переживання синдрому самоактуал╕зац╕╖ означень як широти (або не-др╕б'язковост╕) ╓ проявом загально╖ характеристики, коли розкрива╓ться здатн╕сть п╕днестися над звичайн╕стю, в╕дректися в╕д частковостей, розширити горизонти сприйняття ╕ врешт╕-решт подивитися на реч╕ в перспектив╕ (Маслоу 2001: 233).

╤НШИЙ постмодерну, ╕нший як особист╕сть (Орт╕с 2003: 477) або, ╕ншими словами, стан компенсаторного осяяння, приходить, коли людина почина╓ зм╕нюватись, коли в╕дпадають певн╕ обмеженост╕, як╕ були перешкодою росту ╖╖ духовно╖ основи. При компенсаторному осяянн╕ це в╕дбува╓ться поза волею людини, спонтанно. Спонтанн╕сть вказу╓ на природн╕сть цього процесу. Але це може в╕дбуватися ╕ за власною волею, за допомогою медитац╕╖. Духовна практика може змушувати людину св╕домо зв╕льнитися в╕д старих обмеженостей. При компенсаторному осяянн╕ це в╕дбува╓ться спонтанно. Тобто ╕нод╕ це взагал╕ в╕дбува╓ться само собою, як природна частина розвитку людини (Гроф 2001: 444). Це св╕дчить про те, що под╕бн╕ процеси вмонтован╕ в саму природу людини ╕ демонструються рел╕г╕йно-м╕стичною ╕ художньо-естетичною культурами.

В природу людини вмонтоване ╕ звичайне забування. Якщо у людини те чи ╕нше ╖╖ в╕дчуття не п╕дживлю╓ться впливом ззовн╕, то воно з часом забува╓ться, зника╓, руйну╓ться. Поступово руйнац╕я ╕ знищення прихованих образ╕в, спогад╕в в╕дпов╕дають процесу так званого "забування"; ми забува╓мо уявлення, як╕ не викликаються знову з ╖х прихованого стану в╕дпов╕дними в╕дчуттями (Спенсер & Циген 1998: 434). При компенсаторному осяянн╕ теж зникають в╕дчуття, почуття, думки. Таке враження, що йде той самий процес забування, зникнення, руйнування. Але зникають ╕ руйнуються в╕дчуття, почуття ╕ думки як не головн╕. Вони стають не головними, другорядними, поступово зникають ╕з поля зору. Деяк╕ з них руйнуються як хибн╕. Тобто ми бачимо, що ув╕мкнуто творчий процес. В╕дходить не ╕стинне, в╕дходять помилковост╕. Це в╕дбува╓ться у людин╕ стосовно ╖╖ власного внутр╕шнього св╕ту. Однак це об'╓ктивно ф╕ксують рел╕г╕йно-м╕стична ╕ художньо-естетична культури. Природне життя св╕домост╕ людини под╕бне до науково╖ д╕яльност╕. При цьому людина, творить, винаходить - отже вид╕ля╓, коротко кажучи, в╕дбира╓ (Пекелис 1986: 240). При компенсаторному осяянн╕ под╕бн╕ процеси призупиняються. Людина усв╕домлю╓, що вона не туди зайшла, не те вид╕ля╓, не те в╕дбира╓, що ╕стинний стан речей лежить в ╕нш╕й площин╕. Людин╕ в╕дкрива╓ться ця ╕нша площина як нове сприйняття, нове в╕дчуття життя, яке передають рел╕г╕йно-м╕стична ╕ художньо-естетична культури. Компенсаторне осяяння под╕бне до тих творчих переживань, як╕ проявляються в людин╕ в т╕ моменти, коли те, що вона планувала ╕ задумувала, виявля╓ться таким, що ╜рунту╓ться на хибних ц╕нностях, коли те, що задумувалось, здавалося ц╕нн╕сним, втрача╓ ус╕ляку ц╕нн╕сть. Тод╕ проявля╓ться творче переживання. Воно шука╓ нов╕ ц╕нност╕, основи, як╕ могли б стати головними при осмисленн╕ житт╓вих завдань. Тут саме творче переживання виступа╓ як ц╕нн╕сть, оск╕льки воно руйну╓ все застар╕ле, змушу╓ в╕д╕йти вс╕м др╕бним думкам, що дозволить прийти новому зм╕сту при перегляд╕ людиною свого житт╓вого шляху, знайти той ц╕нн╕сний ╕деал, який дасть можлив╕сть людин╕ бути самою собою. Под╕бн╕ творч╕ переживання зб╕гаються з ╕ншим постмодерну, а також ╕з компенсаторним осяянням, бо йде процес в╕дмирання хибних ц╕нностей. В╕дбува╓ться викор╕нення зараженост╕ душевного орган╕зму в╕д хибних ц╕нностей, як╕ в╕дмирають (Василюк 1984: 149).

За Геленом, ф╕лософська антрополог╕я говорить, що людина б╕олог╕чно непристосована. Б╕олог╕чна непристосован╕сть людини, про яку каже Гелен, усува╓ться доц╕льною д╕яльн╕стю з╕ створення штучного культурного середовища, сусп╕льних ╕нститут╕в. Але Гелен також розгляда╓ людину, в природ╕ яко╖ наявний надлишок спонукань. Тобто в людин╕ ╓ ╕ доц╕льна д╕яльн╕сть, ╕ гра з ╖╖ надлишком спонукань. Людина багатовим╕рна. З роками вона зм╕ню╓ться. Розглядаючи життя людини як реальний х╕д под╕й, з часом можна бачити, що в молод╕ роки вона заража╓ться багатьма речами. Надлишок спонукань спостер╕га╓ться у високому ступен╕. Нав╕ть якщо необх╕дно задовольнити м╕н╕мум потреб, все одно людина в сво╖ молод╕ роки виходить за меж╕ необх╕дного. Значна частина спонукальних сил застосову╓ться на те, щоб утримати довг╕ ╕нтереси, тобто заф╕ксувати ╖х на противагу можливим контр╕нтересам (Гелен 1988: 196-197).

Однак з роками людина зм╕ню╓ться. Надлишок спонукань знижу╓ свою ╕нтенсивн╕сть. Зменшують ╕ протир╕ччя у характер╕. В цьому в╕дношенн╕ у багатьох людей у похилому в╕ц╕ в╕дбуваються позитивн╕ зм╕ни - можна нер╕дко спостер╕гати умиротворен╕сть, в╕дх╕д в╕д др╕б'язкових ╕нтерес╕в життя, осмислення головних ц╕нностей, адекватну переоц╕нку сво╖х бажань ╕ можливостей, згладжування суперечливих рис характеру (Тибилова 1991: 27). Тобто з роками др╕б'язков╕сть в╕дходить. Людина концентру╓ться на головному в сво╓му житт╕. Людин╕ властиво мати надлишок спонукань, у ╖╖ природ╕ надм╕р емоц╕й, думок. Надлишок емоц╕йно╖ енерг╕╖ властивий псих╕чному складу багатьох людей (Ассаджоли 1997: 112). Але все це треба якось регулювати - ╕ наплив емоц╕й, ╕ наплив думок. Для цього ╕снують медитативн╕ практики, що скр╕зь вмонтован╕ в художньо-естетичну ╕ рел╕г╕йно-м╕стичну культури, як╕ виробля╓ людина. Для цього абстрагу╓ться ф╕лософська культура в сво╓му розум╕нн╕ трансцендентност╕. Так техн╕ка усв╕домлено╖ медитац╕╖ руйну╓ надлишков╕ роздумов╕ процеси ╕ модел╕ повед╕нки, як╕ забирають дуже багато часу протягом дня (Берч & Пенман 2014: 72). Ця усв╕домлена медитац╕я присутня у ф╕лософськ╕й категор╕╖ трансцендентност╕, в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕. Про таку основу рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури ми можемо прочитати у будь-якому споконв╕чному Святому Письм╕: Ведах, Авест╕, Трип╕тац╕, Дао де цз╕н╕, Тор╕, Б╕бл╕╖, Коран╕. Медитативна складова присутня у творах мистецтва. Людина, сприймаючи тв╕р мистецтва, пережива╓ катарсис. При цьому в╕дбува╓ться регулювання надлишку емоц╕йно╖ енерг╕╖ (Ассаджоли 1997: 112).

У художньо-естетичн╕й культур╕ для цього ╕сну╓ певна форма. Тут найважлив╕шим способом, за допомогою якого художник-митець досяга╓ катарсичного афекту, ╓ знищення зм╕сту формою (Петрушин 2008: 89). Тобто мова йде про руйнування всього надлишкового в людин╕ з метою оволод╕ння собою. Для цього ╕снують певн╕ способи медитативно╖ практики, якими насичена рел╕г╕йно-м╕стична культура. Вони мають м╕сце ╕ в художньо-естетичн╕й культур╕, розум╕ння ╖х вклада╓ться в категор╕ю трансцендентно╖ ф╕лософсько╖ культури. Медитац╕╖ ми можемо спостер╕гати як нев╕д'╓мний компонент у таких видах мистецтва, як медитативна музика, медитативна л╕рика. Доц╕льно в╕дходити в╕д тако╖ д╕яльност╕, яка може накопичувати в людин╕ невр╕вноважен╕сть. А р╕зн╕ компенсаторн╕ процеси ╕снують, щоб вр╕вноважити ╕ гармон╕зувати псих╕чн╕ прояви людини. На те й ╕сну╓ компенсаторний транс. Компенсац╕я позасв╕дома ╕ вплива╓ на св╕дому д╕яльн╕сть, регулю╓ ╖╖ позасв╕домо (Юнг 1995: 532).

За Карлом Марксом, сутн╕сть людини - це сукупн╕сть ус╕х сусп╕льних в╕дносин. Але людина сво╓ю творч╕стю порушу╓ застар╕л╕ сусп╕льн╕ в╕дносини у зв'язку з тим, що навколишн╕й св╕т зм╕ню╓ться ╕ конче потр╕бн╕ нов╕. У ц╕й зм╕н╕ важливу роль в╕д╕гра╓ трансгресивне мислення людини, що виходить за меж╕ певних правил, як╕ вже застар╕ли ╕ потребують перегляду. Ц╕ правила руйнуються задля нового. В ц╕й руйнац╕╖ важливу роль в╕дведено компенсаторному трансу, який супроводжу╓ творчий процес.

Важлива особлив╕сть компенсаторного осяяння ╕ його характеристики "в╕дходу др╕бних думок ╕ су╓ти", под╕бна до трансцендентност╕ ф╕лософа, яка спостер╕га╓ться як у м╕стика, так ╕ у митця. Це процес руйнування ╕стин, що вже ╕снують у людини, в ╖╖ св╕домост╕. В м╕стицизм╕ взагал╕ ╕сну╓ центральний символ: смерть як знак для досв╕ду, який порушу╓ попередн╕ структури св╕домост╕ (Аверинцев 2010: 579). Це порушення ╓ нев╕д'╓мною частиною творчого процесу. Коли у людини в ╖╖ св╕домост╕ твориться нове, то обов'язково порушу╓ться старе, застар╕ле, яке в╕джило сво╓. Процес руйнац╕╖ в╕дбива╓ться у в╕дчуттях певного стану, трансцендентного "вищого стану св╕домост╕". Це в╕дчува╓ не т╕льки ф╕лософ, м╕стик, але й митець. Процес руйнац╕╖ в╕дбива╓ться не т╕льки в суб'╓ктивних станах митця, а й взагал╕ у мистецтв╕ як культурному напрямку. Особливо музика прагне руйнац╕╖, руйнац╕╖ ус╕лякого роду, згасання, зламу (Делёз & Гваттари 2010: 498). Однак не т╕льки музика, а й живопис переда╓ процеси руйнац╕╖. Руйнац╕я ╕люз╕й перетворю╓ться на красу, що особливо ч╕тко в╕дчува╓ться в ж╕ночих портретах (Кристева 2010: 138). Митець в╕добража╓ руйнац╕ю не просто ╕люз╕й у соб╕, а й у сам╕й культур╕. В цьому в╕дношенн╕ л╕рика не ст╕льки виража╓ в╕дчуття поета, ск╕льки робить поез╕ю митця збро╓ю, яка руйну╓ культуру (Каллер 2006: 84), ╖╖ ╕люзорн╕ ╕стини. Але найголовн╕ше те, що ╓ в цьому процес╕ ╕ спостер╕га╓ться в трансцендентност╕, - йде "в╕дх╕д др╕бних думок ╕ су╓ти". Тобто в╕дкида╓ться др╕б'язкове "я" (Судзуки & Кацуки 1993: 488). Це в╕дкидання ф╕ксують твори рел╕г╕йно-м╕стично╖ ╕ художньо-естетично╖ культури. Ф╕ксу╓ться припинення, стан ПРИПИНЕННЯ або, ╕ншими словами, стан ╤НШОГО.

З цього приводу зробимо деяк╕ висновки. При пор╕внянн╕ р╕зних стан╕в людини, а також при осв╕тленн╕ р╕зних напрямк╕в культури встановлено, що ╤НШИЙ постмодерну, тобто компенсаторне осяяння ╕ його характеристика - "в╕дх╕д др╕бних думок ╕ су╓ти" (Мурашкин 2006: 122) ╓ феноменом людсько╖ природи, феноменом творчих процес╕в. Це стад╕я "визр╕вання" у творчому процес╕. Вона зводиться до руйнування ц╕нностей попередн╕х структур св╕домост╕, застар╕ло╖ людсько╖ особистост╕. Наступна стад╕я творчого процесу - це "╕нсайт", де оновлюються ц╕нност╕ структур св╕домост╕, оновлю╓ться людська особист╕сть ╕ ╖╖ структури св╕домост╕. Проте ця стад╕я з'явля╓ться дек╕лька раз╕в ╕ при "визр╕ванн╕", не маючи особливого вир╕шального значення. Цей ╕нсайт у ф╕лософськ╕й культур╕ в╕добража╓ться в категор╕╖ трансцендентност╕. Компенсаторне осяяння ╕ його характеристика - "в╕дх╕д др╕бних думок ╕ су╓ти" ф╕гурують ╕ в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й, ╕ в художньо-естетичн╕й культурах як значим╕ ╕ важлив╕. Значим╕сть ╕ важлив╕сть пов'язан╕ з тим, що феномен компенсаторного осяяння стосу╓ться ширшого, н╕ж конкретн╕ завдання для творчост╕, перетворення особистост╕ людини, що оновлю╓ться, зм╕ст таких культурних напрямк╕в, як ф╕лософський, рел╕г╕йно-м╕стичний, художньо-естетичний.

Сучасн╕сть потребу╓ оновлення. ╤нший постмодерну, або компенсаторне осяяння ╕ така його характеристика, як "в╕дх╕д др╕бних думок ╕ су╓ти", ╓ схильн╕стю в природ╕ людини, але реал╕зу╓ться вона спонтанно, через вплив певних культурних надбань. Так╕ результати досл╕дження було отримано компаративним методом - при пор╕внянн╕ р╕зних стан╕в людини ╕ прояв╕в культурного середовища.

За Ротхаккером ╕ Ландау, людина ╓ ╕ творець, ╕ витв╕р культури. Вона творить культурн╕ ц╕нност╕. В свою чергу культурн╕ ц╕нност╕ впливають на людину ╕ зм╕нюють ╖╖, створюють ╖╖ ╕ншу. Ця ╕нша людина, в свою чергу, може як просувати ╕ вт╕лювати в життя певн╕ культурн╕ ц╕нност╕, так ╕ руйнувати, переборювати, долати ╖х. Це можна бачити ще в прадавн╕й китайськ╕й культур╕ в як╕й долаються певн╕ ╕дейн╕ насл╕дки. Цим особливо вир╕зня╓ться даоська культурна традиц╕я. Рел╕г╕я даосизму взагал╕ значиться як система долання тих чи ╕нших ╕дейних конструкц╕й. З цього приводу особливо можна в╕дзначити руйн╕вне св╕тобачення всього застар╕лого в даосизм╕ Чжуан-цзи. Тут "роль Чжуан-цзи у формуванн╕ китайсько╖ традиц╕╖ не зовс╕м звичайна. В╕н ув╕йшов в цю традиц╕ю ц╕ною подолання його ╕дейно╖ спадщини як окремо╖ системи думок" (Малявин 1985: 291). ╤ це характерно не т╕льки для китайського даосизму. Це характерно для вс╕╓╖ м╕стично╖ традиц╕╖. Ця особлив╕сть переходить ╕ на рел╕г╕ю. З цього приводу можна говорити про буддизм. Даосизм ╕ буддизм пос╕дають особливе м╕сце, коли говоримо про руйнац╕ю певних культурних надбань, як╕ в╕джили сво╓ ╕ не витримали руйн╕вно╖ сили часу. В основ╕ буддизму взагал╕ лежить ╕дея руйнац╕╖ того, що в╕джило сво╓, практика руйнац╕╖ в людин╕ застар╕лих культурних надбань. Стан н╕рвани як к╕нцева мета буддизму - це руйнац╕я в людин╕ всього застар╕лого, всього, що заважа╓ йти вперед, переборюючи перешкоди, перешкоди також ╕ культурного характеру, як╕ не дають дивитися на св╕т оновленими очима. У буддизм╕ "одне слово зустр╕ча╓ться як еп╕тет н╕рвани - знищення. У буддистському св╕тобаченн╕, як в╕домо, нема╓ нестач╕ у раях, але н╕рвана знаходиться поза вс╕ляких доступних уявленню сфер - це абсолютна межа. Слова "безсмертне м╕сце" означають - незм╕нний, безжитт╓вий ╕ безсмертний стан" (Щербатской 1988: 219). Тобто мова йде про певний стан людини. ╤ це торка╓ться не т╕льки прадавн╕х будд╕йських текст╕в. Це торка╓ться ╕ сучасного буддизму. ╤ не т╕льки буддизму. Це торка╓ться й ╕нших рел╕г╕й. Про це взагал╕ йде мова в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ сучасност╕. Про це мова йде у постмодерн╕зм╕. Постмодерн╕зм говорить про стан людини як "розколотого суб'╓кта. Нер╕дко "я" мислиться як суб'╓кт власного в╕ддзеркалення або т╕н╕" (Орт╕с 2003: 477). Тобто при таких станах руйнац╕я ╕люз╕й ╕де, але т╕нь залиша╓ться. Отже руйнуються в╕джил╕ розумов╕ конструкц╕╖, а певн╕ ╕люз╕╖ ╕ омани все ж залишаються.

╢ певна тенденц╕я говорити про так╕ стани просв╕тлення як про т╕ стани, коли в людин╕ руйнуються певн╕ конструкц╕╖, як╕ да╓ культура людськ╕й особистост╕, да╓ ╕люз╕╖, як╕ залишаються. Тут "раптом з просв╕тленням, що прийшло, спадають вс╕ маски. Вс╕ побудови ваших ╕люз╕й обвалюються сам╕ по соб╕. Руйнуються не сам╕ ╕люз╕╖, а т╕ конструкц╕╖, як╕ на них спиралися. Тобто м╕фи вашо╖ культури, на яких ви будували сво╓ життя" (Уолш 2002: 142). Тут бачимо доказ того, що руйнуються м╕ф╕чн╕ конструкц╕╖ в культурному житт╕ людини, але не руйнуються рел╕г╕йн╕ конструкц╕╖ культури. Хоча це т╕льки певна рел╕г╕йна тенденц╕я сучасно╖ рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури. Йде руйнац╕я м╕ф╕в, але не руйнац╕я рел╕г╕йних ╕люз╕й ╕ оман. Це характерно для сучасного християнства, але не для сучасного ╕нду╖зму ╕ буддизму. М╕стицизм ╕нду╖зму ╕ буддизму пропону╓ б╕льш глибок╕ руйнац╕╖ в особистост╕ людини. Пропону╓ться "духовне спрощення" (Ткачева 1989: 91). Пропону╓ться повернення до дитячо╖ безпосередност╕. Пропагу╓ться св╕тосприйняття дитини, св╕тосприйняття яке не захмарене туманом ╕люз╕й ╕ оман. ╤ це пропагу╓ ╕нду╖стський м╕стицизм. Християнство з цього приводу висловлю╓ться б╕льш стримано. Воно говорить про руйнац╕ю певних м╕ф╕в. Хоча ╤сус Христос в Б╕бл╕╖ веде мову про те, що людина повинна бути як дитина, мати дитячу безпосередн╕сть.

В ц╕лому сучасна рел╕г╕йно-м╕стична культура постмодерн╕зму говорить про максимальн╕ руйнац╕╖ ╕люз╕й в особистост╕ людини, про фактичне спустошення людини. Тому набира╓ оберт╕в ц╕кав╕сть до даоських ╕ будд╕йських ╕дей. Тут "п╕д "порожнечею" треба розум╕ти зовс╕м не б╕дн╕сть, але "порожнечу серця" (сюйчжун), свободу в╕д вс╕х тривог ╕ бажань" (Штейнер 1987: 75). Сучасна людина у складному сусп╕льств╕ пер╕оду постмодерну потребу╓ зняття нагромадження стресових стан╕в, отримання душевного спокою, р╕вноваги, гармон╕╖. Тут божественне зводиться до зняття стресово╖ напруги, отримання того стану, коли людина волод╕╓ собою, коли ╖╖ не торкаються страх╕ття сучасного св╕ту, що впливають на не╖ хоча б ╕ тими ╕нформац╕йними потоками, що несуть чимало дез╕нформац╕╖, яка не да╓ можливост╕ пристосуватися до зовн╕шнього середовища.

Рел╕г╕йн╕ тенденц╕╖ сучасност╕ виступають проти повно╖ руйнац╕╖ образ╕в в особистост╕ людини. Певн╕ культурн╕ традиц╕╖ мають регулювати повед╕нку сусп╕льно╖ за сво╓ю природою людини. Однак рел╕г╕йна традиц╕я говорить про збереження саме рел╕г╕йних образ╕в в особистому житт╕ людини. Про як╕сь ╕нш╕ культурн╕ традиц╕╖ мова не йде. Мова не йде нав╕ть про т╕ чи ╕нш╕ тенденц╕╖ м╕стицизму. З цього приводу можлива т╕льки критика. "Коли Кр╕шнамурт╕ пропону╓ усунути уявлення про смерть, перестати духовно переживати ╖╖ як образ, в╕н, можливо, ╕ сам того не п╕дозрюючи, вт╕лю╓ образ н╕що - на тому м╕ст╕, яке уявля╓ться йому щасливо зв╕льненим в╕д непотр╕бних образ╕в ╕ зайвих страх╕в. Важко уявити що-небудь б╕льш кошмарне, ан╕ж цей образ н╕що, пустоти без обличчя, де припиня╓ться все Боже" (Левит-Броун 2000: 82). Так, накидаючись з критикою на сучасний м╕стицизм рел╕г╕йн╕ тенденц╕╖ вигороджують себе, пропонують людин╕ вт╕лити в сво╓ псих╕чне життя рел╕г╕йн╕ образи, образи певно╖ рел╕г╕╖. Але психотерапевтична тенденц╕я сучасного м╕стицизму збер╕га╓ психотехн╕ки, як╕ були ще за час╕в античност╕, за час╕в прадавньо╖ грецько╖ м╕стично╖ культури, яка каже про присутн╕сть невизначено╖ ц╕л╕сност╕. Тут ╕з самого початку ця невизначена ц╕л╕сн╕сть ╓дна╓ м╕стичне ╕ мистецьке. Переживання м╕стика ╕ митця мають багато под╕бного. Рел╕г╕йно-м╕стичн╕ ╕ художн╕ тексти митц╕в часто говорять про одне й те саме. Адже "Рел╕г╕я ╕ мистецтво роз╕йдуться значно п╕зн╕ше" (Дюфрен 2007: 152). Ще за час╕в античност╕ казали про негативне м╕стичне ╕ прекрасне як про певний феномен, певну под╕бн╕сть. Тут "сходження до Прекрасного б╕льше не виявля╓ н╕яких позитивних ознак, сам╕ лише негативн╕; в╕н говорить не про те, чим ╓ Прекрасне, але про те, чим воно не ╓" (Фестюжьер 2000: 203). Певний результат всього цього - це катарсичн╕ переживання людини. Катарсичне ╓дна╓ рел╕г╕йно-м╕стичне ╕ мистецьке. Завдяки переживанню катарсису людина очищу╓ться в╕д забобон╕в, ╕люз╕й, оман. ╤ це збер╕га╓ться з прадавн╕х час╕в до сьогодення постмодерн╕стського пер╕оду. Постмодерн взагал╕ ма╓ тенденц╕╖ спрямованост╕ до естетичного, мистецького. Але якщо брати рел╕г╕йно-м╕стичну культуру ╕ мистецтво в ц╕лому як результуюче переживання катарсису, то все ж таки залиша╓ться популярним звернення "не до катарсису, який очищу╓ людину в╕д хибних пристрастей ╕ вивищу╓ ╖╖ духовно, а до м╕стичного екстазу, який "п╕дн╕ма╓" людину до вершин буття - смерт╕" (Яковлев 1985: 136). Хоча в очищенн╕ ╓ потреба. Вона була ╕ в прадавн╕ часи. Вона ╓ ╕ в сучасному пер╕од╕ постмодерну. Б╕льш того, сучасн╕сть особливо потребу╓ цього очищення. Адже навколишн╕й св╕т соц╕уму став надто ускладненим. Ускладню╓ться ╕ людина, щоб пристосуватись до цього навколишнього св╕ту. Але сучасний цив╕л╕зований св╕т проявля╓ просто патолог╕чн╕ тенденц╕╖. В╕н часто йде др╕б'язковими шляхами. ╤ "всякий може вчитися так, як йому хочеться. Чи не п╕дуть вс╕ р╕зними др╕б'язковими, хибними шляхами?" (Азимов 2002: 472). В такому др╕б'язковому, патолог╕чному св╕т╕ людина може втратити себе як справжню, не кажучи вже про те, щоб мати в соб╕ певний р╕вень досконалост╕. Людина може стати зв'язаною ╕люз╕ями, оманами, забобонами, ╖╖ може прив'язати до себе звичайний пот╕к дез╕нформац╕╖, який ╕сну╓ в ╤нтернет╕, ╕ взагал╕, скр╕зь в ╕нформац╕йному сусп╕льств╕. Тому такими важливими ╓ рекомендац╕╖ видатних м╕стик╕в ╕ митц╕в ще з прадавн╕х час╕в. Так суф╕зм каже, що "вив╕льнення з╕ "зв'язаност╕" набува╓ться в м╕стичному стан╕ небуття (фана)" (Фильштинский 1989: 31). Тобто ми знову поверта╓мось до цього стану небуття, коли людина втрача╓ сво╓ застар╕ле "я". Проте вона отриму╓ той стан, коли "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477). Цей ╤НШИЙ постмодерну допомага╓ людин╕ волод╕ти собою в складному зовн╕шньому середовищ╕ постмодерн╕стського пер╕оду розвитку культури. ╤ тут головне - вив╕льнитися в╕д ╕люз╕й. Це вив╕льнення людина зд╕йснювала ще з прадавн╕х час╕в. Вона пор╕внювала вплив на себе р╕зних рел╕г╕йних культур, бачила в соб╕ забобони в╕д цих культур ╕ завдяки спостер╕ганню ╕ спогляданню за собою зв╕льнялась в╕д тих чи ╕нших застар╕лих традиц╕й. Таке було, наприклад, з Токугавою. "Вив╕льнитися в╕д ╕люз╕й йому допомогли опов╕дання про фанатизм ╕ догматизм християн" (Гришелева 1986: 32-33). Хоча християнство не таке вже фанатичне ╕ догматичне. Його треба усв╕домлювати, переосмислюючи певн╕ символи. Тод╕ "аскетичн╕ зусилля ╓ лише початкове "м╕стичне знищення" (Тейяр де Шарден 1992: 59). ╤ тут ми знову поверта╓мось до процесу знищення, руйнац╕╖, розпаду певних застар╕лих уявлень людсько╖ псих╕ки.

Отже, людина розвива╓ться. В сво╓му житт╕ вона переосмислю╓ багато що з того культурного середовища, в якому ╕сну╓. Таке було в прадавн╕ часи ╕ так ╓ в найсучасн╕ш╕ часи постмодерну. "Розвиток ╕де шляхом нашарувань, шляхом зам╕н, переосмислення" (Пропп 1986: 354). Але ╕ ц╕ нашарування в людському "я" можуть руйнуватися п╕д впливом новин ззовн╕. Адже зовн╕шн╓ середовище ╓ найважлив╕шим регулятором повед╕нки людини, яка пристосову╓ться до цього середовища. Вона може зупинятися на деякий час, щоб переосмислити те нове з ╕нформац╕╖, яка потрапила в ╖╖ внутр╕шн╕й св╕т, в ╖╖ особист╕сть. Та пот╕м людина все одно д╕╓, перетворюючи зовн╕шн╓ середовище, щоб пристосуватися ╕ виживати.

Призупиняючись на деякий час, людина в стан╕ ╤НШОГО спонтанно сама перевт╕лю╓ться, щоб опанувати себе для подальшого творчого осмислення д╕йсност╕, оск╕льки творч╕сть потребу╓ переродження само╖ людини. Спочатку - ╖╖ спустошення, а пот╕м вже - наповнення ╕ншими сенсами. Про процеси спустошення в творчост╕ казали ще прадавн╕ рел╕г╕йн╕ вчення. Це пом╕чають сучасн╕ досл╕дники. Про це кажуть постмодерн╕стськ╕ уявлення, ф╕ксуючи стан ╤НШОГО постмодерну. Так "╕нволюц╕я - це, певною м╕рою, ╖╖ протилежн╕сть, рух, в якому брахман проявля╓ себе ззовн╕, створюючи св╕ти; це процес кенозису або самоспустошення, що ╓, в той же час, процесом чисто╖ д╕╖ ╕ чисто╖ творчост╕" (Уилбер 2004: 244).

Постмодерн╕стськ╕ тенденц╕╖ сучасно╖ культури пом╕чають ту особлив╕сть творчого процесу, складовою якого ╓ спустошення св╕домост╕ людини в╕д застар╕лих сенс╕в. "Справжня творч╕сть - ╕з н╕чого" (Шпет 1989: 360). Творч╕сть - це початковий злам старого. Це катастрофа? Творення можна розум╕ти як катастрофу. Адже ╕сну╓ злий ген╕й. Хоча ╕сну╓ ╕ добрий ген╕й, який да╓ життя, розвива╓ це життя. Однак при творчост╕ злам старого ╕сну╓ як обов'язкове, адже повинно з'явитися нове. Ма╓ бути розбитим все старе. "Розбиття - умова творення; негац╕я - попередн╓ перед тим, як зайняти позиц╕╖" (Кильхер 2001: 466). Спочатку потр╕бно зламати попередн╕ позиц╕╖, попередн╕ сенси св╕домост╕. "Таким чином, сенс або значення - не щось початкове, заздалег╕дь дане, що може бути герменевтично реконструйованим. Значення виника╓ скор╕ше в негативному ╕ деструктивному акт╕ спустошення сенсу" (Кильхер 2001: 466-467). Це спустошення проходить в самому творчому процес╕, в "необх╕дност╕ зв╕льнення в╕д усього зайвого, що ╓ в св╕домост╕" (Гинзбург 1989: 254).

Сучасна ф╕лософ╕я вид╕ля╓ антрополог╕чну структуру класичного характеру ╕ некласичного. У класичн╕й антрополог╕чн╕й структур╕ людськ╕ д╕йства характеризують так╕ категор╕╖, як людська ╕стина та омана. Хоча, починаючи з м╕ф╕в, де ╕стина багатозначна через неск╕нченне число сво╖х шар╕в, в чому ╓ тверд╕сть ╕ ╕деал ус╕лякого м╕фу, той ╕деал, який ╕сну╓ допоки "м╕ф буде розвиватися н╕би по сп╕рал╕, поки не виснажиться ╕нтелектуальний ╕мпульс, який породив цей м╕ф" (Леви-Строс 1985: 206). Виника╓ питання: нав╕що потр╕бне це виснаження ╕нтелектуального ╕мпульсу? Щоб в╕н зник як застар╕ле? Св╕т зм╕ню╓ться, ╕ багато чого в ╕нтелектуальн╕й сфер╕ людини застар╕ва╓, стар╕╓ться ╕ руйну╓ться задля того, щоб людина змогла пристосуватися до цього нового св╕ту. Ця руйнац╕я ч╕тко представлена в м╕фах - як неписьмов╕й л╕тератур╕, так ╕ в письмов╕й. ╤ не т╕льки в м╕фах.

Руйнац╕я застар╕лого при творчих процесах у людини виника╓ завжди. М╕стик або митець, створюючи щось нове, руйну╓ т╕ форми, як╕ ╓, бо зв'язок елемент╕в, з яких може бути побудований той чи ╕нший тв╕р, зовс╕м новий. "Естетичне в╕дображення все ж таки ╓ в╕дтворюванням об'╓ктивно╖ д╕йсност╕ як тако╖, в тому вигляд╕, в якому вона визначено ╕ конкретно ма╓ прояв в кожному сво╓му фрагмент╕, що перетворю╓ться на матер╕ал. Руйнац╕я безпосередньо даних форм реальност╕, таким чином, вм╕щу╓ в себе також ╕ момент в╕рност╕ д╕йсност╕; ця руйнац╕я також ╓ д╕алектичним зняттям" (Лукач 1986: 410).

У людини т╕ елементи, що в╕джили сво╓, за сво╖м зм╕стом не зникають зовс╕м. Вони все одно беруть участь в буд╕вництв╕ нового. П╕сля руйнац╕╖ елементи старо╖ структури корелюють з╕ структурами, як╕ т╕льки-но виникли. "Р╕зниця м╕ж тим, що збагачу╓ ╕нформац╕йний зм╕ст тексту ╕ руйну╓ сторонню структуру, вочевидь, склада╓ться саме в цьому: все чужор╕дне, що може в тому або ╕ншому в╕дношенн╕ корелювати з╕ структурою авторського тексту, переста╓ бути шумом. Статуя, кинута в траву, може створити новий художн╕й ефект в силу виникнення в╕дношення м╕ж травою ╕ мармуром" (Лотман 2005: 85). Саме тому з'являються нов╕ сенси, нов╕ наповнення. Хоча ╕сну╓ "внутр╕шн╕й розлад м╕ж зм╕стом ╕ формою, ╕ саме формою досяга╓ художник того ефекту, що зм╕ст знищу╓ться, як би загаса╓" (Выготский 1968: 273). З цього приводу ╓ нав╕ть розум╕ння того, що мистецьк╕ ╕ л╕тературн╕ твори не мають взагал╕ н╕якого сенсу. Цей сенс привносить людина, яка спогляда╓ мистецьк╕ витвори або чита╓ художн╕й тв╕р. Твори можна ╕нтерпретувати по-р╕зному. Людина, ╕нтерпретуючи, вклада╓ св╕й сенс в той тв╕р, який вона сприйняла. А "л╕тературний текст взагал╕ не ма╓ н╕якого сенсу" (Бычков 2008: 375).

У некласичн╕й антрополог╕чн╕й структур╕ людськ╕ д╕йства характеризують так╕ категор╕╖, як людина, ╖╖ безумство та ╖╖ ╕стина. На це вказу╓ Фуко. Сучасн╕сть дода╓ для розгляду категор╕ю безумства. На це ╓ чимало причин. Одна з них - складн╕сть сучасного св╕ту, коли людина не може вже збагнути цей св╕т. В╕н ╖й уявля╓ться безумством, хаосом. У мистецтв╕ людина не може збагнути п╕днесене. Воно сприйма╓ться як дещо неосяжне. ╤ тому п╕днесене перетворю╓ться на щось неможливе, на ╕люз╕ю. "П╕днесене як ╕люз╕я ма╓ свою власну абсурдн╕сть ╕ сприя╓ нейтрал╕зац╕╖ ╕стини" (Адорно 2002: 269). Б╕льше того, сучасна людина при сприйнятт╕ п╕днесеного в╕дчува╓ стан зв╕льненост╕. Хоча це вже умови прояву стану ╤НШОГО як допом╕жного регуляторного стану. Зв╕льнен╕сть можна вважати характеристикою цього ╤НШОГО. Це можна розум╕ти як зв╕льнен╕сть в╕д зайвого, др╕б'язкового. Так в м╕н╕мал╕зм╕ авангардного мистецтва "п╕днесене тракту╓ться як зв╕льнен╕сть" (Андерсон 2011: 45).

Сучасна ф╕лософська антрополог╕я говорить, що ╓ р╕зноман╕ття сутн╕сних рис людини. А що з них сутн╕сне - то питання в╕дкрите. Адже розум ╕ лог╕ка людини можуть бути застосован╕ зовс╕м не задля житт╓во важливого, не задля розкв╕ту ╕ процв╕тання життя. Це пом╕чено культурою постмодерну. ╤ це розглянуто в сучасному м╕стицизм╕ ╕ мистецтв╕.

Людина. Людина - це природно-сусп╕льна ╕стота. Людина - це як╕сно новий, вищий, особливий ступ╕нь живих орган╕зм╕в. Людина - це ╕стота, яка може св╕домо себе регулювати. Тобто ╕стота розумна. Розум людини спонука╓ ╖╖ до розвитку, до створення власного св╕ту. Але людина цим не задоволена. Чому? ╢ головна роздво╓н╕сть людини. Головний фактор роздво╓ност╕ людини - наявн╕сть життя та смерт╕. Родовий потенц╕ал сво╖х спроможностей людина не може реал╕зувати повною м╕рою. Просто життя коротке. Але вона намага╓ться це зробити. Адже вона пост╕йно пристосову╓ться до св╕ту, який щохвилини зм╕ню╓ться.

Д╕яльн╕сть людини. Д╕яльн╕сть людини р╕зноман╕тна. Це гра, праця. Фантаз╕я й гра вив╕льняють людину в╕д фактичност╕. Фантаз╕я, гра, праця ╓ рят╕вними засобами, на чому наголошу╓ Ф╕нк. Однак ряту╓ також ╕ призупинення д╕й, адже св╕т зм╕ню╓ться, ╕ св╕дом╕ намагання людини по оволод╕нню ситуац╕╓ю можуть бути вже ╕ неадекватними. Тому треба зм╕нювати напрямок д╕яльност╕: зупиняти свою св╕дому д╕яльн╕сть в одному напрямку ╕ починати д╕яти в ╕ншому. Зупинка д╕яльност╕ може виникнути спонтанно. При цьому людина позбува╓ться сво╓╖ певно╖ св╕домо╖ д╕яльност╕. Це в╕дбува╓ться тому, що ця св╕дома д╕яльн╕сть вже застар╕ла ╕ треба м╕няти напрямки сво╓╖ д╕яльност╕. Переор╕╓нтац╕я людини йде тому, що цього потребу╓ життя. Детерм╕нована житт╓в╕сть ╖╖ св╕домост╕ не спрацьову╓. Не спрацьовують допом╕жн╕ ╕люз╕╖ ╕ гра фантазм╕в, масив уявлень ╕ афект╕в, як╕ оточують св╕дом╕сть, адже сама св╕дом╕сть застар╕ла. Тому постмодерн╕стськ╕ тенденц╕╖ сучасност╕, пом╕чаючи це, вже говорять не про "приведення до св╕домост╕, а позбавлення в╕д св╕домост╕" (Рикёр 1995: 364), св╕домост╕ застар╕ло╖. Тут мова йде вже про переродження людини. Це переродження почина╓ться спонтанно в самих ╖╖ глибинах, в д╕яльност╕ мозку. "Вза╓мозв'язки м╕ж р╕зними станами мозку ╕ ментальними станами людини носять скор╕ше ╕мов╕рн╕сний, а не детерм╕н╕стський характер" (Патнэм 1999: 74). Ця ╕мов╕рн╕сть допомага╓ глибоко перероджуватись людин╕, адекватно реагуючи на значн╕ зм╕ни в оточуючому середовищ╕.

За Гегелем ╕ Досто╓вським, людину не можна п╕знати остаточно, поки вона жива ╕ ще не сказала свого остаточного слова. Адже людина в найостанн╕ш╕ моменти свого життя може проявляти себе зовс╕м по-╕ншому. В останн╕й момент життя вона може переглянути т╕ ц╕нност╕, задля яких жила, ╕ через це зовс╕м по-╕ншому себе поводити.

Природа людини. Природа людини - це незм╕нн╕ риси, ╖╖ задатки, властивост╕, як╕ притаманн╕ ╖й попри б╕олог╕чну еволюц╕ю, попри ╕сторичний процес.

На природу людини ╓ протилежн╕ погляди. ╢ такий погляд, що природа людини як повнота доброчесност╕ втрача╓ться в процес╕ ╕сторично╖ еволюц╕╖. Тобто в ╕стор╕╖ втрача╓ться людська природа. А ╓ ╕ протилежний погляд на те, що людина - п╕ддатливий матер╕ал, якому культура та ╕стор╕я надають форму. ╤ в ╕стор╕╖ збагачу╓ться людська природа. Збагачення йде по л╕н╕╖ надбання б╕льш глибоких регуляторних систем псих╕чного життя людини. Постмодерн╕стська культура пом╕ча╓ це ускладнення регуляторних систем людини. ╤НШИЙ постмодерну ╕ ╓ те ускладнення, яке жило в людин╕ з прадавн╕х час╕в ╕ яке набува╓ сили у сучасно╖ людини. Постмодерн╕стська культура показу╓ це, передаючи в сво╖х продуктах д╕яльност╕ творч╕ стани людини, в яких ма╓ м╕сце цей регулюючий ╤НШИЙ. Творч╕ надбаннях постмодерн╕стсько╖ культури загострюють увагу саме на цьому ╤НШОМУ, який з'явля╓ться спонтанно ╕ безпосередньо бере участь у творчих процесах складно╖ сучасно╖ людини.

У творчих процесах поет╕в-символ╕ст╕в значення мови "зруйноване потоком означування" (Иглтон 2010: 224). Пом╕чено, що "поез╕я руйну╓ ходяч╕ ╕де╖, як╕ виражаються затертими словами, ╕ нада╓ ╖м чутт╓вий зм╕ст" (Сантаяна 1974: 113). Тут сам ритм допомага╓ в цьому. Ритм "умертвля╓ в зародку т╕ соц╕ально-мовн╕ св╕ти ╕ обличчя, як╕ потенц╕йно закладен╕ в слов╕: у всякому випадку, ритм ставить ╖м певн╕ меж╕" (Бахтин 2012: 50). Руйнац╕я ╕ умертв╕ння йде нав╕ть до повно╖ тиш╕, до безмовност╕, де ╓ "вбивство мови як якийсь чутт╓во-протяговий аналог безмовност╕" (Барт 2004: 260). Тобто творч╕сть "зак╕нчу╓ться знищенням, ╕ в цьому сенс╕ музика, наприклад, - лише гонитва за мовчанням" (Маньковская 2000: 109). Але це - не звичайне мовчання ╕ знищення. Це показ певного стану людини, показ того стану, в якому проявлений ╤НШИЙ. В л╕тератур╕ це мовчання без означування все одно уявля╓ться символом того стану, через який ма╓ прояв ╤НШИЙ, це показ того ╤НШОГО як регуляторного принципу, що ряту╓ людину в╕д соц╕уму, який затягу╓ цю людину в пастку др╕б'язкового. Для цього певний ритм "умертвля╓ в зародку т╕ соц╕ально-мовн╕ св╕ти ╕ обличчя" (Бахтин 2012: 50), як╕ перешкоджають проявам регуляторно╖ сутност╕ ╤НШОГО, що "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477) ╕ не йде на поступки хибному ╕ др╕б'язковому.

Процес творчост╕ ма╓ в соб╕ цього очищаючого ╤НШОГО, який знищу╓ в людин╕ все зайве ╕ др╕б'язкове ╕ цим ╖╖ ряту╓. М╕стик ╕ митець у сво╖х творах намагаються передати людям в╕дчуття цього ╤НШОГО, щоб вони теж мали змогу очиститись ╕ стати в╕льними в╕д др╕б'язкового.

Зм╕ни в людин╕ можлив╕ лише через в╕дсутн╕сть природи людини. Нос╕╓м ц╕╓╖ ╕де╖ ╓ Морен. Але це також натяк на важлив╕сть ╤НШОГО як регулятора в житт╕ людини. Адже яка тут природа людини? ╤НШИЙ - це чисто спонтанний процес компенсаторного характеру, який поверта╓ людину до ╕снування в тепер╕шньому час╕. ╤ тут не йдеться про те, що людина за сво╓ю природою повинна передбачати майбутн╓, застосовуючи науков╕ знання задля того, щоб виживати.

Сутн╕сть людини. Сутн╕сть людини - це специф╕чно людська риса, специф╕чно людська властив╕сть. За Карлом Марксом, сутн╕сть людини - це сукупн╕сть вс╕х сусп╕льних в╕дносин. Сутн╕сть людини ╕сну╓ лише у "д╕йсному людському ╕снуванн╕", тобто у св╕домому ╕снуванн╕. Але ╓ й сфера п╕дсв╕домого. Тому ми не можемо не розглядати прояви афективност╕, невроз╕в, випадковост╕ в людському житт╕. Людина виявля╓ себе у д╕алектиц╕ "розумност╕ - нерозумност╕", про що говорив Морен. Про розумн╕сть людини писав ╕ Карл Маркс як представник класично╖ ф╕лософ╕╖. Нерозумн╕сть - це предмет розгляду людини при особливих умовах, предмет некласично╖ ╕ постнекласично╖ ф╕лософ╕╖. Нерозумн╕сть може бути представлена як неспроможн╕сть волод╕ння собою, коли людиною волод╕ють зайв╕ емоц╕╖. Але про в╕дсутн╕сть розуму як поштовху до д╕й можна казати, коли людиною в ╖╖ глибинах волод╕╓ ╤НШИЙ. Стан ╤НШОГО виника╓ спонтанно, ╕ це в╕д людини не залежить, не залежить в╕д ╖╖ розумових зусиль.

Людина вкор╕нена у природу, однак виокремлена з не╖ через соц╕ум ╕ культуру. Через соц╕ум ╕ культуру людина абстрагу╓ться ╕ в╕дходить в╕д безпосередн╕х природних прояв╕в. Проте стан ╤НШОГО поверта╓ ╖╖ в тепер╕шн╕й час д╕йсност╕ ╕ не да╓ можливост╕ дуже сильно в╕дхилятися в╕д безпосередньо╖ д╕йсност╕, переривати зв'язок з реал╕ями природи.

Постмодерн про природу людини. Нанс╕ казав про те, що людина - це людська свобода, тобто це ╕снування, а не сутн╕сть. По-перше, свобода ма╓ бути. Однак не абсолютна. Адже ╓ правила, за якими людина так чи ╕накше повинна жити, якщо вона живе серед людей. А без зв'язку з людьми людина жити не може. Без зв'язку з людьми втрача╓ людське. По-друге, сутн╕сть людська н╕куди не зника╓. Через ф╕ксац╕ю сутност╕ ми в╕др╕зня╓мо людину в╕д тварини. Але людське ╕снування дикту╓ сво╓, зд╕йснюючи перетворення людини. ╤НШОГО ми теж в╕дносимо до процес╕в людського ╕снування. Адже виникнення ╤НШОГО проходить як спонтанна компенсац╕я, яку не можна викликати розумовими ман╕пуляц╕ями, примусити ╕снувати вольовими зусиллями.

Розглянувши антрополог╕чний аспект ╤НШОГО постмодерну треба зауважити, що цей аспект сп╕впада╓ з онтолог╕чним аспектом. Це сп╕впад╕ння ╕сну╓ в силу того, що розгляда╓ться природа феномену ╤НШОГО, коли "дух виступа╓ подв╕йним образом: як витв╕р, тобто результат творчо╖ д╕╖, ╕ як самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265).

Священне. Священне як стан. У зв`язку з ╤НШИМ постмодерну можна розглянути феномен священного як певний стан людини, стан, який притаманний людськ╕й природ╕. Тут священне повинно розглядатися в кол╕ таких категор╕й ╕ понять, як м╕стичний стан, стан митця, трансцендентн╕сть, тиша, алтерн╕сть. Священне розум╕╓ться як в╕дчуття та╓мничо╖ сили. Однак просл╕дковано, що ця сила пост╕йно пов'язу╓ться з Божественним. Також ф╕ксу╓ться зв'язок ╕з трансцендентним. Через трансцендентн╕сть пом╕ча╓ться зв'язок з певним станом людини, трансовим станом. Але розгляда╓ться не який-небудь транс, а компенсаторний, адже саме в╕н ц╕ну╓ться людиною, оск╕льки компенсу╓ недол╕ки. Тому для людини цей вид трансу ╓ священним. В╕н священний ще й тому, що людина в╕дчува╓ та╓мничу силу ╕ абсолютну безстрашн╕сть.

Компенсаторний транс як священне, сакральне людина пов'язу╓ з певною рел╕г╕йною традиц╕╓ю. З традиц╕╓ю ╕нду╖зму, буддизму, християнства або мусульманства. Але компенсаторний транс як священне ╓ реальним. Це не проста м╕фолог╕чна проекц╕я, яку означають як Бог. Це реальний стан людського духу. Священне - це той стан людського духу, коли певна особа максимально керу╓ собою, максимально волод╕╓ собою. Волод╕ти собою - це рац╕ональний момент у житт╕ людини. При отриманн╕ можливост╕ волод╕ти собою людина пережива╓ трансформац╕╖ власних стан╕в, серед яких можна ф╕ксувати Вищий стан, стан священного. У випадку священного - це компенсаторний транс. Особливост╕ цього компенсаторного трансу сво╖ми засобами переда╓ у власн╕й творчост╕ м╕стик, митець, рел╕г╕йний д╕яч. Компенсаторний транс може мати прояв у людин╕ й поза ус╕лякою м╕стикою. Але яке ж воно священне, коли ╕сну╓ поза рел╕г╕╓ю ╕ м╕стикою? Для людини воно священне тому, що компенсу╓ недол╕ки, полегшу╓ життя.

При розгляд╕ ╤НШОГО постмодерну як компенсаторного трансу ключовими словами можуть бути так╕: священне, м╕стичн╕ стани, мистецтво, трансцендентн╕сть, компенсаторний транс. Ц╕ ключов╕ слова можуть допомогти в╕днайти стан людини загальний - як для м╕стика, так ╕ для митця, розкрити цей стан як священне.

Публ╕кац╕╖ показують, що деяк╕ м╕стичн╕ стани (прим╕ром, священне) вважають притаманними митцям. Так м╕стичн╕ одкровення Джидду Кр╕шнамурт╕ пор╕внювали з даром художника або музиканта (Латьенс 1993: 176).

Мета нашого досл╕дження також зводиться ще й до того, щоб виявити природн╕сть стану м╕стика-митця як священне, показати ту особлив╕сть, через яку його називають священним, повязати з ╤НШИМ постмодерну. ╤ тут важливо зосередитись на окресленн╕ таких категор╕й, як священне, м╕стичний стан, стан митця, трансцен-дентн╕сть, тиша.

Священне. Священне - категор╕я, яка означа╓ в╕дчуття та╓мничо╖ сили. До ц╕╓╖ сили людина може ставитися по-р╕зному. Вона може в╕дчувати жах ╕ тремт╕ти в╕д ц╕╓╖ сили. Вона може сприймати цю силу як чистоту (Кришнамурти 1999: 200-351). Проте ця сила захоплю╓ людину. Людина в╕дчува╓, що ця сила може зробити ╖╖ щасливою.

Слово "священний" вжива╓ться в такому значенн╕, як "присвячений Богу", "г╕дний поваги", "п╕днесений", "величний", "п╕двищений". За християнським догматом свят╕сть - це сутн╕сть безк╕нечно╖ повноти божественного буття, божественно╖ велич╕. Людина вважа╓ться святою, якщо вона пов'язана з Богом, ╓ "другом Бога" через морально досконале життя.

Тобто священне пост╕йно якось пов'язувалось з Богом. Але Фр╕др╕х Н╕цше проголощу╓ смерть Бога. В╕д того священне не зника╓, не зника╓ як трансцендентне, як певний вид трансу. Смерть Бога все ж таки залиша╓ можлив╕сть ╕снувати трансцендентност╕, яка посилю╓ значення священного як певного стану св╕домост╕ людини. ╤ факт ╕снування ╕ншого всередин╕ людини ╓. Це певний стан. Про нього говорить постмодерн як про ╤НШОГО.

Трансцендентне можна пов'язати з трансом. Адже слово "транс" ╓ коренем слова "трансцендентний" (Пустоваров 2005: 28). А транс, у свою чергу, ╓ певним станом. Хоча вид╕в трансу ╕сну╓ багато. Тому священне можна вважати певним видом трансу. Поста╓ питання, який вид трансу сл╕д вважати священним? Перш за все, це той вид трансу, який людина ц╕ну╓ б╕льш за все. Тому й назива╓ цей транс священним, що в╕н припиня╓ др╕б'язкове. Це стан ПРИПИНЕННЯ.

Людина може б╕льш за все ц╕нувати той транс, який ╖й багато чого да╓. Тобто компенсаторний транс. У людини компенсуються недол╕ки ╕ вир╕шуються вс╕ проблеми. Нема проблем. ╤ це для людини - священне. Такий компенсаторний транс людина пом╕чала з прадавн╕х час╕в. Вона розум╕ла цей транс як Бога. Ще в Р╕╜вед╕ Бог - це багатство, яке хова╓ недол╕ки (Ригведа 1989: 258-292). Тобто в приховуванн╕ недол╕к╕в можна бачити компенсаторний процес.

Компенсац╕ю можна розглядати як пристосування функц╕╖ до нових завдань (Леонтьев 1981: 405). Однак нов╕ завдання потребують в╕д людини творчого п╕дходу. Транс як компенсаторний процес супроводжу╓ цей творчий п╕дх╕д. Тому й кажуть про творч╕сть у трансо-под╕бному стан╕ (Теплов 1985: 268). Трансопод╕бний стан - це незвичайний стан у псих╕чному житт╕ людини. Незвичайн╕ псих╕чн╕ стани, як╕ виникають на етапах псих╕чно╖ переадаптац╕╖ та реадаптац╕╖ (ейдетизм, екстер╕оризац╕йн╕ реакц╕╖, аутизац╕я, психолог╕чна в╕дкрит╕сть та ╕н.), ми в╕дносимо до нормальних компенсаторних, захисних психоф╕з╕олог╕чних механ╕зм╕в (Лебедев 1989: 300). Деяк╕ незвичайн╕ псих╕чн╕ стани людина вважа╓ священними, бо ж компенсуються недол╕ки, ╕ людина в╕дчува╓ полегшення. ╤ це, незважаючи на те, що в нормальному стан╕ компенсац╕я - позасв╕дома (Юнг 1995: 532).

Священне, кр╕м того, що це в╕дчуття та╓мничо╖ сили, ма╓ ще таку характеристику, як повна в╕дсутн╕сть страху. Абсолютно нема╓ страху н╕ перед чим. Ста╓ аж страшно, що ╓ абсолютна безстрашн╕сть (Мурашкин 2006: 122-133), бо, коли нема╓ взагал╕ н╕якого страху ╕ нав╕ть найменших тривог, занепоко╓ння, хвилювання, людина розум╕╓, що за таких умов вона не зможе пристосуватися до цього св╕ту, до ╕снування в цьому св╕т╕, в оточенн╕ людей серед яких треба йти хоч на якийсь компром╕с. Занепоко╓ння ╕ якесь найменше хвилювання ╓ стимулом, щоб переборювати ╕ долати перешкоди ╕ перепони. Людина розум╕╓, що вона не зможе вижити в цьому св╕т╕, коли пост╕йно матиме стан повно╖ в╕дсутност╕ хвилювання, занепоко╓ння. Тод╕ вона не буде пристосовуватися, не буде йти на компром╕с, ув╕йде в конфл╕кт з ╕ншими людьми. У мужньо╖, см╕ливо╖ людини не таке в╕дчуття страху. У не╖ страх ╓. Проте така людина пригн╕чу╓ страх сво╓ю волею ╕ д╕╓. У не╖ не така компенсаторна в╕дсутн╕сть страху, яка да╓ться компенсаторним трансом. У св╕домо╖ людини страх присутн╕й, але в╕н пригн╕чений.

Стан священного не переста╓ ╕снувати в людин╕, якщо проголосити смерть Бога, як це зробив Фр╕др╕х Н╕цше. Тим паче, таким чином не можна закрити питання радикально╖ алтерност╕.

Алтерн╕сть. Алтерн╕сть - це коли в межах замкнено╖ системи щось контролю╓ться, в╕докремлю╓ться або просто протиставля╓ться. Тобто це ╤НШ╤СТЬ. ╤НШ╤СТЬ у межах замкнуто╖ системи.

Людство можна вважати замкненою системою, яка в╕др╕зня╓ться в╕д усього ╕ншого, в╕д високорозвинених тварин ╕ взагал╕ в╕д природи. У ц╕й систем╕ одна людина може повн╕стю не розум╕ти ╕ншу. Радикальний нац╕она-л╕ст, нацист або расист може взагал╕ не розум╕ти ╕нтернац╕онал╕ста. Тому купка нацист╕в або расист╕в може проводити геноцид того чи ╕ншого народу. Коли нема╓ розум╕ння ╕ншо╖ людини, то ця ╕нша людина ста╓ для нациста або расиста бездушним предметом, який треба використовувати як заманеться, не враховуючи н╕яких потреб. Така сама ╕стор╕я ╕ з рел╕г╕йною людиною. Рел╕г╕йна людина може пережити стан компенсаторного трансу як священне, сакральне, пов'язуючи це переживання з певною рел╕г╕йною традиц╕╓ю. З традиц╕╓ю ╕нду╖зму, буддизму, християнства або мусульманства. Але ця людина ╕нша. ╥╖ можуть не розум╕ти. Не розум╕ють т╕, хто н╕коли в сво╓му житт╕ не в╕дчував стану компенсаторного трансу, ╕ для декого священне або сакральне не ╕сну╓. Ця людина може бути нев╕руючою або в╕руючою. В╕руюча людина може зовс╕м не переживати вищих, особливих стан╕в св╕домост╕, не переживати якихось особливих компенсаторних стан╕в. ╤ тому для не╖ священним залиша╓ться лише те, що викону╓ певний ритуал, викону╓ ман╕пуляц╕╖ якого-небудь обряду. Якщо людина не викону╓ цього або викону╓ ╕нш╕ обрядов╕ ман╕пуляц╕╖, то вона незрозум╕ла ╕ ╖╖ д╕╖ ганебн╕. ╤нший - це той, хто робить ╕нш╕ обрядов╕ д╕йства, не т╕ ритуальн╕ ман╕пуляц╕╖. А те, що ця людина в сво╓му суб'╓ктивному житт╕ пережила вищ╕ стани св╕домост╕, пережила компенсаторний транс як священне, н╕кого не ц╕кавить. Не ц╕кавить тих, такого не переживав у сво╓му житт╕. ╤ для них Бог - це певний комплекс зовн╕шн╕х ман╕пуляц╕й. Святе Письмо для них - це наб╕р певних правил. А те, що ц╕ правила треба розум╕ти символ╕чно, бо вони - багатозначн╕, ажн╕як не сприйма╓ться. К╕нцевий результат таких вза╓мод╕й - одна людина н╕як не сприйма╓ ╕ншу людину та ╖╖ Бога. Хоча за лог╕кою речей Бог - це абсолютний початок. В╕н Один, ╢диний ╕ тому - однаковий для вс╕х народ╕в, для вс╕х нац╕й. Таке н╕як не сприйма╓ться. А такий Бог виступа╓ як м╕стечковий, для одн╕╓╖ яко╖сь нац╕╖. А отже, цей Бог - задля ╕нтерес╕в ц╕╓╖ нац╕╖.

Коли ╤сус Христос каже, що перед тим, як був Авраам, В╕н ╢, то це обурю╓ ╕уде╖в. Коли людина стверджу╓ "Я ╢", то це - певний стан утвердження себе, утвердження сво╖х спонукань, думок, почутт╕в, ╕ це може привести до компенсаторного стану як священного, привести до того ╤НШОГО, про якого каже постмодерн. Кр╕м того, усв╕домлення себе, спостер╕гання ╕ споглядання себе, пильнування за собою ми можемо бачити у Святому Письм╕: Ведах, Авест╕, Трип╕тац╕, Дао де цз╕н, Тор╕, Б╕бл╕╖, Коран╕. Однак це може побачити людина, яка доторкнулася сво╖м досв╕дом до компенсаторного трансу як священного, заф╕ксувала в соб╕ ╤НШОГО, про якого каже постмодерн. Така людина в словах ╤суса Христа про те, що В╕н ╢ перед тим, як був Авраам, не побачить н╕яких протир╕ч. А те, що тут порушений часовий ╕нтервал, бо Авраам жив задовго до того, як народився ╤сус Христос, то це н╕як не порушу╓ ╕стин. Адже Святе Письмо - це тексти символ╕чн╕ ╕ багатозначн╕, казков╕. А твердження "Я ╢" - це певна псих╕чна д╕я (психотехн╕ка), ф╕ксац╕я свого ╕снування, практика реал╕зац╕╖ вищого стану. Про це говорить, наприклад, брахман╕зм джнана-йоги. Для кожного, яким би шляхом в╕н не йшов, дверима в реальн╕сть ╓ в╕дчуття "Я ╢" (Нисаргадатта 2013: 485-687). Через осягнення повного значення "Я ╢" ╕ вих╕д за його меж╕ до його джерела можливо реал╕зувати вищий стан (Нисаргадатта 2013: 485-687). Про св╕дчення, спостер╕гання ╕ споглядання, про пильнування себе говорить Святе Письмо р╕зних в╕рувань. Такий факт да╓ можлив╕сть стверджувати обов'язков╕сть певних правил для вс╕х рел╕г╕й. Веди кажуть про оживлення житт╓вих сил ╕ високих сил людиною, яка пильну╓ (Ригведа 1989: 258-292; Мандала ╤╤╤, 3:7). Авеста теж шану╓ людину, яка пильну╓ (Авеста 1997: 313; Яшт: Михр-яшт 10:119). Трип╕така теж вказу╓, що людина ма╓ сл╕дкувати за сво╖ми думками (Трипитака. Дхаммапада 2005: 33-131; Дхаммапада, 23. Слон 8:327), схвалю╓ Людину, яка пильну╓ (Трипитака. Дхаммапада 2005: 33-131; Дхаммапада, 2. Бдительность 10:30). Дао де цз╕н теж мовить про обачлив╕сть, незанурен╕сть людини (Дао дэ цзин 2001: 464-465; 26). Тора взагал╕ каже, що Всесильний - св╕док (Тора 2005: 1-190; Брейшит. Ваецэ 31:50). Б╕бл╕я говорить про те, що ╤сус Христос сам св╕дчить про себе (Библия 2011: 1116-1138; Ин 8:18), про те, що треба пост╕йно спостер╕гати за собою (Библия 2011: 1116-1138; Лук 17:3). Коран теж мовить про св╕дчення в╕д Бога, коли людина ма╓ ясне знамення (Коран 1990: 187; Сура 11. Худ 20:17).

Алтерн╕сть Гегеля - це коли "╕нший" протистав-ля╓ться "я". "╤нший" заперечу╓ "я" певно╖ людини. "Я" вп╕зна╓ себе в ╕ншому, однак вп╕зна╓ себе поза собою. Священне залиша╓ться, хоча ╕ оголошено смерть Бога, що н╕як не закрива╓ питання радикально╖ алтерност╕, а також трансцендентност╕, бо ж розум╕ння радикально╖ алтерност╕ й трансцендентност╕ - ширше за прост╕р рел╕г╕йно╖ культури. Священне як та╓мнича священна сила може торкатися ╕ розглядатися як рел╕г╕йний м╕стицизм ╕ як м╕стицизм поза рел╕г╕╓ю, а також розглядатися як певний прояв людського позасв╕домого. Слово "та╓мниче" у сполучен╕ "та╓мнича священна сила" вказу╓ на те, що ця священна сила з'явля╓ться в людин╕ нев╕домо в╕дк╕ля ╕ через нев╕дом╕ причини.

Священне як та╓мнича священна сила насправд╕ ╓ владою, яку зд╕йсню╓ саме сусп╕льство (Durkheim 1915: 1-33). Священне ╓ реальним. Тобто це - не проста м╕фолог╕чна проекц╕я, яку означають як Бог. Це реальний стан людського духу. Але д╕╖ в цьому стан╕ в╕д того, що влада, яку зд╕йсню╓ саме сусп╕льство, в╕дображена в людському дус╕. Тому людина на момент прояву священного стану викону╓ лише те, що призначено сусп╕льними в╕дносинами, як╕ мають владу над людиною. У стан╕ священного людина н╕би згаду╓, що ╖й треба робити дал╕, що призначено робити (Мурашкин 2006: 122-176). Людина тод╕ робить лише призначене, покладене, вир╕шене, ухвалене, установлене владою, яку зд╕йсню╓ саме сусп╕льство через людину, рухаючи д╕╖ людини. ╤нших д╕й у стан╕ священного людина не робить. Робить лише те, що пропонують обставини життя (Мурашкин 2006: 122-176), обставини, як╕ вт╕лю╓ влада. Цю владу зд╕йсню╓ саме сусп╕льство. А людина робить те, що потр╕бно робити за обставинами, як╕ породжен╕ владою, а отже, ╕ сво╓ю особистою владою, яка керу╓ т╕лом ╕ вс╕лякими спонуканнями.

Священне - це той стан людського духу, коли в╕н максимально керу╓ собою, максимально волод╕╓ собою. Цей священний стан людина познача╓ тими чи ╕ншими багатозначними дивними символами, щоб якось його передати ╕нш╕й людин╕. Вигадуються певн╕ ритуали, через як╕ може з'явитися можлив╕сть ╕нш╕й людин╕ в╕дчути цей священний стан духу. При цьому враховуються особливост╕ людини. Враховуючи ц╕ особливост╕, ритуали мають р╕зн╕ медитативн╕ компоненти. ╢ медитац╕я сприймання. ╢ медитац╕я зосередженост╕. Особливо р╕зн╕ способи медитац╕╖ демонстру╓ йога. Для людини д╕╖ ╕сну╓ медитац╕я карма-йоги. Для людини розуму ╕ вол╕ ╕сну╓ медитац╕я раджа-йоги. Для емоц╕йно╖ людини - медитац╕я бхакт╕-йоги. Для ╕нту╖тивно╖ людини - медитац╕я джнан╕-йоги. Але ус╕ляка медитац╕я зводиться до спостереження за собою, спостереження потоку сво╖х думок. ╤ це ма╓ бути присутн╕м у кожному ритуал╕. Наприклад, медитац╕я бхакт╕-йоги - це ритм╕чне повторення мантри або молитви, повторення ритм╕чних рух╕в танцю. Але при цьому бхакт╕-йог повинен спостер╕гати за собою. Спостер╕гати, як в╕н повторю╓ мантру або молитву, спостер╕гати за собою, як в╕н руха╓ться в ритм╕ танцю.

За вправами рел╕г╕йно-м╕стичних напрямк╕в хова╓ться рац╕ональне знання про те, як в╕дчути священний стан духу, як оволод╕ти собою. За сво╓ю суттю людина залежить в╕д колективу, в якому вона ╕сну╓, в╕д певних закон╕в цього колективу. Деяк╕ з цих закон╕в стають особистими законами для людини. Але ц╕ закони треба виконувати, жити за ними, а також за правилами, як╕ людина встановлю╓ для себе. Поза цими законами у людини багато спонукань. ╤ вона не волод╕╓ собою. Для того, щоб оволод╕ти собою ╕ отримати стан священного духу, ╖й треба засв╕дчувати сво╖ спонукання. Таку медитативну практику, як засв╕дчення сво╖х спонукань, можна знайти у ритуал╕зм╕ рел╕г╕йно-м╕стичних шк╕л ╕ напрямк╕в. Цю медитативну практику знаходимо у Святому Письм╕. У Ведах. В Авест╕. У Трип╕тац╕. У Дао де цз╕н. У Тор╕. У Б╕бл╕╖. У Коран╕. Бо з ц╕╓ю практикою пов'язана можлив╕сть людини оволод╕ти собою. Волод╕ння собою значною м╕рою пов'язане з можливостями сп╕лкування з людьми. Важливою особлив╕стю псих╕ки ╓ здатн╕сть в╕дд╕лити сво╓ "я" в╕д зовн╕шнього середовища, а в б╕льш складних формах псих╕чного - немовби побачити себе збоку. Ця здатн╕сть надзвичайно розширю╓ можливост╕ людини в ╖╖ сп╕лкуванн╕ з ╕ншими людьми (Иваницкий 1984: 210). А отже, поширю╓ можлив╕сть волод╕ти собою. Але побачити себе збоку - це вже початок того, що людина "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477). А це вже конкретний псих╕чний стан, про який каже постмодерн. Тут людина ускладню╓ться в сво╖х регуляторних процесах. Це сучасна людина. ╤ про не╖ каже постмодерн╕зм.

Волод╕ти собою - це рац╕ональний момент у житт╕ людини. При отриманн╕ можливост╕ волод╕ти собою людина пережива╓ трансформац╕╖ сво╖х стан╕в, серед яких можна ф╕ксувати Вищий стан, стан священного. Тому можна погодитись з Дюркгеймом, який наголошував на глибинн╕й рац╕ональност╕ в╕ри у священне (Durkheim 1915: 1-33).

Але волод╕ння собою, рац╕ональн╕сть в╕ри у священне з╕штовхуються з усуненням рац╕онального, того рац╕онального, яке не зовс╕м правильно в╕ддзеркалю╓ зм╕нений зовн╕шн╕й св╕т. Священне через таку свою особлив╕сть, як компенсаторний транс, або компенсаторне осяяння, т╕сно пов'язане з позасв╕домим, з руйнац╕╓ю тих структур св╕домост╕, як╕ вже в╕джили сво╓ ╕ не в╕дображають нового в зм╕неному св╕т╕. Про руйнац╕ю в╕джилих структур св╕домост╕ ще з прадавн╕х час╕в говорить м╕стицизм. Центральним символом м╕стицизму ╓ смерть як знак для досв╕ду, що руйну╓ попередн╕ структури св╕домост╕ (Аверинцев 2010: 579). Тому руйнац╕я св╕домого ╕ рац╕онального ста╓ обов'язковою при прояв╕ священного. Тод╕ священне може виступати як нелог╕чна неоднор╕дн╕сть, що руйну╓ всеохопн╕ рац╕ональн╕ системи; священне, що дестаб╕л╕зу╓ полярн╕сть суб'╓кта-об'╓кта, втягуючи людей у руйн╕вн╕ контакти, в яких особистост╕ розпадаються в конвульсивному "незнанн╕" (Bataille 1986: 74-75). Тут "незнання" як супроводжуюче священне можна пояснити присутн╕стю компенсаторного трансу, ╕ншими словами, компенсаторного осяяння в цьому священному. Адже ╕сну╓ посттрансовий ефект амнез╕╖ (Забияко 2009: 999). Це розум╕ння трансу можна поширити ╕ на компенсаторний транс. Ран╕ше нами вже розглядалося питання того, що транси бувають р╕зн╕. Тут же йде мова про певний транс, компенсаторний.

Прояв священного ╓ чисто спонтанним процесом. Тут священна сила зосереджена на принесенн╕ жертви. Та якщо ма╓ прояв абсолютна спонтанн╕сть, то приносити в жертву можна т╕льки св╕й час. Адже, щоб продовжувати в соб╕ священне, людин╕ треба продовжувати дивитись ╕зсередини себе на сво╖ рухи: рухи рук, рух думки, рух в╕дчуття (Мурашкин 2006: 125). Але поглиблен╕сть цього процесу зупиня╓ вс╕ляку д╕яльн╕сть. Тобто людина, в такому випадку, не д╕╓, ╕ в╕дбува╓ться жертва часу; приноситься в жертву час.

В╕д того, що священне супроводжу╓ться компенсаторним трансом, жертва зосереджу╓ м╕стичний досв╕д. Компенсаторний транс входить у м╕стичний досв╕д як основний компонент. Отже, жертва ма╓ м╕стичний досв╕д ╕ ще, на думку Ж. Батая, - еротику та письмо (Bataille 1986: 1-98).

╢ розум╕ння того, що священне може перепл╕татися з насильством (Girard 1972: 1-97). А що ми розум╕╓мо п╕д священним станом? ╤ тут треба мати уявлення, як╕ д╕╖ ми вважа╓мо за священн╕ чи в╕дсутн╕сть д╕й ╓ священною. Насильницьк╕ д╕╖ пов'язан╕ з тим, що людина, яка ╜валту╓, або гурт людей-╜валт╕вник╕в переважають у сил╕, самоволод╕нн╕. Так, д╕йсно, стан священного супроводжу╓ться тим, що людина в╕дчува╓ в соб╕ силу, м╕ць. Священне робить людину скелею (Мурашкин 2006: 133). Страх зника╓ абсолютно (Нисаргадатта 2013: 485-687). Але стан священного - це компенсаторний транс, п╕д час якого т╕ло людини при певн╕й глибин╕ цього трансу не руха╓ться (Кришнамурти 1999: 200-351). Коли людина руха╓ться, то стан священного знижу╓ться, а коли людина нерухома - то посилю╓ться, що ╕ ╓ ╤НШЕ (Мурашкин 2006: 123). А насильство повсякчас потребу╓ д╕й. При посиленному стан╕ священного людина не д╕╓. Вона у споко╖. Тому не можна сказати, що насильство ╕ священне - переплетен╕. У стан╕ священного нема╓ насильства. Рух може в╕дбуватися як соц╕ально вмотивований, а не для того, щоб в╕дривати щось для себе ╕ насилувати ╕ншу людину. Та ╕ сам рух в╕дбува╓ться при зниженн╕ сили священного.

Священне в╕докремлю╓ться в╕д насильства секуляризованого св╕ту, де нема╓ бог╕в. Але священне намага╓ться в╕докремитись ╕ у сфер╕ Божественного. Там, де зникли боги, поет дос╕ вказу╓ шлях до "святост╕", яка ╓ сл╕дом бог╕в, що втекли (Heidegger 1971: 91). Тобто священне присутн╓ ╕ у сфер╕ поетичного мистецтва, ╕ у сфер╕ м╕стично╖ рел╕г╕╖. ╤ митець та м╕стик переживають под╕бне. За характеристиками це под╕бне ╓ компенсаторним трансом. Цей компенсаторний транс, ╕ншими словами, компенсаторне осяяння супроводжу╓ священне.

Отже, у м╕стиц╕ та мистецтв╕ можуть бути виражен╕ та описан╕ характеристики священного, яке супроводжу╓ться компенсаторним трансом. Деяк╕ м╕стичн╕ стани як священн╕ вважаються притаманними й людям мистецтва. Так, м╕стичне одкровення Джидду Кр╕шнамурт╕ пор╕внювали з даром художника, особливо музиканта (Латьенс 1993: 176). Тобто певн╕ стани м╕стика та митця под╕бн╕. Вони под╕бн╕, тому що ╖х под╕бн╕сть робить транс, який супроводжу╓ творч╕ стани. Можна говорити про творч╕сть у трансопод╕бному стан╕ (Теплов 1985: 268). У випадку священного - це компенсаторний транс, або компенсаторне осяяння. Особливост╕ цього компенсаторного трансу сво╖ми засобами переда╓ у творчост╕ як м╕стик, так ╕ митець. Особлива роль в цьому належить л╕риц╕. Адже л╕рика ма╓ витончен╕сть у передач╕ суперечливих ╕ одиничних псих╕чних стан╕в (Гинзбург 1997: 226). Таким чином л╕рика переда╓ особлив╕ стани св╕домост╕, як╕ складно передати словами взагал╕. До таких стан╕в належить ╕ священне компенсаторного трансу м╕стика ╕ митця. Тому в ф╕лософ╕╖ ╕ загострю╓ться увага на такому понятт╕, як поетичне священне.

Поетичне священне (Heidegger 1971: 91) поза всяким ритуал╕змом, поза усякою обрядов╕стю ма╓ власний прояв як певний стан творчого духу людини. В╕дсутн╕сть ритуал╕зму ╕ обрядовост╕ - фактично вигляда╓ як розпад моноте╖стичних рел╕г╕й. Розпад моноте╖стичних рел╕г╕й як нагода для "повернення божественного" (Irigaray 1984: 133-138), в╕дкриття "в╕дчутного трансцендентного" (Irigaray 1984: 133-138) зм╕ню╓ певн╕ модел╕ трансцендентност╕, як╕ розпадаються (Irigaray 1984: 133-138). Те божественне ╕ в╕дчутне трансцендентне н╕куди не зникають, бо вони в природ╕ людини як компенсаторний транс. Саме слово транс ╓ коренем ╕ншого слова - трансцендентний (Пустоваров 2005: 28). Транс у ф╕лософських узагальненнях п╕д╕йма╓ться до р╕вня трансцендентност╕. Але це - не звичайний транс. Це компенсаторний транс, або компенсаторне осяяння, або стан ПРИПИНЕННЯ. За культурою постмодерну - це ╤НШИЙ, коли людина "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477).

Транс бува╓ р╕зний. ╤ як було сказано, транс, який виступа╓ як священне - компенсаторний транс. Компенсаторний транс може мати прояв у людин╕ й поза вс╕лякою м╕стикою. У такому випадку можна говорити про кваз╕м╕стичне священне (Derrida 1967: 215-216). Тобто н╕бито м╕стичне, оск╕льки воно ма╓ прояв у секулярному св╕т╕. Та яке ж священне, коли знаходиться поза рел╕г╕╓ю ╕ м╕стикою? Мабуть, у зв'язку з цим ма╓мо заклик пок╕нчити з одержим╕стю священним, цими "темними околицями ск╕нченност╕" (Nancy 1991: 37). Але в╕длуння священного ╓ у спадщин╕ ф╕лософ╕й в╕дм╕нност╕ (Taylor 1987: 1-33). Тому священного не можна позбутись. Воно священне для людини, оск╕льки компенсу╓ залежн╕сть, стан залежност╕ (Мурашкин 2006: 132).

Роблячи висновки з вищесказаного, можна пом╕тити, що священне як стан представлене трансовим станом. Але це компенсаторний транс особливого характеру, який ма╓ стан ПРИПИНЕННЯ. В╕н компенсу╓ залежн╕сть людини, стан залежност╕, компенсу╓ недол╕ки. Тому для людини цей стан - священний. Стан священного ретельно розглядали гностики.

Предметом розгляду у гностик╕в був гнозис як певний стан, стан священний, стан досконалост╕. Отримання цього стану йде через метап╕знання. Тому бажано розглянути ╕ гнозис ╕ метап╕знання у зв'язку з виникненням у людини стану ╤НШОГО як результуючого стану компенсаторно╖ досконалост╕, про яку мова йде у постмодерн╕зм╕.

Гнозис ╕ метап╕знання. Виника╓ необх╕дн╕сть розглянути, як гностики застосовували терм╕н "гнозис", як╕ знання вони отримували при певних переживаннях. У зв'язку з предметом досл╕дження треба розкрити важлив╕ особливост╕ людсько╖ псих╕ки. Наприклад, властив╕сть в╕дд╕ляти сво╓ "я" в╕д зовн╕шнього середовища - немовби бачити себе збоку. Ця властив╕сть розширю╓ можливост╕ людини в ╖╖ сп╕лкуванн╕ з ╕ншими людьми. Ця розширена можлив╕сть очищу╓ саму людину, оск╕льки веде до оволод╕ння собою. При оволод╕нн╕ собою можуть переживатися стани особливого характеру. Про це говорили гностики. Ф╕лософ╕я гнозису оперу╓ в╕рою в особливий внутр╕шн╕й св╕т людини, св╕т вищий. Але ця вищ╕сь може лише в╕дчуватися, коли людина перебува╓ в стан╕ енстазу як компенсаторного трансу, що мало м╕сце в ╕стор╕╖. А отже ╓ потреба провести пор╕вняння гнозису античного св╕ту ╕з сучасними ф╕лософськими напрямками. Тут при описах внутр╕шнього св╕ту людини важлива демонстрац╕я божественно╖ трансцендентност╕. З цього приводу гностики шукали знання про ╕стинний стан духу. Цим пошуком займа╓ться ╕ метап╕знання.

╤ тут треба внести однозначн╕сть в те, що таке метап╕знання. Людина ма╓ здатн╕сть усв╕домлювати те, що вона дума╓. Вчен╕ називають це метап╕знанням. Метап╕знання - це коли людина в╕дчува╓ св╕т не через призму сво╖х думок, а безпосередньо. Це ми можемо бачити ╕ у гностик╕в при глибокому компенсаторному енстаз╕, або компенсаторному транс╕. Тод╕ людина сто╖ть осторонь, оск╕льки в не╖ руйнуються вс╕ хибн╕ зв'язки. Гнозис намага╓ться ф╕ксувати знання про вс╕ ц╕ процеси. Метап╕знання допомога╓ встановити певн╕ характеристики компенсаторного трансу, встановити характеристики цього компенсаторного осяяння. Компенсаторне осяяння може проходити в стан╕ певного виду трансу. Тому ╓ потреба розглядати зв'язки компенсаторного трансу, компенсаторного осяяння ╕ характеристики стану ПРИПИНЕННЯ. Адже при розгляд╕ ╓ можлив╕сть виявити стан, коли людина сто╖ть осторонь, спонтанно припиняються д╕╖ ╕ думки, тобто ╓ прояв ╤НШОГО, про що каже постмодерн.

Постановка проблеми зводиться до того, щоб в╕днайти стан людини, в якому ма╓ прояв гнозис, розкрити цей стан у зв'язку з м╕стичним. Також постановка проблеми зводиться до того, щоб розкрити, як переда╓ться компенсаторний транс при метап╕знанн╕ в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕, як╕ ма╓ характеристики сам компенсаторний транс при якому в глибинах людського ╓ства з'явля╓ться регулюючий ╤НШИЙ, який попада╓ на розгляд постмодерн╕стсько╖ культури.

Анал╕з досл╕джень ╕ публ╕кац╕й показав, що деяк╕ м╕стичн╕ стани (як священне) вважають притаманними гностикам. Так м╕стичн╕ одкровення пор╕внювали з особливими станами гностик╕в. ╢ м╕стико-рел╕г╕йне розум╕ння гнозису (Давыдов 2006: 240). Анал╕з досл╕джень ╕ публ╕кац╕й показав наявн╕сть матер╕ал╕в з приводу компенсаторних процес╕в у трансах людей та ╖х опис при метап╕знанн╕ в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕. Наукова л╕тература заф╕ксувала те, що компенсац╕я ╕ надкомпенсац╕я можуть при нагод╕ наблизити картину св╕ту до д╕йсност╕, як це бува╓ при великих досягненнях художньо╖ псих╕ки (Адлер 1997: 106). ╢ потреба це показати в рел╕г╕йн╕й ╕ м╕стичн╕й псих╕ц╕. Мета досл╕дження зводиться до того, щоб виявити гнозис як стан, зв'язати з м╕стичним як священним, показати у гнозис╕ ту особлив╕сть, через яку його називають гнозисом ╕ через яку в╕н ста╓ ╤НШИМ постмодерну. Також мета досл╕дження - виявити компенсаторн╕сть трансу при метап╕знанн╕ в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕, виявити характеристики компенсаторного трансу, в якому ╓ прояв ╤НШОГО.

Гнозис. Почнемо з розум╕ння гнозису. Гнозис - це позначення знання. Знання може бути науковим та ╕нонауковим. ╤нонаукова форма знання ма╓ сво╖ внутр╕шн╕ закони ╕ критер╕╖ точност╕ (Аверинцев 1972: 827-828).

Гностики застосовували терм╕н "гнозис", позначаючи ╕нонаукову форму знання, екстатичний тип знання, або знання, яке да╓ людин╕ стан трансу, компенсаторного трансу, якщо розглядати б╕льш глибок╕, зм╕нен╕ стани людини. Вважалось, що цей стан, компенсаторний транс, доступний лише обраним людям. Гностики вважали, що знання, яке да╓ екстаз, або компенсаторний транс, розкрива╓ правду про походження людства. Але це походження позначалося сво╖м знаходженням у позачасовому царств╕ всеосяжного.

Стародавн╕ гностики, переживаючи компенсаторний транс ╕ отримуючи знання в╕д цього стану, вважали, що знання не лише для того, щоб розум╕ти деяк╕ реч╕, а й задля очищення, задля оволод╕ння собою, задля визволення людського духу. Вони вважали, що такий дух - в╕чний ╕ безсмертний. Компенсаторний транс тут пережива╓ться як стан безсмертя.

Важливою особлив╕стю псих╕ки ╓ здатн╕сть в╕дд╕ляти сво╓ "я" в╕д зовн╕шнього середовища - немовби бачити себе збоку (Иваницкий 1984: 210). Ця властив╕сть розширю╓ можливост╕ людини в ╖╖ сп╕лкуванн╕ з ╕ншими людьми (Иваницкий 1984: 210). Така розширена можлив╕сть очищу╓ саму людину, оск╕льки веде до оволод╕ння собою. При оволод╕нн╕ собою може переживатися стан безсмертя.

"Стан Безсмертя". Стан Безсмертя - це компенсаторна реакц╕я на страх смерт╕. Страх же смерт╕ з'явля╓ться у розвитку особистост╕ (у 15 рок╕в - у хлопц╕в) разом з виникненням самосв╕домост╕ (Дидье Жюлиа 2006: 406). Але з'явля╓ться ╕ компенсаторна реакц╕я на страх смерт╕. У нормальному стан╕ компенсац╕я позасв╕дома, тобто вона вплива╓ на св╕дому д╕яльн╕сть, регулю╓ ╖╖ позасв╕домо (Юнг 1995: 532). ╤ у людини виника╓ "Стан Безсмертя" як позасв╕дома компенсац╕я страху смерт╕. Виника╓ в╕дчуття безсмертя, усв╕домлення В╕чного Життя (Ревонсуо 2013: 288-305). Смерть уявля╓ться неможлив╕стю (Джемс 1993: 306). ╤ це - не переконання, що ми житимемо в╕чно, а усв╕домлення, що це так ╕ ╓ (James 1902: 389). ╤ абсолютно нема страху н╕ перед чим (Мурашкин 2006: 127-132). "Стан Безсмертя" як компенсац╕я страху смерт╕ приходить як позачасове (Кришнамурти 1999: 112-237). Це екстатичн╕ спалахи. Уявля╓ться, що вони лежать по той б╕к часу (Ламонт 1984: 250).

У психиц╕ людини багато такого, що виника╓ нев╕домо зв╕дки. Незрозум╕ло, зв╕дки взявся чудовий настр╕й п╕сля глибоко╖ скорботи (Ясперс 1997: 150-483). Незрозум╕ло, зв╕дки взявся "Стан Безсмертя" п╕сля страху смерт╕.

Зг╕дно з ╕деями гностик╕в, ╕сну╓ процес очищення або визволення духу. Цей дух ╓ в╕чним ╕ безсмертним.

Гнозис динам╕чний, як ╕ об'╓ктивне знання, як ╕нту╖ц╕я особистост╕. Тут у ц╕╓╖ особистост╕ в╕дбува╓ться рух внутр╕шнього пошуку. Тут йде творчий процес в╕дкриття нового в осяянн╕ й натхненн╕. Це осяяння й натхнення визволя╓ дух з псих╕чно╖ в'язниц╕. Але не до к╕нця. Присутн╕й екстаз, який концентру╓ все на одному. До к╕нця проходить визволення духу в енстаз╕, коли в╕дчува╓ться безсмертя.

Ф╕лософ╕я гнозису оперу╓ в╕рою в те, що внутр╕шн╕й св╕т людини вищий, ан╕ж космос як в'язниця. Але ця вищ╕сть може лише в╕дчуватися, коли людина знаходиться в стан╕ енстазу як компенсаторного трансу, коли в╕дчува╓ться також безсмертя.

Усяка природа мусить витворити те, що прийде п╕сля не╖ (Plotinus 1984). Але в людин╕ в стан╕ компенсаторного трансу, коли гнозис виступа╓ як компенсац╕я, а не творч╕сть ╕ п╕знання, коли в стан╕ компенсаторного енстазу пережива╓ться безсмертя, н╕чого не витворю╓ться нового, а т╕льки розпада╓ться ╕ нищиться хибне. Однак так╕ процеси теж можна зв'язати з творч╕стю, адже людина оновлю╓ться, втрачаючи ╕люз╕╖ ╕ хибн╕ думки. При розпад╕ хибного знання ма╓мо негативне знання, про яке каже апофатичний м╕стицизм. Гнозис фактично ╓ под╕бним до негативного знання. ╤ не т╕льки в╕д того, що негативне знання - це знання про "╕ншого", про того

╤НШОГО, якого нема можливост╕ виразити, про що говорить гнозис ╕ апофатичний м╕стицизм, не т╕льки в╕д того, що це знання пережива╓ться як божественна всеохопн╕сть. Гнозис фактично ╓ под╕бним до негативного знання, тому що це метап╕знання, при якому розпада╓ться ус╕ляке знання ╕ пережива╓ться стан безсмертя як результуюча компенсаторного трансу.

За ф╕лософ╕╓ю гнозису, ╕ндив╕д в акт╕ спас╕ння розпада╓ться, ╕ дух ╕ндив╕да возз'╓дну╓ться з╕ сво╖м джерелом. Тобто з т╕╓ю первинн╕стю, яка була до того, як св╕дом╕сть людини закрутили абстрактн╕ конструкц╕╖ застар╕лих знань.

Якщо у ф╕лософ╕╖ гнозису мало залиша╓ться в╕д ╕де╖ ╓дност╕ та незалежност╕ особи (Jonas 1958: 200-336), то це лише в╕д того, що гнозис часто розглядають при стан╕ екстазу, а не енстазу, де ╓ ╕ ╓дн╕сть, ╕ незалежн╕сть при переживанн╕ безсмертя.

Гнозис античного св╕ту часто пор╕внюють ╕з сучасними н╕г╕л╕змом ╕ екзистенц╕ал╕змом. Тут при описах внутр╕шнього св╕ту людини, коли переда╓ться стан людини, коли вона не в╕дчува╓ себе зв'язаною якимись законами, демонстру╓ться божественна трансцендент-н╕сть. ╤ тут людський дух не належить до якихось об'╓ктивних або розумових схем. Цей дух перебува╓ понад ус╕ляким законом. Цей дух не визна╓ над собою н╕яку владу. У цьому духов╕ нема╓ того об'╓ктивного знання, яке людина застосову╓ для себе, але ╓ повний спок╕й. Гнозису тут в╕дкрива╓ться божественна трансцендентн╕сть як безсмертя. Не буття у напрямку смерт╕ (Jonas 1958: 200-336), яке позначене зв'язком ╕з в╕чн╕стю, а сама в╕чн╕сть.

Гнозис нагаду╓ бажання бути де╕нде, бажання в╕др╕знятися, що схоже з мотивами митця ╕ взагал╕ мистецтва (Bloom 1982: 12-69). Але це гнозис не у вищ╕й стад╕╖ свого прояву, не при прояв╕ енстазу, а при прояв╕ екстазу, натхнення. Енстаз характеризу╓ться зникненням у людин╕ всього традиц╕йного, традиц╕╖.

Коли у гнозис╕ ми бачимо, як застосовуються руйнуюч╕ методи в античних гностик╕в, то це показу╓ присутн╕сть у руйнуючо╖ людини елементу енстазу, через що йде руйнац╕я. Через руйн╕вн╕ методи античних гностик╕в виника╓ тривога впливу (Bloom 1982: 12-69). Тривога впливу - це певне переживання творчо╖ особистост╕, яка знаходиться в стан╕ екстазу. Але коли в цьому стан╕ ╓ виступ проти традиц╕╖, проти всього традиц╕йного, то це вже вказу╓ не на стан екстазу, а на стан енстазу, на компенсаторний транс. Тут людина намага╓ться виявити, "що ╓ найстаршого в самому соб╕" (Bloom 1982: 12-69), тобто найглибинн╕шого стану енстазу, або найглибинн╕шого стану компенсаторного трансу. З цього приводу гностики шукали знання про ╕стиний стан духу. Вони намагались з'ясувати, де цей дух перебува╓, коли адепт завмира╓ в глибинному стан╕ компенсаторного трансу.

У людини ╓ бажання в╕др╕знятися, мати неповторний стан свого духу. Також у людини ╓ бажання стояти осторонь. У гнозис╕ ц╕ бажання задовольняються. Гнозис намага╓ться передати особисте знання, яким людина в╕др╕зня╓ться в╕д яко╖ б то не було ╕ншо╖ людини. При переживанн╕ стану енстазу, або компенсаторного трансу (не глибокого компенсаторного трансу), людина переда╓ особисте багатозначне знання через багатозначн╕ символи. Ц╕ знання п╕дкреслюють неповторн╕сть переживань ╕ несуть нашарування ╕ндив╕дуального, особист╕сного.

Метап╕знання. ╢ необх╕дн╕сть внести однозначн╕сть в те, що таке метап╕знання. Людина ма╓ здатн╕сть усв╕домлювати те, що вона дума╓. Вчен╕ називають це метап╕знанням (Берч & Пенман 2014: 90). Метап╕знання - це коли людина в╕дчува╓ св╕т не через призму сво╖х думок, а безпосередньо. Така направлен╕сть да╓ п╕дстави демонструвати документальний опис трансових стан╕в людини в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕, виявляючи компенсаторний характер цих стан╕в. Под╕бний опис - це фактично опис безпосереднього проходження стану трансу.

Транс - це зм╕нений стан св╕домост╕, при якому м╕н╕м╕зуються реакц╕╖ орган╕в в╕дчутт╕в на зовн╕шн╕ подразники, ╕ контакт ╕з зовн╕шн╕м св╕том звужу╓ться. Тому нема ч╕тко╖ ор╕╓нтац╕╖ в простор╕ й час╕. Але св╕дом╕сть збер╕га╓ свою активн╕сть. Тому можна говорити не про патолог╕чний нахил такого трансу, а про його компенсаторний характер. Б╕льше того при компенсаторному транс╕ переживаються внутр╕шн╕й спок╕й ╕ р╕вновага, коли перед цим були неспок╕й ╕ невр╕вноважен╕сть. Це вказу╓ на процес компенсац╕╖ ╕ на здорову псих╕ку.

Тобто перед проявом трансу у людини не було того спокою ╕ р╕вноваги. Це ╓ основою подальших роздум╕в з приводу предмета наших досл╕джень. У людини незрозум╕ло зв╕дки може з'явитися чудовий настр╕й п╕сля глибоко╖ скорботи (Ясперс 1997: 150-483). Так╕ контрастн╕ явища можна в╕днести до сфери псих╕чно╖ компенсац╕╖. Морок у меланхол╕╖ компенсу╓ться гостротою зору ╕ нападами ейфор╕╖ (Юханнисон 2011: 64).

У нормальному стан╕ компенсац╕я - позасв╕дома, тобто вона вплива╓ на св╕дому д╕яльн╕сть, регулю╓ ╖╖ позасв╕домо (Юнг 1995: 532). Можна вважати, що компенсаторн╕ процеси притаманн╕ трансовим станам, зм╕неним станам св╕домост╕. Можна вважати це нормою.

У стан╕ трансу може бути припинений рух, може бути каталепс╕я (Забияко 2009: 999). Але це можна ╕ не в╕дносити до патолог╕╖, тому що при компенсаторному транс╕ у людини зника╓ багато хибних думок ╕ д╕й, припиня╓ться та д╕яльн╕сть, яка не в╕дпов╕да╓ зм╕нен╕й д╕йсност╕. Це стан ПРИПИНЕННЯ. В ╕стор╕╖ м╕стицизму ще з прадавн╕х час╕в описан╕ под╕бн╕ стани. Так ╕нд╕йська психолог╕я знала чотири стани св╕домост╕: не спання, сон без сновид╕ння, сон з╕ сновид╕нням ╕ "каталептичну св╕дом╕сть", транс (Элиаде, 2009: 75). Транс проходить червоною л╕н╕╓ю кр╕зь ╕стор╕ю рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури як апофатичний м╕стицизм ╕ ма╓ безл╕ч документальних св╕дчень, ф╕ксуючи можливост╕ метап╕знання у в╕дношенн╕ до конкретних стан╕в людини. Тут багато документал╕стики, яка стверджу╓, що компенсаторний транс ╓ насл╕дком емоц╕йних потряс╕нь. Це вказу╓ на зад╕ян╕сть якраз компенсаторних процес╕в емоц╕йно-вольово╖ сфери. Адже емоц╕йна сфера може продукувати зовс╕м непередбачуване. У людини незрозум╕ло зв╕дки може з'явитися чудовий настр╕й п╕сля глибоко╖ скорботи (Ясперс 1997: 150-483). У стан╕ трансу в людини можуть актив╕зуватись креативн╕ зд╕бност╕ ╕нту╕ц╕╖ ╕ продукуватись когн╕тивний акт, тобто ╕нсайт, а в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ - "осяяння", "просв╕тлення" (Забияко 2009: 999). Проте сам зм╕ст компенсаторного трансу, п╕сля того, як людина вийшла з цього трансового стану, не може бути ч╕тко переданий. Адже ╕сну╓ посттрансова амнез╕я, ╕ зм╕ст трансу ╓ невиразним в образах, прийнятих культурою.

Отже, можна говорити про творч╕сть у трансопод╕бному стан╕ (Теплов 1985: 247-279), творч╕сть, яка чимось конкретно виражена, ╕ про особливу творч╕сть м╕стика, який намага╓ться якось виразити невиразиме, невиразне. Тут документальн╕ св╕дчення в╕д╕грають певну роль, якось передаючи процес метап╕знання. Повторення тих чи ╕нших характеристик компенсаторного трансу в документал╕стиц╕ ф╕ксу╓ б╕льш-менш незм╕нне ╕ пост╕йне, на що можна спиратися не т╕льки науковцю.

Документал╕стика рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, торкаючись апофатичного м╕стицизму, ф╕ксу╓ те, що при компенсаторному транс╕ у людини зника╓ чимало др╕бних су╓тних думок. Водночас маса др╕бних думок, су╓тних думок зника╓ раптом. Це можна вважати процесом очищення в╕д усього в╕джилого, неважливого. В апофатичному м╕стицизм╕ компенсаторний транс познача╓ться як ╕нше. Коли це ╕нше приходить, то воно очищу╓, дода╓ сили (Кришнамурти 1999: 112-237). ╤ це не просто сила, а м╕цн╕сть, могутн╕сть. У стан╕ компенсаторного трансу людина розкр╕пачена. Однак у голов╕ прибува╓ сила. У - голов╕ сила ╕ м╕ць. Ця сила - якась та╓мна. М╕стик ф╕ксу╓, що в голов╕ якась сила, наче з не╖ щось виходить.

Компенсаторний транс - це нормальний св╕домий стан. Але людину покинула всяка др╕б'язков╕сть. Душа не зна╓ спокою, поки не зв╕льниться в╕д ус╕х створених речей. ╤ т╕льки тод╕, спустошивши, спорожнивши себе, вона ста╓ в╕льною (Андерхил 2000: 407).

Зв╕льнення в╕д ╕люз╕й ╕ забобон╕в, в╕д усього неважливого ╕ др╕б'язкового - важливий момент. В╕д цього важливого моменту як очищувально╖ процедури - ╕ вс╕ ╕нш╕ характеристики компенсаторного трансу, ╕ поява в людин╕ ╤НШОГО.

Деяк╕ з цих характеристик можна назвати. Можна назвати сфери, з якими пов'язан╕ ц╕ характеристики. ╤з сфер - це компенсац╕я ╕ медитац╕я. ╤з самих характеристик - це: небажан╕сть, безкомпром╕сн╕сть, безпосе-редн╕сть, безстрашн╕сть, бутт╓в╕сть, вищ╕сть, в╕дсторо-нен╕сть, ╕нш╕сть, м╕цн╕сть, невиб╕рков╕сть, нев╕дворот-н╕сть, нев╕дхилим╕сть, нед╕яльн╕сть, недр╕б'язков╕сть, незахоплен╕сть, необумовлен╕сть, нерухом╕сть, несу╓т-н╕сть, присутн╕сть, розкут╕сть, розчинен╕сть, серйозн╕сть, сила, чистота.

З приводу вищевказаного можна зробити деяк╕ висновки. При глибокому компенсаторному енстаз╕, або компенсаторному транс╕, людина сто╖ть осторонь, бо в н╕й руйнуються вс╕ хибн╕ зв'язки. Гнозис намага╓ться ф╕ксувати знання про вс╕ ц╕ процеси, як╕ в╕дбуваються при екстатичних станах людини, а також при глибокому компенсаторному енстаз╕, або компенсаторному транс╕. Метап╕знання допомога╓ встановити певн╕ характеристики компенсаторного трансу, компенсаторного осяяння. Компенсаторне осяяння може проходити в стан╕ певного виду трансу. Тому бажано розглядати зв'язки компенсаторного трансу ╕ компенсаторного осяяння. А найголовн╕ше, що ц╕ стани супроводжуються тим, що людина "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477). Це ╤НШИЙ постмодерну допомага╓ людин╕ регулювати те, що важко регулю╓ться. Наприклад, емоц╕╖.

Регуляторн╕ процеси для людини важлив╕, ╕ тому ╤НШИЙ виступа╓ як священне. Не т╕льки м╕стик, а й митець обожню╓ в соб╕ цього ╤НШОГО, розкриваючи сво╖ внутр╕шн╕ глибинн╕ стани в мистецтв╕ з цього приводу. Священне в мистецтв╕ - це п╕днесене.

П╕днесене. Тут метою розгляду ╓ осв╕тлення звязку п╕днесеного в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ з процесом метап╕знання ╕ з тим, як це представлено в Святому Письм╕ рел╕г╕йних текст╕в. Методолог╕я отримання нових знань ╜рунту╓ться на компаративному метод╕ досл╕дження. При цьому сп╕вставлено р╕зн╕ стани як м╕стик╕в, так ╕ митц╕в, сп╕вставлено тексти Святого Письма р╕зних рел╕г╕й. Наукова новина поляга╓ в тому, що знайдено зв'язок п╕днесеного у митця з метап╕знанням м╕стика, зв'язок цих процес╕в, як╕ в╕ддзеркален╕ в Святому Письм╕ рел╕г╕йних текст╕в. Висновками може бути п╕дтвердження того, що п╕днесене м╕стика ╕ митця ма╓ под╕бн╕сть. Це пов'язане з процесом метап╕знання ╕ в╕ддзеркалю╓ться в текстах Святого Письма р╕зних рел╕г╕й.

Проблема зводиться до того, щоб в╕днайти стан людини, в якому ма╓ прояв п╕днесене, розкрити цей стан у зв'язку з м╕стичним, з процесом метап╕знання, ╕з Священними текстами рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури.

Анал╕з досл╕джень ╕ публ╕кац╕й показав, що деяк╕ м╕стичн╕ стани (так╕, як священне) вважають притаманними митцям, як╕ виражають п╕днесене. Так, м╕стичн╕ одкровення пор╕внювали з п╕днесеним. ╢ м╕стико-рел╕г╕йне розум╕ння п╕днесеного (Шестаков 1983: 100).

Мета наших досл╕джень з приводу п╕днесеного зводиться до того, щоб виявити п╕днесене як стан, зв'язати з м╕стичним як священним, показати в п╕днесеному ту особлив╕сть, через яку його називають п╕днесеним у зв'язку з процесом метап╕знання. Знайти стан ╤НШОГО в цих п╕знаних явищах.

Наше досл╕дження треба почати з розум╕ння п╕днесеного. П╕днесене ╓ вт╕хою негативною. Тут розум хоче уявити неск╕нченне ╕ не може. В╕д того ╕ виника╓ в людин╕ п╕днесене як негативна вт╕ха.

Коли мова неспроможна означити якесь об'╓ктивне значення, яке стосу╓ться неск╕нченност╕, то з'явля╓ться розколина або прогалина. Ця прогалина ╕ ╓ п╕днесене - як уявлення певно╖ головоломки або парадоксу закритого проходу непрох╕дно╖ стежки. Але все-таки стежки.

П╕днесене - це р╕зновид прекрасного. Дуже близька за значенням до категор╕╖ п╕днесеного ╓ категор╕я величного. ╤ п╕днесене ╕ величне спрямован╕ сво╖м розум╕нням вгору, до неба. В рел╕г╕╖ таку спрямован╕сть ма╓ Всевишн╕й, який в опозиц╕ях великого ╕ малого ╓ великим. В опозиц╕ях значущого ╕ незначного Всевишн╕й ╓ значущим.

Всевишн╕й - сакральний, в протилежн╕сть профанному. Йому в╕дводяться вищ╕ сфери. П╕днесене ╕ Всевишн╓ ╓ породженнями особливого стану благородно╖ душ╕, яка осяга╓ мету людського покликання. Результатом цього стану ╓ розум╕ння сутност╕ св╕тобудови. Цей стан ╓ вищою природою душ╕. В цьому стан╕ людина виходить за обмеження буденн╕стю.

У стан╕ п╕днесеного ╕ Всевишнього людина в╕днаходить себе, свою природу, в╕днаходить св╕й внутр╕шн╕й початок. Вона в╕днаходить себе також у сво╖х вищих ц╕нностях.

П╕днесене ╕ Всевишн╓ - це фактично певний стан людини. Вищий прояв цього стану недовгий. Але п╕сля цього прояву людина розбудову╓ власний космос сво╓╖ душ╕, свого духу. Складники цього духу ╓днаються у гармон╕йну ц╕л╕сн╕сть. Цю ц╕л╕сн╕сть полиша╓ страх, а рад╕сть житт╓д╕яльност╕ наповню╓ серце.

П╕днесене - це стан натхнення. Людина в цьому стан╕ сво╓ю емпат╕╓ю вплива╓ на людей, як╕ знаходяться б╕ля не╖. Це натхнення екстатичне. Людина виходить ╕з себе, передаючи сво╓ захоплення якоюсь под╕╓ю ╕ншим людям. Але п╕днесене як екстатичне натхнення може переростати в енстаз. Тод╕ людина ц╕пен╕╓, заглиблюючись у себе. Тут зовн╕шня емоц╕йн╕сть згаса╓. У тако╖ людини - п╕днесений стан екстазу, коли устами промовлялись пророцтва, зм╕ню╓ться на енстазну тишу, спок╕й.

Стан п╕днесеного переда╓ться у безформних предметах через внутр╕шньо-глибинн╕ почуття ╕ помисли, коли людина дола╓ перепони. ╤ тут непотр╕бна досконала форма, яка властива прекрасному, яка ╕сну╓ поза суб'╓ктом. Тут, у п╕днесеному, все поглина╓ться суб'╓ктом ╕ народжу╓ться з його глибин.

Стан п╕днесеного з╕ сво╖ми внутр╕шньо-заглибленими почуттями ╕ особистими емоц╕ями дола╓ вс╕ляк╕ норми, в╕дстороню╓ застар╕лу лог╕ку ╕ взагал╕ протисто╖ть логоцентризму.

Стан п╕днесеного - геро╖чний стан, амб╕валентний, коли розум здатний приборкати пристраст╕ людини. Цей стан сприйма╓ться як неск╕нченн╕сть. Цю неск╕нченн╕сть п╕днесеного стану неможливо якось осмислити людським розумом. Це м╕стичний стан. Як ╕ м╕стичне, його не можна н╕як осмислити. В╕н ма╓ як╕сть яко╖сь незрозум╕ло╖ сили (Кришнамурти 1999: 203-209).

Стан п╕днесений, як ╕ м╕стичний стан, неможливо репрезентувати у мов╕. Однак в╕н в╕дображений у т╕м мистецтв╕, яке виража╓ словами невиразне. Це, наприклад, поез╕я (Нисаргадатта 2013: 231).

П╕днесене, як ╕ м╕стичне, у сво╖й глибин╕ невимовне, невиразне. Але це невимовне ╕ невиразне ╕сну╓ насправд╕ (Деррида 2001: 261).

П╕днесене - це р╕зновид прекрасного, коли краса доведена до граничного вияву. Краса, доведена до граничного вияву, перетворю╓ться на п╕днесене, поста╓ нерозв'язаним конфл╕ктом розуму та неприборкано╖ уяви. Неприборкана уява вступа╓ в боротьбу з рац╕ональним розумом. Розум примушу╓ уяву сприймати певн╕ розум╕ння. Але уява нездатна сприйняти це розум╕ння. Уява в╕дкрива╓ безодню, в яку вона бо╖ться провалитися (Kant 1987: 115).

Уява не може домислить неск╕нченне розум╕ння, яке нав'язу╓ розум. Уява робить зусилля домислити неск╕нченне в розум╕нн╕. Однак вона цим т╕льки себе ранить. Тому п╕днесене - задоволення негативне. П╕днесене ╓ св╕дченням того, що розум може утримувати в соб╕ уяву з ╖╖ владою. Розум може спрямувати уяву на певн╕ ц╕л╕, г╕дн╕ ц╕л╕. Дика природа ╕ уявлення людини не можуть зруйнувати розум, висоти духу.

Але питання залиша╓ться в╕дкритим: чи може розум з╕ сво╓ю рац╕ональн╕стю стримати силу уявлення? Уявлення може бути направленим ╕ проти живого, проти життя.

П╕днесене ╓ безодня. Воно, як ╕ м╕стичне, нездатне розкрити у мов╕ неск╕нченн╕сть.

П╕днесене, як ╕ м╕стичне, не може розкрити ╕ репрезентувати у мов╕ неск╕нченн╕сть, так, щоб ╖╖ можна було осмислити. М╕стичне знання невиразне ╕ за сво╓ю природою - безмовне (Ортега-и-Гассет 1991: 106). Те ж саме можна сказати ╕ про п╕днесене.

Краса, доведена до крайнощ╕в, ста╓ п╕днесеним. Як вже зазначалося, це п╕днесене ╓ конфл╕ктом м╕ж рац╕ональним розумом та уявою. Цей конфл╕кт в╕дчува╓ться людиною. Щоб хоч якось приборкати таке протир╕ччя, людина вда╓ться до медитативно╖ практики. Через медитативну практику думки ╕ д╕╖ стають ╓диним ц╕лим (Кабат-Зинн 2013: 196).

П╕днесене протиставля╓ться колосальному. Але воно також розум╕╓ться як колосальне. П╕днесене розум╕╓ться як страховинне. Його також розум╕ють як перв╕сно бездонне. Але в усякому раз╕ п╕днесене виходить за меж╕ розуму, за меж╕ вс╕ляко╖ рац╕ональност╕ цього розуму.

Людина нездатна уявити неск╕нченн╕ можливост╕ сво╖х думок. Вона не може збагнути силу власного мислення, не розум╕╓, що це мислення може зробити, запод╕яти. На цю нездатн╕сть людини вказу╓ п╕днесене. Воно вказу╓ на намагання людини уявити неуявленне, на те, як людина напружу╓ться для цього, щоб уявити це неуявленне (Крокет 2003: 307).

Але напруга зн╕ма╓ться тим самим п╕днесеним ╕ м╕стичним. Напруга зн╕ма╓ться при очищенн╕ св╕домост╕. П╕днесене ╕ м╕стичне очищують. Також медитац╕я очищу╓ св╕дом╕сть в╕д ус╕ляких думок (Уильямс 2014: 99).

Уявити неуявленне у сво╖й св╕домост╕ неможливо завдяки п╕днесеному. Проте п╕днесене в╕дкрива╓ можлив╕сть уявити це неуявленне через метап╕знання (Берч & Пенман 2014: 90). У стан╕ компенсаторного трансу суб'╓ктивно людин╕ в╕дкрива╓ться неуявленне. Але компенсаторний транс пов'язаний з процесами метап╕знання, що в╕дображено в рел╕г╕йних текстах.

Метап╕знання компенсаторного трансу в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕. Людина спроможна усв╕домлювати те, що вона дума╓. Вчен╕ називають це метап╕знанням (Берч & Пенман 2014: 90). Як вже зазначалося, метап╕знання - це коли людина в╕дчува╓ св╕т не через призму сво╖х думок, а напряму. Така направлен╕сть да╓ п╕дстави демонструвати документальний опис трансових стан╕в людини в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕, виявляючи компенсаторний характер цих стан╕в. Под╕бний опис - це фактично опис безпосереднього проходження стану трансу.

Повторюючись, зазначимо, що транс - це зм╕нений стан св╕домост╕, при якому м╕н╕м╕зуються реакц╕╖ орган╕в в╕дчутт╕в на зовн╕шн╕ подразники ╕ контакт ╕з зовн╕шн╕м св╕том звужу╓ться. Тому нема╓ ч╕тко╖ ор╕╓нтац╕╖ в простор╕ ╕ час╕. Але св╕дом╕сть збер╕га╓ свою активн╕сть. Тому можна казати не про патолог╕чний нахил такого трансу, а про його компенсаторний характер. Б╕льш того при компенсаторному транс╕ пережива╓ться внутр╕шн╕й спок╕й ╕ р╕вновага, коли перед цим були неспок╕й ╕ невр╕вноважен╕сть. Це вказу╓ на процес компенсац╕╖ ╕ на здорову псих╕ку.

Тобто перед проявом трансу, як нами вже зазначалось, у людини не було того спокою ╕ р╕вноваги. Це ╓ основою подальших роздум╕в з приводу предмета наших досл╕джень. У людини незрозум╕ло зв╕дки може з'явитися чудовий настр╕й п╕сля глибоко╖ скорботи (Ясперс 1997: 483). Так╕ контрастн╕ явища можна в╕днести до сфери псих╕чно╖ компенсац╕╖. Морок у меланхол╕╖ компенсу╓ться гостротою зору ╕ нападами ейфор╕╖ (Юханнисон 2011: 64).

Повторимо ще т╕ важлив╕ положення, що у нормальному стан╕ компенсац╕я позасв╕дома, тобто вона вплива╓ на св╕дому д╕яльн╕сть, регулю╓ ╖╖ несв╕домо (Юнг 1995: 532). Тому можна вважати нормою те, що компенсаторн╕ процеси притаманн╕ трансовим станам, зм╕неним станам св╕домост╕.

Вже зазначалося, що у стан╕ трансу може бути припинений рух, може виникати каталепс╕я (Забияко 2009: 999). Проте це можна ╕ не в╕дносити до патолог╕╖, тому що при компенсаторному транс╕ у людини зника╓ багато хибних думок ╕ д╕й, припиня╓ться та д╕яльн╕сть, яка не в╕дпов╕да╓ зм╕нен╕й д╕йсност╕. В ╕стор╕╖ м╕стицизму ще з прадавн╕х час╕в описан╕ под╕бн╕ стани. Так ╕нд╕йська психолог╕я знала чотири стани св╕домост╕: неспання, сон без сновид╕ння, сон з╕ сновид╕нням ╕ "каталептична св╕дом╕сть", транс (Элиаде 2009: 75). Транс проходить червоною л╕н╕╓ю кр╕зь ╕стор╕ю рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури як апофатичний м╕стицизм ╕ ма╓ безл╕ч документальних св╕дчень, ф╕ксуючи можливост╕ метап╕знання. Тут багато документал╕стики, яка стверджу╓, що компенсаторний транс ╓ насл╕дком емоц╕йних потряс╕нь. Це вказу╓ на приведення в д╕ю саме компенсаторних процес╕в емоц╕йно-вольово╖ сфери. Адже емоц╕йна сфера, як вже зазначалося, може продукувати зовс╕м непередбачуване. У людини незрозум╕ло зв╕дки може з'явитися чудовий настр╕й п╕сля глибоко╖ скорботи (Ясперс 1997: 483). В стан╕ трансу у людини можуть актив╕зуватись креативн╕ зд╕бност╕ ╕нту╖ц╕╖ ╕ продукуватися когн╕тивний акт, тобто ╕нсайт, а в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ - "осяяння", "просв╕тлення" (Забияко 2009: 999). Але сам зм╕ст компенсаторного трансу, п╕сля того, як людина вийшла з цього трансового стану, не може бути ч╕тко переданий. ╤сну╓ посттрансова амнез╕я ╕ зм╕ст трансу - невиразний в образах, прийнятих культурою.

Отже, повторюючи, зазначимо: можна говорити про творч╕сть у трансопод╕бному стан╕ (Теплов 1985: 268), творч╕сть, яка чимось конкретно виражена ╕ про особливу творч╕сть м╕стика, який намага╓ться хоч якось виразити невимовне, невиразне. Тут документальн╕ св╕дчення в╕д╕грають певну роль, якоюсь м╕рою передаючи процес мета п╕знання, адже повторення тих чи ╕нших характеристик компенсаторного трансу в документал╕стиц╕ ф╕ксу╓ б╕льш-менш незм╕нне ╕ пост╕йне, на що можна спиратися не т╕льки науковцю.

Документал╕стика рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, торкаючись апофатичного м╕стицизму, ф╕ксу╓ те, що при компенсаторному транс╕ у людини зника╓ багато др╕бних су╓тних думок. Водночас маса др╕бних думок, су╓тних думок зника╓ якось раптово. Це можна вважати процесом очищення в╕д усього в╕джилого, неважливого. В апофатичному м╕стицизм╕ компенсаторний транс познача╓ться як ╕нше. Коли це ╕нше приходить, то воно очищу╓, дода╓ сили (Кришнамурти 1999: 209-351). ╤ це не просто сила, а м╕цн╕сть, могутн╕сть. В стан╕ компенсаторного трансу людина розкр╕пачена, проте в голов╕ прибува╓ сила. В голов╕ - сила ╕ м╕ць. Ця сила якась та╓мна. М╕стик ф╕ксу╓, що в голов╕ якась сила, наче з не╖ щось виходить.

Компенсаторний транс - це нормальний св╕домий стан. Але з людини вийшла ус╕ляка др╕б'язков╕сть. Душа не зна╓ спокою, поки не зв╕льниться в╕д ус╕х створених речей (др╕б'язкових речей!). ╤ т╕льки тод╕, спустошивши, спорожнивши себе, вона ста╓ в╕льною (Андерхил 2000: 407).

Зв╕льнення в╕д ╕люз╕й ╕ забобон╕в, в╕д усього неважливого ╕ др╕б'язкового - важливий момент. В╕д цього важливого моменту як очищувально╖ процедури - ╕ вс╕ ╕нш╕ характеристики компенсаторного трансу. В╕д цього виника╓ ╤НШИЙ постмодерну як вищий регуляторний принцип.

П╕дсумовуючи документальн╕ з╕брання, можна назвати характеристики ╤НШОГО. Можна назвати сфери, з якими пов'язан╕ ц╕ характеристики. Як вже зазначалося, з╕ сфер - це спонтанна компенсац╕я ╕ медитац╕я. ╤з самих характеристик ╤НШОГО - це: небажан╕сть, безкомпром╕сн╕сть, безпосередн╕сть, безстрашн╕сть, бутт╓в╕сть, вищ╕сть, в╕дсторонен╕сть, ╕нш╕сть, м╕цн╕сть, невиб╕рков╕сть, нев╕дворотн╕сть, нев╕дхильн╕сть, нед╕яльн╕сть, недр╕б'язков╕сть, незахоплен╕сть, необумовлен╕сть, нерухом╕сть, несу╓тн╕сть, присутн╕сть, розкут╕сть, розчинен╕сть, серйозн╕сть, сила, чистота.

Компенсаторне осяяння як ╕деальний стан пережива╓ться рел╕г╕йним адептом, який в╕добража╓ св╕й стан у письм╕, створюючи Святе Письмо.

Святе Письмо - це тексти чисто символ╕чн╕. В них порушено часов╕, просторов╕ та ╕нш╕ реал╕╖. Через порушення реал╕й переда╓ться внутр╕шн╕й стан людини. Мета Святого Письма - передати вищий стан людсько╖ св╕домост╕, який значиться як Всевишн╕й. Цей стан пережива╓ться як "Стан Безсмертя", трансовий стан. В транс╕ людина втрача╓ ч╕тку ор╕╓нтац╕ю в час╕ та простор╕ (Забияко 2009: 999). ╤ щоб передати цей стан ╕нш╕й людин╕ в комун╕кативному процес╕ порушуються часов╕ й просторов╕ реал╕╖. Вони порушуються при передач╕, оск╕льки у людини, яка переживала цей стан, порушено ╕ нав╕ть втрачено ч╕тк╕ ор╕╓нтац╕╖ в час╕ й простор╕. Втрачено ч╕тк╕ ор╕╓нтац╕╖ в час╕ та простор╕ (Забияко 2009: 999), ╕ ц╕ втрачен╕ ор╕╓нтац╕╖ передаються через перекручення, викривлення ╕ спотворення часово╖ ╕ просторово╖ реал╕╖ задля того, щоб виразити внутр╕шн╕й стан людини, стан вищий, стан Всевишнього, який в╕дкрива╓ можливост╕.

Це стосу╓ться р╕зних вид╕в Святого Письма: Вед, Авести, Трип╕таки, Дао де цз╕н, Тори, Б╕бл╕╖, Корану. Тексти набувають казкового забарвлення. Вони символ╕чн╕ й багатозначн╕. Впливають на чутт╓ву, ╕ррац╕ональну сферу людини. Тому рел╕г╕йн╕ тексти Святого Письма ми в╕дносимо до текст╕в художн╕х, текст╕в, як╕ створили рел╕г╕йн╕ пророки ╕ м╕стики як митц╕.

Щоб продемонструвати, як перекручу╓ ╕ викривля╓ об'╓ктивн╕ реал╕╖ Святе Письмо для того, щоб передати внутр╕шн╕й стан людини, яка пережива╓ Вище, або Всевишнього, розглянемо Б╕бл╕ю.

У Б╕бл╕╖ часова ╕ просторова д╕йсн╕сть бачиться викривленою, однак вона в╕добража╓ "Стан Безсмертя", який пережива╓ться людиною.

Викривлення часово╖ д╕йсност╕ можемо спостер╕гати, коли ╤сус Христос каже про те, що перш н╕ж був Авраам, В╕н ╢. ╤сус Христос каже так: "Авраам, ваш батько, сповнений був радощ╕в звид╕ти день м╕й - ╕ звид╕в, ╕ вт╕шився" (Б╕бл╕я 2007: 118-123; Йо 8:56). Але юде╖ йому кажуть: "Ще й п'ятдесят рок╕в нема тоб╕, а ти Авраама бачив?" (Б╕бл╕я 2007: 118-123; Йо 8:57). Тод╕ ╤сус Христос каже юдеям так: "Перш н╕ж був Авраам, Я ╢" (Б╕бл╕я 2007: 118-123; Йо 8:58). Тобто ╤сус Христос викривля╓ час, адже Авраам жив задовго до нього ╕ в╕н не м╕г зустр╕чатися з Авраамом реально в сво╓му житт╕. Але ╤сус Христос, викривляючи час, переда╓ св╕й внутр╕шн╕й стан, Вищий стан, стан Всевишнього. Коли у людини ╓ цей Вищий стан, то вона в╕дчува╓ абсолютне сво╓ ╕снування. ╤сус Христос ╕ переда╓ цю абсолютн╕сть, викривляючи реальн╕сть часу, викривляючи д╕йсний час, ставлячи сво╓ ╕снування поза часом.

╤сус Христос, передаючи стан свого духу як Вищий стан, як Вишн╕й, перекручу╓ ╕ просторов╕ реал╕╖. В╕н каже: "Я - хл╕б, який з неба з╕йшов" (Б╕бл╕я 2007: 118-123; Йо 6:41). Але юде╖ не можуть зрозум╕ти, як це в╕н з╕йшов з небесного простору, який у нього над головою як безк╕нечн╕сть. Вони кажуть: "Чи то ж не ╤сус, син Йосиф╕в, що його батька-мат╕р ми зна╓мо? Як же в╕н тепер твердить: Я з╕йшов з неба?" (Б╕бл╕я 2007: 118-123; Йо 6:42). Але ╤сус Христос з╕йшов з простор╕в вищого свого духу, як з небесного. В╕н з╕йшов не з простор╕в реального неба, яке у нього над головою, а з простор╕в свого вищого небесного духу. Тобто тут ми бачимо перекручування просторово╖ д╕йсност╕ задля передач╕ свого стану св╕домост╕, Вищого стану як Всевишнього.

У Б╕бл╕╖ багато такого, що суперечить ф╕зичн╕й реальност╕. Але якщо розум╕ти б╕бл╕йн╕ символи як внутр╕шн╕й св╕т людини, то нема н╕яких протир╕ч. В уявленн╕ людини все може бути. Казков╕сть в╕дтворю╓ не ф╕зичну реальн╕сть, а в╕дносини м╕ж людьми, атмосферу можливостей у соц╕альних в╕дносинах, коли людина може в╕дчувати себе в╕льною ╕ щасливою.

Б╕бл╕я почина╓ться словами "На початку" (Б╕бл╕я 2007: 3-5; Бут 1:1). Якщо цей початок розум╕ти як внутр╕шн╕й початок людини, то все ста╓ на сво╖ м╕сця, ╕ нема╓ н╕яких протир╕ч. Внутр╕шн╕й початок - це все в б╕бл╕йних ╕стор╕ях проходить як уявлення людини, котра поясню╓ шлях до Всевишнього.

З наведеного вище можна зробити деяк╕ висновки. В рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ п╕днесене породжу╓ться в процес╕ метап╕знання, коли людина усв╕домлю╓ те, що вона дума╓, це коли вона в╕дчува╓ св╕т не через призму сво╖х думок, а напряму. Але це в╕добража╓ться в Святому Письм╕ (Веди, Авеста, Трип╕така, Дао де цз╕н, Тора, Б╕бл╕я, Коран) символами в довол╕ завуальован╕й форм╕ ╕ потребу╓ розшифровки.


Розд╕л 2. ХАРАКТЕРИСТИКИ ╤НШОГО

ПОСТМОДЕРНУ


╤НШИЙ постмодерну як регулятор може проявитись спонтанно, компенсуючи те, в чому людина недосконала. Можуть проявлятися ╕ под╕бн╕ стани - завдяки такому штучному методу як медитац╕я. Коли проявлено ╤НШИЙ як стан людини, то проявляються так╕ характеристики як-от: небажання, безкомпром╕сн╕сть, безпосеред-н╕сть, безстрашн╕сть, бутт╓в╕сть, вище, вищ╕сть, в╕дсторонен╕сть, ╕нш╕сть, м╕цн╕сть, невиб╕рков╕сть, нев╕д-воротн╕сть, нев╕дхилин╕сть, нед╕яльн╕сть, недр╕б'язко-в╕сть, незахоплен╕сть, необумовлен╕сть, нерухом╕сть, несу╓тн╕сть, присутн╕сть, розкр╕пачен╕сть, розчинен╕сть, серйозн╕сть, теперешн╕сть, сила, чистота. Розглянемо деяк╕ з цих характеристик - як вони представлен╕ в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ ╕ в мистецтв╕. Тим самим застосовуючи ╕ндуктивний метод в п╕знанн╕ ми затвердимо зв'язки характеристик феномену, який досл╕джу╓мо.

Поза бажанням, або В╕дсутн╕сть Бажання.

Опредметнення то╖ чи ╕ншо╖ потреби ╓ бажання. Стан ╤НШОГО постмодерну, коли людина "внутр╕шньо визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477) - це в╕дсутн╕сть бажання, в╕дсутн╕сть будь-яких бажань взагал╕. Наприклад, може звучати музика, гарна музика, але людина будучи в стан╕ ╤НШОГО не вслухову╓ться в не╖. Н╕що ╖╖ не притягу╓ (Мурашкин 2006: 124-132). Людина просто отримала себе. Або людина, наприклад, ув╕мкнула телев╕зор. Однак, коли вона перебува╓ в стан╕ ╤НШОГО, то в цей телев╕зор ╕ не дивиться. Людина отримала себе. Цей телев╕зор, який вона ув╕мкнула, зовс╕м не заважа╓, хоча ╕ сильно гуркотить. Людина займа╓ться справою або просто дивиться зсередини себе. Вона перебува╓ наодинц╕ з власним ╕ншим, який всередин╕ не╖ (Орт╕с 2003: 477).

Про так╕ випадки говорить постмодерн╕стська культура - як про те, що людина отримала сам╕сть ╕ не ма╓ потреби "в зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273). Так╕ стани людини можуть передавати м╕стики ╕ митц╕ в сво╖й творчост╕; можуть передавати поети, розкриваючи "поетичний сенсовий ефект, коли у в╕дпов╕дному висловлюванн╕ прочиту╓ться не т╕льки воно само, а ще й дещо ╕нше" (Кристева 2004: 273).

В повсякденному стан╕ людина ма╓ потреби ╕ бажання. Вона регулю╓ ц╕ сво╖ потреби ╕ бажання. Для ╖х регуляц╕╖ вмика╓ться вольовий ╕мпульс.

Люди ╓ р╕зн╕. ╢ люди вольов╕, а ╓ люди з╕ слабкою волею. Вольова людина ма╓ ст╕йк╕сть сво╓╖ позиц╕╖, ма╓ силу вольового ╕мпульсу, ма╓ спроможн╕сть загнуздати сво╖ потяги (Леонгард 1989: 252). Але ╓ ╕ протилежн╕ типаж╕, як╕ не можуть "стримувати сво╖ бажання, керувати ними, при жив╕й чутт╓вост╕" (Бурно 2008: 65).

Зрозум╕ло, що постмодерн╕зм з приводу бажання каже не т╕льки про ╤НШОГО як про особливий стан св╕домост╕. Постмодерн╕зм торка╓ться ╕ повсякденних стан╕в св╕домост╕, де "бажання ╕ мова, в╕дтворюючись у родин╕, що ма╓ ядро, формують одне одного ╕ орган╕зують особист╕сть" (Дрискол 2003: 218).

Через ус╕ляк╕ протир╕ччя, коли бажання протистоять розуму, вони все ж таки в╕д╕грають велику роль у формуванн╕ особистост╕. Хоча бажання йдуть на конфл╕кт з розумом, то все одно свобода ста╓ на сторону бажання (Селин 2004: 139). Однак перед вольовим ╕мпульсом, який стриму╓ бажання, знаходиться все ж таки бажання. Бажання переду╓ вольовому ╕мпульсу, знаходячись в наш╕й св╕домост╕. Попереду вс╕лякого вольового ╕ розумового сто╖ть бажання. А "подв╕йн╕сть лежить в сам╕й основ╕ вольового акту ╕ ста╓ особливо пом╕тною ╕ наочною тод╕, коли в наш╕й св╕домост╕ з╕штовхуються дек╕лька мотив╕в, дек╕лька протилежних прагнень" (Выготский 1996: 160). Стан ╤НШОГО - це стан неподв╕йност╕, в╕дсутност╕ бажання.

Зрозум╕ло, що в╕дсутн╕сть прагнень ╕ бажань повинна бути пов'язаною ╕з задоволен╕стю. Однак у людини бажань багато. Якесь бажання задовольня╓ться, а ╕нш╕ все ж таки ╕снують у наш╕й св╕домост╕. Ми пост╕йно хочемо все нових ╕ нових вражень. Жадання ╕ прагнення нових вражень веде людину до пост╕йних пошук╕в все нових ╕ нових в╕дчутт╕в позитивного характеру. Але в стан╕ ╤НШОГО вс╕ ц╕ процеси зникають. В людин╕ вмира╓ не одне якесь бажання, а вс╕, як╕ т╕льки можуть бути.

Бажання може торкнутися всього що завгодно. Людина у сво╖х фантаз╕ях може побажати нав╕ть незд╕йсненного. Отже людина може побажати мати стан, в якому вона буде сама собою. Але поглиблен╕сть цього стану - це стан ╤НШОГО, стан при якому нема н╕якого бажання. Отже людина може бажати отримати стан при якому в╕дсутне╓ ус╕ляке бажання.

"Бажання людини бути самим собою породжу╓ бунт: в╕дчай породжу╓ бунт, а бунт виража╓ в╕дчай" (Долгов 1990: 41). Отже бунт неминучий, тому що поглиблено бути самим собою - неможливо за власним бажанням. Тобто цей стан поглибленост╕ виника╓ у людини спонтанно ╕ не залежить в╕д бажання само╖ людини. Стан ╤НШОГО як глибокий стан, за яким людина ╓ самою собою, неможливо отримати, роблячи для цього щось св╕домо, св╕домо докладаючи зусиль.

Маючи стан ╤НШОГО, людина втрача╓ бажання. Але це т╕льки на певний час. "В д╕ю вступа╓ глибинна сутн╕сть особистост╕ ╕, з╕бравши розпорошен╕ сили, на мить приводить нас до згоди ╕з собою; ставши зараз - ╕ т╕льки зараз - во╕стину собою, ми в╕дда╓мося бажаному" (Ортега-и-Гассет 2000: 152). Тобто п╕сля стану ╤НШОГО, стану, при якому нема╓ н╕якого бажання, виника╓ стан, при якому ми в╕дда╓мося бажаному. Але це те бажане, яке вже не др╕б'язкове, а найважлив╕ше для нас ╕ для ╕нших людей. При цьому св╕дом╕сть наша знову звужу╓ться. Адже "коли в розум╕ ╓ бажання, широке осв╕домлення скорочу╓ться до одн╕╓╖ думки або в╕дчуття, ╕ просторов╕сть, яка нам належить перв╕сно, виявля╓ться втраченою" (Левин 1996: 63).

Тобто в людин╕ пост╕йно щось зм╕ню╓ться. Це розкрива╓ постмодерн╕зм, оц╕нюючи р╕зн╕ стани людсько╖ особистост╕. Постмодерн╕зм розгляда╓ це на прикладах, пор╕внюючи р╕зн╕ напрямки культури. "За бажанням якогось наукового спостереження йде м╕стичне споглядання" (Делёз 1992: 210).

Стан ╤НШОГО - це не в╕дкриття постмодерн╕стсько╖ культури. Постмодерн╕стська культура лише п╕дсумову╓ те, що ╕снувало з прадавн╕х час╕в, те що ф╕ксували прадавн╕ м╕стики ╕ митц╕ в сво╖х творах.

Стан ╤НШОГО як в╕дсутн╕сть бажань широко представлений у рел╕г╕йно-м╕стичному напрямку культури. Тут сам Бог може виступати в рол╕ ╕стоти, яка не ма╓ н╕яких бажань, як╕й н╕чого не потр╕бно. "Бог зовс╕м безпристрасний, йому н╕чого не потр╕бно. Це - акс╕ома Плот╕на" (Шестов 2001: 279). Тут можна розум╕ти все так, що конкретний стан людини п╕днесений ╕ представлений як Бог. В рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ фактично представлено людину, яка ма╓ певний стан як стан Бога. Ця людина, "досягши трансцендентального стану, в╕дразу осяга╓ вищого Брахмана. В╕н н╕коли не вбол╕ва╓ ╕ н╕чого не бажа╓" (Прабхупада 1993: 186). На певний час людина д╕йсно може не вбол╕вати ╕ н╕чого не бажати. Однак жива людина не може пост╕йно, взагал╕ зовс╕м н╕коли, н╕чого не бажати. У м╕стицизм╕ такий стан людини розц╕ню╓ться як в╕дсутн╕сть прихильност╕ до чогось. "Людина, яка н╕чого не бажа╓, - це людина, яка н╕ до чого не прагне: в цьому сутн╕сть концепц╕╖ в╕дсутност╕ прихильност╕ до чого-небудь у Екгарта" (Фромм 1990: 69). Це може бути характерним для певно╖ людини. Однак ╕ у не╖ це не може бути пост╕йним ╕ абсолютним. Це може бути на певний час. Тому в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ ма╓мо документальний опис багатьох випадк╕в, коли до людини спонтанно, на певний час приходив стан в╕дсутност╕ бажань ╕ прагнень. "Майже вся рел╕г╕йна м╕стика ма╓ прояв у пер╕оди конфл╕кт╕в, в яких т╕ чи ╕нш╕ бажання людини пригн╕чуються" (Хаксли 1992: 34). Але, наприклад, "вже у в╕ц╕ п'ятнадцяти рок╕в я знаходив задоволення в звичайн╕й красот╕ природи. Проявлялося це не т╕льки на в╕дпочинку, а й в якомусь м╕стичному стан╕, що охоплю╓ мене. Я знаю, що тисяч╕ людей проходять через таке переживання" (Хаксли 1992: 34). Це приходить поза вольовим ╕мпульсом, зненацька, раптово. "Раптом, пише Саймондс, у церкв╕, в гостях, п╕д час читання, в хвилини, коли мо╓ т╕ло було в споко╖, мене охоплювало в╕дчуття наближення екстазу. Неспинно оволод╕в в╕н мо╖м розсудом ╕ волею" (Джемс 1993: 307). Але до цього у людини був вольовий ╕мпульс. Попередн╕й характер життя, попередн╕й псих╕чний стан був вольовим. ╤ в╕н зм╕нився осяянням, яке прийшло раптово, поза вольовими проявами людини.

Перед станом екстатичного осяяння, а точн╕ше енстазного осяяння у людини завжди присутня вольова напруга, вольовий ╕мпульс. Тому в р╕зних м╕стичних школах адепт повинен проходити вольове загартовування. "Прагнення цих шк╕л до надм╕рного самозагнуздання, яке пригн╕чувало все людське ╕ упод╕бнювало душу дереву або каменю" (Нагата 1991: 40). Але воно, за компенсаторними механ╕змами, пробуджувало свою протилежн╕сть, осяяння, актуал╕зуючи додатков╕ регуляторн╕ механ╕зми у вигляд╕ ╤НШОГО, того ╤НШОГО, яке "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477).

Праобраз ╤НШОГО постмодерну, тобто додаткового механ╕зму саморегуляц╕╖, коли людина "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477), яке виника╓ спонтанно, можна знайти ще в прадавн╕х текстах антично╖ ф╕лософ╕╖. Тут "Ерос зображений якраз ген╕╓м, а не богом, тому що в╕н позбавлений ус╕лякого самотиснення ╕ ╓, навпаки, т╕льки в╕чне прагнення" (Лосев 2000: 633). Тобто тут з одного боку творчий ген╕й ╕ прагнення, а з ╕ншого - самотиснення самодостатност╕ ╕ в╕дсутн╕сть прагнення. З цього приводу в сучасному постмодерн╕зм╕ "дух виступа╓ подв╕йним чином: як тв╕р, тобто результат творчо╖ д╕╖, ╕ як самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265). Тут "самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265) може розум╕тися як певний стан людини, коли вона умиротворено не д╕╓ при включеному додатковому механ╕зм╕ саморегуляц╕╖, визнаючи "власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477), визнаючи того ╤НШОГО, який позбавлений бажання, ╤НШОГО, якому н╕чого не потр╕бно.

Дозр╕ти ╤НШИЙ як самодостатн╕й, такий, що не потребу╓ н╕чого, самоумиротворений, такий, що не д╕╓ ╕ не ма╓ бажань, може т╕льки через д╕╖ ╕ бажання. Тобто "Зам╕сть самост╕, яка ╜рунту╓ться на сам╕й соб╕, самодостатн╕й, самост╕, яка може дозр╕ти т╕льки через активну зустр╕ч з╕ св╕том, тут ми ма╓мо сам╕сть не автономну, сам╕сть, яка втягу╓ за собою образами, бажаннями ╕ спонуканнями" (Бинсвангер 1999: 47). Така сам╕сть - це не глибокий стан ╤НШОГО, екстатичний. Не енстаз, а екстаз, в якому ще ╓ бажання, концентроване, ╓дине, але бажання. Глибокий стан ╤НШОГО - це енстаз, тобто самозаглиблен╕сть у себе, втрата бажань, визнання "власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477), який одним т╕льки сво╖м поглядом зсередини себе припиня╓ д╕╖.

В сво╓му реальному житт╕ людина ма╓ складний комплекс стан╕в у сво╓му творчому процес╕. Ц╕ стани зм╕нюють один одного. Певний стан може швидко перетворитися на свою протилежн╕сть. Екстаз ╕з концентрованим бажанням може швидко перетворитися на глибокий енстаз самодостатнього характеру, який зовс╕м не ма╓ н╕яких бажань. Про це нам може пов╕дати п╕кове переживання. "П╕д час п╕кових переживань сама природа реальност╕ може сприйматися б╕льш ч╕тко, а ╖╖ сутн╕сть осягатися б╕льш глибоко" (Маслоу 1997: 114). Процес осягнення св╕дчить про активн╕сть. Але п╕кове переживання - це "досконалий, повний досв╕д переживання, якому б╕льше н╕чого не потр╕бно. Це самодостатн╕й досв╕д" (Маслоу 1997: 114). Отже, ми бачимо, що тонкощ╕ людських глибинних стан╕в потребують ретельного анал╕зу р╕зних перех╕дних стад╕й.

Бажання, на перший погляд, зника╓, коли приходить задоволення. Задоволене бажання в╕дступа╓. Але не надовго. Воно швидко поверта╓ться знову. Б╕льше того, бажання прагне "зберегтись як бажання" (Метц 2010: 90). Постмодерн╕зм акценту╓ увагу на тому, що "бажання пост╕йно в╕дтворю╓ в д╕йсност╕ елемент випадкового" (Каграманов 1986: 62). Проте випадков╕сть у постмодерн╕зм╕ в╕д╕гра╓ важливу, ключову роль. Перевага в╕дда╓ться "метаф╕зиц╕ бажання", яка стала утверджуватися в постмодерн╕зм╕" (Марков 1997: 260).

Якби постмодерн╕зм не загострював увагу на категор╕╖ бажання, не перетворював ╕ не п╕д╕ймав цю категор╕ю на р╕вень всеохоплюючо╖ метаф╕зики, той же самий постмодерн╕зм пом╕ча╓ те, що у людей ╓ стани, в яких вони "б╕льше не в╕дчувають потребу в зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273), в них зникають бажання; вони можуть поглинатися станом ╤НШОГО, визнавати "власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477).

Спонтанн╕сть ╕ Медитац╕я. Спонтанн╕сть. Стан ╤НШОГО виника╓ спонтанно. Тобто, "це ще й те, чим н╕як неможливо ц╕лком волод╕ти одночасно з життям" (Кайуа 2003: 253). Спонтанн╕сть часто ототожнюють з медитац╕╓ю, кажучи, що "медитац╕я приходить до мене сама" (Рам Дасс 1994: 317). "Часто я входив в найб╕льш глибок╕ медитац╕╖, коли менш за все оч╕кував цього" (Рам Дасс. 1992: 23). Але медитац╕я - це ╕ штучн╕ практичн╕ вправи.

Медитац╕я. Стан ╤НШОГО, як було вже сказано, виника╓ спонтанно, не за допомогою штучних медитативних практик. Однак под╕бн╕ стани, аналог╕чн╕ стану ╤НШОГО, можна отримати штучним шляхом. Для цього ╓ медитац╕я. ╤снують р╕зн╕ медитативн╕ техн╕ки. Чому р╕зн╕? А тому, що ╕сну╓ чимало медитативних практик у зв'язку з ╕снуванням р╕зних тип╕в людей, як╕ в╕др╕зняються темпераментом, характером. Б╕льша частина з цих медитативних практик провокують виникнення у людини стан╕в, далеко не под╕бних стану ╤НШОГО.

В постмодерн╕зм╕ пом╕чено, що сам терм╕н "медитац╕я" пов'язують з досить таки р╕зними проявами природи людини. Ц╕ прояви називають р╕зними терм╕нами. Наприклад: "Ран╕ше я позначав суверенну операц╕ю через вираження "внутр╕шн╕й досв╕д" ╕ "межа можливого". Зараз я позначаю ╖╖ також як "медитац╕ю". Зм╕на сл╕в означа╓ небажання використовувати одне слово, яким би воно не було ("суверенна операц╕я" - це найнабридлив╕ше ╕з ус╕х висловлювань: "косм╕чна операц╕я" звучало б не так оманливо); мен╕ б╕льше подоба╓ться "медитац╕я", однак у не╖ дуже набожний в╕дт╕нок" (Деррида 2000: 432). Отже в постмодерн╕стськ╕й культур╕ довол╕ в╕льно використовують терм╕н "медитац╕я". Його застосовують в найр╕зноман╕тн╕ших випадках. Однак б╕льше йде ор╕╓нтац╕я на розум╕ння медитац╕╖ як "бути самим собою ╕ перемогти свою ╕ндив╕дуальн╕сть" (Ильин 1998: 204).

Слово "медитац╕я" ╕ до постмодерн╕зму вживали в р╕зних контекстах по-р╕зному. ╤ позначали цим словом довол╕ р╕зн╕ реч╕. Однак, як зауважу╓ постмодерн╕зм, "медитац╕я" ма╓ вигляд под╕бний чомусь набожному. ╤ д╕йсно, медитац╕я з прадавн╕х час╕в застосовувалася саме в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ (Деррида 2000: 432). ╥╖ пов'язували ╕з "суворим йогико-медитативним шляхом" (Андросов 1990: 132). А визначаючи, давали р╕зн╕ характеристики. Однак ц╕ характеристики були позитивними. Наприклад: "В медитац╕╖ - велике блаженство" (Кришнамурти 1987: 546), "╕стота п╕дноситься до в╕чност╕" (Виндельбанд 1995: 278), "стикання з божественним" (Готвальд, Ховальд 1992: 159), "контролювання д╕яльност╕ розуму" (Вайнцвайг 1990: 174), "блаженне споглядання" (Гильдебранд 1997: 278), "новий досв╕д" (Эверли, Розенфельд: 1985: 112), "ототожнювання живого з божеством" (Морамарко 1989: 141), "вил╕т з т╕ла" (Подорога 2011: 219), "священн╕ стани" (Базик 2009: 226). ╤ характеристики медитац╕╖ давали р╕зн╕ у зв'язку з тим, був процес концентрац╕╖ ╕ зосередженост╕ чи був процес рецептивност╕, сприйняття. Проте "в б╕льшост╕ шк╕л медитац╕╖ використовували обидв╕ стратег╕╖ (концентративну ╕ рецептивну), а також ╖х по╓днання, коли увага медитуючого переключалася з певних об'╓кт╕в або процес╕в (предмет, дихання ╕ таке ╕нше) на чутке, н╕чим не обмежене сприйняття всього, що в╕дбува╓ться" (Каганов 1990: 6). Тому й враження у людей, як╕ практикують медитац╕ю, дуже р╕зн╕.

Визначаючи медитац╕ю, рел╕г╕йно-м╕стична культура зор╕╓нтовувалася на внутр╕шн╕й св╕т людини. Та й сам Всевишн╕й рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури ставав як певний внутр╕шн╕й суб'╓ктивний св╕т. Тут "Бог ╓ власне буття" (Мамардашвили 1993: 184).

Коли рел╕г╕йно-м╕стична культура розгляда╓ процеси, пов'язан╕ з медитац╕╓ю, то мова заходить про внутр╕шн╕й псих╕чний стан людини ╕ способи досягнення цього стану. Таке положення речей ╕сну╓ ╕ поза рел╕г╕йно-м╕стичною культурою. Тут словом "медитац╕я" можуть бути означен╕ р╕зн╕ реч╕. Це ╕ розум╕ння "безособист╕сност╕ Бога" (Эко 2006: 207), того розум╕ння, яке йде з прадавн╕х час╕в буддизму ╕ даосизму як втрата образ╕в ╕ "спустошен╕сть" (Дагданова 1986: 114), це "концентрац╕я уваги на певному об'╓кт╕ або навпаки - повна розосереджен╕сть уваги" (Гримак 1989: 250). Медитац╕я може уявлятися як активна, як екстаз, коли ╓ потреба в емоц╕ях. Вона виника╓ у людини, коли ╓ "спрага вс╕ляких емоц╕й" (Берше 1984: 48). Але також "медитатори ╓ пасивними спостер╕гачами думок" (Рудестам 1990: 154). ╤ це вже не екстаз, а енстаз, це "практикуючий же дзен-медитац╕ю прагне досягти стану повно╖ емоц╕йно╖ р╕вноваги" (Ротенберг, Аршавский 1984: 178).

Слово медитац╕я може позначати зм╕нений стан св╕домост╕ коли "люди вводять себе сам╕ шляхом р╕зних психотехн╕к, наприклад йог╕всько╖ медитац╕╖" (Руднев 1997: 108). Слово "медитац╕я" може позначати "особлив╕ стани св╕домост╕, як╕ досягаються п╕д час сеансу г╕пнозу або медитац╕╖" (Хаснулин 1992: 83-84). Але слово медитац╕я може ╕ не позначати якогось особливого стану св╕домост╕. "Я просто був. Це ╕ ╓ медитац╕я" (Мурашкин 2006: 126). "Мене осяяло - я зрозум╕ла, що завжди ╕ без проблем можу бути сама собою" (Олпорт 2002: 328). Тобто "медитац╕я сама по соб╕ не ╓ зм╕неним станом св╕домост╕, проте може розглядатися як сер╕я псих╕чних вправ" (Налимов, Дрогалина 1995: 144). Але ╤НШИЙ постмодерну не потребу╓ якихось вправ. ╤НШИЙ - це чиста спонтанн╕сть. Як сакральним нею "н╕як неможливо ц╕лком волод╕ти одночасно ╕з життям" (Кайуа 2003: 253). Це постмодерн╕стське положення розум╕ння речей. Воно вказу╓ на те, що штучною медитативною практикою можна отримати лише под╕бн╕ стани св╕домост╕. ╤НШИЙ постмодерну - це позасв╕дома компенсац╕я. Але медитативна практика бува╓ р╕зною. Тому через не╖ можна отримати р╕зн╕ стани св╕домост╕. Можна отримати той стан, який под╕бний ╤НШОМУ постмодерну. А можна отримати стани далек╕ в╕д стану ╤НШОГО постмодерну.

╢ "медитативна концентрац╕я" (Уилбер 2017: 355), медитац╕я як "стан глибоко╖ зосередженост╕" (Шевченко 2004: 224), практика "ф╕ксовано╖ уваги", (Мендиус 2012: 238), а ╓ медитац╕я "в╕дкрито╖ св╕домост╕, коли ми пом╕ча╓мо все, що проходить скр╕зь нашу св╕дом╕сть, але н╕чим не захоплю╓мось" (Мендиус 2012: 238). В останньому випадку медитац╕ю можна розум╕ти як неупереджене ставлення людини до навколишнього св╕ту. Але коли "медитац╕я означа╓ вирощування неупередженост╕ по в╕дношенню до всього" (Кабат-Зинн 2013: 68), то це вже вигляда╓ як практика. Тобто коли нема╓ особливо╖ штучност╕, а включено самосв╕дом╕сть ╕ ╖╖ ╕нтроспекц╕ю, то ми не можемо сказати про спец╕альн╕ практичн╕ вправи. Але тут виника╓ питання того, чи бере участь в медитативному процес╕ розм╕рковування, роздумування людини про щось. Чи тут людина н╕ про що не дума╓? Якщо "медитац╕я про сп╕вчуття змушу╓ серце битися швидше" (Де Вааль 2018: 16), то ми тут бачимо участь думок, сп╕вчутт╕в. Але ╓ твердження, що "найпершою перешкодою для медитац╕╖ ╓, звичайно, розм╕рковування" (Харрис 2011: 341). Але "в медитац╕╖ важливо позбавитись не в╕д думок, а в╕д нашо╖ ╕дентиф╕кац╕╖ з ними" (Харрис 2011: 341). Тому слово медитац╕я часто використову╓ться у зв'язку з роздумами "в тиш╕ каб╕нету, в ход╕ медитац╕й" (Башляр 1987: 290). А зовн╕ одне ╕ те ж саме явище може нести людин╕ як зачаровуюче-фасцинативне, так ╕ медитативне. Так "повторення (скаж╕мо, т╕кання годинник╕в) за деякий час розс╕ю╓ увагу, ритм втрача╓ фасцинативн╕сть ╕ набува╓ медитативних властивостей" (Войскунский 1990: 125).

В╕домо, що медитац╕ю вмонтовано в рел╕г╕йно-м╕стичну культуру як "Методика досягнення визволення" (Бёмиг 1985: 74). Це визволення людини в╕д усього застар╕лого. Таке визволення трапля╓ться в процес╕ творчост╕, тому що в творчост╕ народжу╓ться нове ╕ зника╓ старе. Тому культура переда╓ сам процес творчост╕, в якому певне м╕сце пос╕да╓ медитативний процес.

Процес творчост╕ демонстру╓ не т╕льки рел╕г╕йно-м╕стична культура, а й мистецтво, л╕тература. Так у Шевченка "Зображення медитац╕╖ як творчого акту поета (власне, портрет рефлектуючого автора) неважко пом╕тити в рядках 105 - 180: "...один соб╕ У мо╖й хатин╕..." аж до рядка "Я не одинокий, ╓ з ким в╕к дожить" (Мовчанюк 1993: 135).

У мистецтв╕ ╕ л╕тератур╕ медитац╕ю пов'язують з л╕рикою. "ГУСЛ╤, БАНДУРА, АРФА, ЦИМБАЛИ, ГУЧОК, СКРИПКА ╤ СОП╤ЛКА ТА Л╤РА справляють медитац╕йний вплив на людину" (Кобилюх 2013: 131). В л╕тератур╕ перепл╕таються "наративн╕ уривки з медитативними" (Павличко 2009: 597). "До монолог╕чного мовлення належить медитац╕я" (Б╕лоус 2014: 68). Але медитативн╕сть - це загальнолюдське. Тому вона притаманна й ╕ншим напрямкам культури, а не т╕льки рел╕г╕йно-м╕стичному ╕ мистецькому. Тому "не обов'язково "зам╕нювати" парадигми наукового п╕знання принципами осягнення неусв╕домленого псих╕чного, н╕бито приналежними виключно дзен-буддизму, медитац╕╖" (Симонов 1987: 199).

Отже, такий первинний екскурс в медитац╕ю ╕ в╕дношення до не╖ постмодерн╕стсько╖ культури загострю╓ важлив╕сть таких тем: по-перше, як╕ типи медитац╕╖ ╓ ╕ який тип властивий постмодерн╕зму з його станом ╤НШОГО; ╕ по-друге, характеристики медитативного стану, як╕ з цих характеристик нагадують стан ╤НШОГО.

Типи медитац╕╖ ╕ ╖х використання пов'язан╕, перш за все, з темпераментом людини: сильний тип (витривалий) ╕ слабкий тип (чутт╓вий). Тому ╕снують "одна група техн╕к медитац╕╖, яка припуска╓ розвиток здатност╕ концентрац╕╖ на одному, неважливо якому, об'╓кт╕ думки або сприйняття. Друга ж, напроти, потребу╓ повно╖ в╕дкритост╕ св╕домост╕. Останн╕й вид уваги отримав назву оголеного (bare), оск╕льки ма╓ на уваз╕ неперервне, безпристрасне ╕ бездумне спостереження будь-якого зм╕сту св╕домост╕" (Дормашев, Романов 2008: 56-57).

╢ "техн╕ки динам╕чно╖ медитац╕╖" (Тарас 2000: 330-331) ╕ статично╖. ╢ техн╕ки медитац╕╖, в яких бере участь певний зовн╕шн╕й подразник. "Ряд автор╕в розр╕зняють серед традиц╕йних форм медитац╕╖ два р╕зновиди: в одному бере участь зовн╕шн╕й агент (рел╕г╕йний символ), який направля╓ медитац╕ю, другий прот╕ка╓ без участ╕ зовн╕шнього компонента" (Шерток 1982: 266). Загальним "для вс╕х цих вид╕в медитац╕╖ ╓ наявн╕сть стимулу або предмета, на якому концентру╓ свою увагу медитуючий" (Фурдуй 1990: 210). Тобто потр╕бен об'╓кт для зосередження. Але ╕сну╓ й ╕нше розум╕ння. Воно поляга╓ в тому, що "т╕льки медитац╕я сприйнятливост╕ напряму ╕ безпосередньо веде в позасв╕доме, тод╕ як медитац╕я зосередженост╕ "наст╕льки занурена в об'╓кт споглядання, що все ╕нше, включаючи посилання з позасв╕домого, залиша╓ться недоступним усв╕домлюванню" (Уилбер 2016: 197). Тобто "коли ╕нтенсивно викону╓ться практика зосередженост╕, жоден з аспект╕в позасв╕домого не може "прол╕зти" в усв╕домлен╕сть" (Уилбер 2016: 197). Отак ╕де виявлення того, що головне в медитативному процес╕ ╕ що взагал╕ лежить в основ╕ медитац╕╖.

В основ╕ медитац╕╖ лежить потреба людини в р╕вноваз╕ ╕ гармон╕╖ м╕ж компонентами псих╕ки. ╤сну╓ два компоненти псих╕ки, як╕ часто порушують р╕вновагу ╕ гармон╕ю. Це мр╕я ╕ д╕я. Порушення в╕дбува╓ться, коли людина "сильно мр╕╓" (Фонтенель 1979: 269). Проте ╓ "стан, в якому вона повинна бути, щоб ╕ти" (Фонтенель 1979: 269). Р╕зниця в тому, що "житт╓в╕ духи, як╕ беруть участь в наших мр╕ях, це зовс╕м не т╕, що беруть участь в наш╕й ходьб╕" (Фонтенель 1979: 269). Але для житт╓вост╕ потр╕бна р╕вновага. Постмодерн╕стськ╕ тенденц╕╖ для отримання р╕вноваги ╕ гармон╕╖ б╕льш загострюють увагу на бутт╕, а не на спец╕альних вправах на концентрац╕ю ╕ зосередження на конкретних об'╓ктах, в╕д чого мр╕йлив╕сть не скорочу╓ться. Тут "вираз бути самим собою, ми не ст╕льки ма╓мо на уваз╕ бути застиглим, ск╕льки бути в д╕╖, в Гештальт-терап╕╖ ╓ елемент найб╕льш когерентний з духом медитац╕╖" (Наранхо 1995: 216).

З прадавн╕х час╕в були так╕ рекомендац╕╖, що "кожен повинен бути самим собою" (Васильев 1989: 170). Однак "не можна увесь час залишатись самим собою. Ус╕ляке видовище захоплю╓ нас при наступн╕й психолог╕чн╕й умов╕: з якимось ╕з персонаж╕в ми "злива╓мося душею" (ототожню╓мо себе з ними) ╕ пот╕м турбу╓мося за кожен ╖х вчинок" (Добрович 1987: 203).

╢ рекомендац╕╖, що спочатку "людина повинна знайти себе" (Сартр 1989: 344), а пот╕м обов'язково "т╕льки бути самим собою" (Маркузе 1995: 170); "не поступатися сво╖ми принципами, "бути самим собою", нав╕ть в незвичайних, неоч╕куваних (як ╖х тепер прийнято називати - екстремальних) ситуац╕ях" (Семке 1991: 233).

В сучасному м╕стицизм╕ превалю╓ положення про те, що "хто хоче бути Майстром, не повинен втрачати себе" (Меррел-Вольф 1993: 106). Тобто робиться акцент на те, що медитац╕я "зб╕льшу╓ силу вол╕" (Макгонигал 2012: 42).

В рел╕г╕╖ також залиша╓ться важливим те, що людина ма╓ бути осторонь, "в╕дмовитися в╕д св╕ту - для брахман╕в означало стати вище за будь-як╕ вчинки" (Швейцер 2002: 49). "Брахмани мали см╕лив╕сть з╕знатися, що медитац╕╖ про св╕т не м╕стять в соб╕ н╕чого етичного" (Швейцер 2002: 49). Але для людини медитац╕я да╓ багато корисного. Медитац╕я використовувалася в доязичницьк╕ часи, ╕ "в язичництв╕ дом╕ну╓ особист╕сне сприйняття Божественного через обряд, медитац╕ю" (Колодний 2013: 102).

Ще з язичницько╖ давнини в╕домо, що медитац╕я да╓ людин╕ гармон╕ю, "вр╕вноважуючи лад ╕ безлад" (Колодний 2009: 139). "Медитац╕ю можна розглядати як деавтоматизац╕ю звичних нам псих╕чних структур - медитуючий виходить за меж╕ лог╕чно-структурно╖ св╕домост╕. Виника╓ особливий стан св╕домост╕, при якому в╕дбува╓ться н╕би "злиття" з об'╓ктом медитац╕╖, "розчинення" в ньому, втрата уявлення про меж╕ власно╖ особистост╕" (Поликарпов 1987: 90). Але коли ми кажемо про втрату меж власно╖ особистост╕, то торка╓мось питання людського "Я" ╕ "╤НШОГО".

В медитац╕╖ втрача╓ться особист╕сть ╕ "поки ╓ медитуючий, нема╓ медитац╕╖" (Кришнамурти 1993: 162), "подв╕йн╕сть зника╓. Ось в чому медитац╕я" (Кришнамурти 1994: 254). Саме тому в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ багато промов про неподв╕йн╕сть. Цих промов чимало ╕ в постмодерн╕зм╕, бо ╤НШИЙ постмодерну - це стан неподв╕йност╕. Цей стан для людини - як просв╕тлення. З цього приводу, обговорюючи ц╕нност╕ прадавнього буддизму, постмодерн акценту╓ увагу на тому, що "просв╕тлення можна досягти не внасл╕док тривалого процесу самовдосконалення протягом багатьох перероджень" (Мещеряков 1988: 138-139), а внасл╕док складного життя в сусп╕льств╕, досягти спонтанно. Тобто постмодерн╕стськ╕ тенденц╕╖ зн╕мають багато м╕фолог╕чних нашарувань. Але основне залиша╓ться. Розглядаючи медитац╕ю по в╕дношенню до ╤НШОГО постмодерна залиша╓ться те, що вона вбива╓ в людин╕ др╕б'язков╕сть, "У вас з`явля╓ться таке в╕дчуття, наче ви перебува╓те в якомусь п╕днесенн╕, можна ясно ╕ ч╕тко бачити, що в╕дбува╓ться, усв╕домити, що саме ╓ по-справжньому важливим" (Рейнуотер 1992: 146). Коли в людин╕ вмира╓ неважлив╕сть то це додатковий механ╕зм саморегуляц╕╖. Цей додатковий механ╕зм ╕ ╓ ╤НШИЙ постмодерну. В╕н з'явля╓ться в складних умовах соц╕ально╖ адаптац╕╖, з'явля╓ться спонтанно як компенсац╕я недол╕к╕в. В╕н може виникнути ╕ в процес╕ медитативно╖ практики. Але перед спонтанн╕стю ╕ медитац╕╓ю у людини були роздуми, подв╕йн╕сть. "Якщо за сво╓ю природою ми схильн╕ до роздум╕в, то вона приведе нас в стан медитац╕╖" (Арнхейм 1994; 115). Ця схильн╕сть приводить нас до спонтанно╖ компенсац╕╖ при надто глибоких роздумах, приводить до медитац╕╖. Адже "медитац╕я почина╓ться з розум╕ння всього, що вас сформувало, з розум╕ння самого себе" (Кришнамурти 1995: 13).

Роздуми ╕ вс╕ляк╕ зображувальн╕ уявлення не полишають людину, хоч вона певний час ╕ в╕дстороню╓ться в╕д них при медитативних нашаруваннях, при медитативних станах св╕домост╕. У мистецтв╕ й л╕тератур╕ зображувальн╕ образи присутн╕. Л╕рика може бути медитативною, а може бути зображувальною. Тобто може бути р╕зною. Але це форми. Зм╕ст - це життя ╕ смерть. Як жанр "медитац╕я" (лат. Meditation - роздум) - ф╕лософський в╕рш на "в╕чн╕" теми (добро ╕ зло, життя ╕ смерть, мить ╕ в╕чн╕сть), розгорнутий як роздум, м╕ркування, ф╕лософствування, виражен╕ у л╕ричн╕й манер╕" (Б╕лоус 2013: 165). Це прогляда╓ться у р╕зних видах мистецтва. Медитативн╕сть ╕ л╕ричн╕сть мають багато под╕бного, коли зображуван╕сть в╕дходить на другий план. Адже ╕ особист╕сть в╕дходить на другий план, а на перший план виходить нова особист╕сть, виходить ╤НШИЙ постмодерну.

Невимовн╕сть. Стан ╤НШОГО постмодерну - це невимовне. Цей стан неможливо достеменно визначити. До невимовного можна в╕днести певн╕ явища. Однак у постмодерн╕зм╕ "невимовне ╕сну╓ насправд╕. Воно ма╓ св╕й прояв; це - м╕стичне" (Деррида 2001: 261). Тобто тут питання вир╕шу╓ться традиц╕йно. Невимовне записують в стани м╕стичного характеру. Але стан ╤НШОГО постмодерну запису╓ться в б╕льш широку групу явищ, адже стан ╤НШОГО виходить за меж╕ рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, хоча характеристики цього ╤НШОГО часто сп╕впадають з деякими м╕стичними станами. Тому слушно розглянути ╤НШОГО як невимовного в розум╕нн╕ постмодерн╕стських напрямк╕в пов'язуючи ╕з загальними питаннями культури.

В невимовне записують рел╕г╕йно-м╕стичну культуру ╕ мистецтво в ц╕лому. Людв╕г В╕тгенштейн "вважав ╖х непояснювальними, у всякому раз╕ невимовними" (Паскаль 1993: 135). "Сфера рел╕г╕йного - це сфера невимовного (непоказного), "м╕стичного". Рел╕г╕йн╕ "форми життя" п╕знього В╕тгенштейна теж не п╕ддаються анал╕зу" (Грязнов 1990: 245). Але, чи все так невимовне в так╕й величезн╕й рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕? Мабуть н╕. Багато чого вимовного, яскравого, показового. А мистецтво? Там взагал╕ показове, виразне. Також вираз ритуал╕стика рел╕г╕йних культ╕в. Але "рел╕г╕йний досв╕д, досягнувши сво╖х вершин (або глибин), ста╓ невимовним" (Вейдле 2001: 194). Це можна в╕днести до ус╕лякого рел╕г╕йного досв╕ду, ус╕ляко╖ рел╕г╕╖. Адже людина як рел╕г╕йна, так ╕ не рел╕г╕йна ма╓ в сво╓му досв╕д╕ стан, який складно передати словами. Такий психолог╕чний стан ф╕ксували ще ╕нду╖стськ╕ Упан╕шади, вказуючи на "деяке невимовне переживання все╓дност╕ в "тур╕╖" (Костюченко 1983: 202). Твердження про невимовн╕ стани людини переходить з ╕нду╖зму до буддизму. Наприклад, "чань-буддисти кажуть про неможлив╕сть висловити "к╕нцевий" стан св╕домост╕ в словах" (Нестеркин 1984: 75). Ця неможлив╕сть пов'язана з тим, що мова йде саме про той стан, який не ма╓ зм╕сту, який порожн╕й, пустий. Але цей стан ╕сну╓, в╕н ╓ певним феноменом псих╕чного життя людини. Цей стан самодостатн╕й. Стан самодостатност╕ не ма╓ зм╕сту, "самодостатн╓, позбавлене зм╕сту" (Ясперс 1997: 152). Зв╕дси й порожнеча, порожнист╕сть. На цю порожнист╕сть особливо загострю╓ увагу буддизм ╕ даосизм. Для даосизму - "це дивна "пустота" (сюй кун), що сприя╓ повному спокою серця. Це вторгнення в наш досв╕д основи нашого буття ╕ всього св╕ту. "Справжня порожнеча - не порожня, справжн╓ ╕снування не ╕сну╓". Цю порожнечу не можна вважати просто н╕чим; вона ╓ невимовне, "Зовс╕м ╤нше" (Руссель 1997: 341).

Про невимовн╕сть каже ╕ християнський м╕стицизм, хоча тут ╕ проглядаються деяк╕ характеристики цього невимовного. Наприклад, важлив╕сть любов╕. Та все одно "в ньому не можна сказати н╕чого позитивного, його можна визначити т╕льки шляхом заперечення, воно - "Н╕що" (Екгарт), п╕знати його можна т╕льки за допомогою ╕ррац╕онального переживання любов╕" (Микола Кузанський). Чи не сп╕впада╓ наша м╕стика як чисте ╕ррац╕ональне переживання з м╕стикою негативно╖ теолог╕╖, яка теж утверджувала ╕ррац╕ональн╕сть ╕ неп╕знан╕сть м╕стичного предмету?" (Гессен 1999: 58). Те, що можемо п╕знати, вимовля╓ться, ф╕ксу╓ться як конкретика, як факт розум╕ння реальност╕, розум╕ння, яке в╕добража╓ цю реальн╕сть. Це наукове. Ф╕лософ╕я ╕нтегру╓ науков╕ знання. Вони вимовн╕. А м╕стика каже про невимовне, суб'╓ктивне. Одна людина пережива╓ под╕бне, а ╕нша - не пережива╓; ╕ таке суб'╓ктивне для не╖ не ╕сну╓.

Невимовне м╕стик╕в наука теж може досл╕джувати ╕ давати поради з цього приводу. Вона об'╓ктиву╓ те суб'╓ктивне, яке переживають м╕стики, ф╕ксу╓ як факт псих╕чного життя людини. М╕стик ута╓мничу╓ сво╖ пережит╕ особлив╕ стани св╕домост╕. Отже "м╕стики в╕дпов╕дають, що екстатичне знання, в силу само╖ сво╓╖ переваги, виходить за меж╕ вс╕ляко╖ мови, будучи н╕мим знанням. Його досягають т╕льки власними зусиллями, поодинц╕, ╕ м╕стична книга, на в╕дм╕ну в╕д науково╖, ╓ не вчення про трансцендентальну реальн╕сть, а опис, який веде до ц╕╓╖ реальност╕, - шлях, пут╕вник для розуму, що прагне абсолютного. М╕стичне знання невимовне ╕ за сво╓ю природою безсловесне" (Ортега-и-Гассет 1991: 106). Але ╕сну╓ чимало речей, як╕ невимовн╕ ╕ незрозум╕л╕ ╕нш╕й людин╕, котра не мала под╕бного досв╕ду. Наприклад, якщо людина н╕коли не вживала кислого ╕ не ма╓ з цього приводу свого особистого досв╕ду, то ск╕льки ╖й не кажи, що лимон кислий, вона все одно цього не в╕дчу╓. ╤ слина при уявленн╕ про лимон вид╕лятися не буде, коли у людини нема╓ досв╕ду споживати кисле. Такий стан речей в╕дноситься до багатьох процес╕в псих╕чного життя людини. Наприклад, "процес ╕нту╖тивного осягнення, хоч ╕ не м╕стить в соб╕ н╕чого та╓много, м╕стичного, не може бути у вс╕й сво╖й повнот╕ виражений у сувор╕й формальн╕й систем╕. Це один ╕з приклад╕в того, чому неможливим ╓ вивчення наукового досл╕дження т╕льки засобами формально╖ лог╕ки" (Копнин 1973: 124). Або "свобода як ╕ благодать не може бути виражена мовою причинност╕" (Марсель 1995: 143).

╤сну╓ позанаукове знання, яке уточню╓ невимовне. М╕стика ╕ мистецтво намагаються передати це невимовне знання в символах. Та коли у людини з цього приводу не було свого особистого досв╕ду, то вона може н╕чого ╕ не зрозум╕ти з приводу невимовного стану. Не дивно, що дехто не розум╕╓ м╕стичне або мистецьке, незрозум╕лими ╓ для нього т╕ в╕дчуття ╕ почуття.

Попри це, ще можна сказати, що невимовн╕сть не ╓ однозначною характеристикою стану ╤НШОГО. ╤ взагал╕, невимовн╕сть ╓ характеристикою багатьох стан╕в. Але рел╕г╕йно-м╕стична культура робить акцент саме на ц╕й характеристиц╕. За махаяна-буддизмом вища реальн╕сть "не може бути виражена словами або описана" (Завадская 1977: 15). Це "виражено в "Упан╕шадах" в розпов╕д╕ про те, як мудрець на багаторазове питання учня, що, власне, ╓ "Брахман", в╕дпов╕да╓ мовчанням, пояснюючи його подив вказ╕вкою, що якраз цим в╕н пов╕домив, хто виклика╓ духа, ╕ це - невимовне в словах" (Франк 1990: 451).

М╕стична культура посила╓ться на стан людини як "стан знання, яке неможливо описати звичайною мовою" (Тэйлор 2001: 21). Сучасн╕ досл╕дження м╕стицизму теж кажуть, що цей "стан важко виразити словами, неможливо над╕лити словами" (Моуди 1994: 313). Та й сам сучасний м╕стицизм пост╕йно "говорить про невизначен╕ стани ╕снування" (Кастанеда 1992: 603).

Сучасна ф╕лософ╕я, малюючи узагальнююч╕ картини св╕ту, про невимовне каже як про м╕стичне. Ч╕тко ф╕ксу╓ться те, що "╓, звичайно, дещо невимовне. Воно показу╓ себе; це - м╕стичне" (Витгенштейн 2008: 218). Але ф╕лософ╕я, узагальнюючи знання, не може поставити осторонь мистецтво. Невимовне ╓ ╕ в мистецтв╕, а не т╕льки в м╕стиц╕. Оц╕нюючи живопис: "Ваш╕ картини глибоко зач╕пають мене, - пише Тагор, ще не охолонувши в╕д першого враження ("перше враження - найв╕рн╕ше"). - Картини ваш╕ ясн╕, ╕ все ж ╖х не поясниш словами" (Сидоров 1985: 17).

Невимовне присутн╓ в м╕стиц╕, мистецтв╕, л╕тератур╕, в людин╕ взагал╕. Людина в╕дчува╓ "невимовну порожнечу" (Де Ман 2002: 32). Тобто до невимовност╕ дода╓ться ще ╕ порожнеча, що ми пост╕йно зустр╕ча╓мо особливо в сучасному буддизм╕ як предмет╕ постмодерну, на чому взагал╕ зосереджу╓ться постмодерн╕зм. "Перех╕д в╕д модерн╕зму до постмодерн╕зму засв╕дчив в╕дродження буддизму в зах╕дному св╕т╕, оск╕льки головн╕ ╕де╖ постмодерн╕зму зливаються ╕з запереченням сутност╕ в буддизм╕" (Зганг 2003: 52). Заперечення сутност╕ ╕ да╓ порожнечу. Стан ╤НШОГО - це стан порожнеч╕.

В ц╕лому постмодерн╕зм продовжу╓ традиц╕ю розум╕ння стану невимовност╕ ╕ порожнеч╕ як м╕стичного, в╕ддаючи перевагу в контекст╕ м╕стичних стан╕в. Тут "м╕стична душа активно роз╕гру╓ увесь всесв╕т в ц╕лому ╕ в╕дтворю╓ в╕дкрит╕сть Ц╕лого, в якому неможливо н╕чого бачити, споглядати" (Делёз 2001: 321). Але це знання. Це "загадкове знання, яке не п╕дда╓ться розум╕нню" (Лиотар 1998: 59). Постмодерн╕зм виводить це знання за меж╕ м╕стицизму, вкручуючи його в мистецтво як п╕днесене. Тут "П╕днесене потребу╓, скор╕ше, деяко╖ негативно╖ онтолог╕╖" (Лиотар 2004: 91). Але "╕м'я не гра╓ н╕яко╖ рол╕, мова йде про непо╕меноване" (Лиотар 2004: 91). Та все одно "невимовне переплетене або перетина╓ться з "вираженим" (Деррида 2001: 274). ╤НШИЙ все одно за деякий час виходить у св╕т. Тому можна з╕брати певн╕ характеристики ╤НШОГО, т╕ характеристики, як╕ вважаються властивостями цього ╤НШОГО. Ц╕ властивост╕ розкидан╕ по р╕зних текстах постмодерн╕стсько╖ культури. Ось вони: Безкомпром╕сн╕сть, Безпосередн╕сть, Безстрашн╕сть, Бутт╓в╕сть, Вище, Вищ╕сть, В╕дсторонен╕сть, ╤нш╕сть, Медитативн╕сть, М╕цн╕сть, Невиб╕рков╕сть, Невимовне, Нев╕дворотн╕сть, Нев╕дхильн╕сть, Нед╕яльн╕сть, Недр╕б'язков╕сть, Незахоплен╕сть, Необумовлен╕сть, Нерухом╕сть, Несу╓тн╕сть, Присутн╕сть, Розкут╕сть, Розчинен╕сть, Серйозн╕сть, Теперешн╕сть, Сила, Cпонтанн╕сть, Чистота.

Торкнемось деяких характеристик-властивостей ╤НШОГО, представлених у текстах постмодерну.

"Я", помислити себе. В постмодерн╕ розмова йде "про безсилля помислити ц╕ле, як про те, щоб помислити соб╕ самого себе, а це значить, що думка завжди знаходиться у стан╕ окамен╕лост╕, вивиху, катастрофи" (Делёз 2004: 481).

Медитац╕я. "Наприклад: "Ран╕ше я позначав суверенну операц╕ю через вираження "внутр╕шн╕й досв╕д" ╕ "межа можливого". Зараз я позначаю ╖╖ також як "медитац╕ю". Зм╕на сл╕в означа╓ нудьгу в╕д використання одного слова, яким би воно не було ("суверенна операц╕я" - це найнабридлив╕ше з ус╕х висловлювань: "косм╕чна операц╕я" звучало б не так оманливо); мен╕ б╕льше подоба╓ться "медитац╕я", однак у не╖ дуже набожний вид" (Деррида 2000: 432).

Невимовн╕сть. У постмодерн╕зм╕ "Невимовне ╕сну╓ насправд╕. Воно ма╓ св╕й прояв; це - м╕стичне" (Деррида 2001: 261).

"Невимовне переплетене або перетина╓ться з "висловлюваним" (Деррида 2001: 274).

Неназване. "╤м'я ж не гра╓ н╕яко╖ рол╕, мова йде про не╕меноване" (Лиотар 2004: 91).

Позарозум╕ння. "Загадкове знання, яке не п╕дда╓ться розум╕нню" (Лиотар 1998: 59).

Вище-п╕днесене. "П╕днесене потребу╓, скор╕ше за все, деяко╖ негативно╖ онтолог╕╖" (Лиотар 2004: 91).

В╕дсторонення. Стан ╤НШОГО - це стан в╕дсторонення в╕д усього що ╓ в псих╕ц╕ людини, що заважа╓ д╕яти ц╕леспрямовано. Тенденц╕╖ постмодерн╕зму показують, яким чином цей стан в╕дсторонення присутн╕й при самодистанц╕юванн╕ людини, коли людина засв╕дчу╓ сво╖ спонукання. Постмодерн╕зм демонстру╓ стан самодистанц╕йованост╕ людини на приклад╕ творчост╕ л╕тератора. Постмодерн╕зм стверджу╓, що "ми повинн╕ зрозум╕ти псих╕чний механ╕зм письма як насл╕док його д╕алогу з самим собою (з ╕ншим), як форму авторського самодистанц╕ювання - як спос╕б розщеплення письменника на суб'╓кта висловлювання-процесу ╕ суб'╓кта висловлювання-результату" (Кристева 2004: 176). В╕дсторонен╕сть ╕ самодистанц╕ювання б╕льше проявля╓ться при висловлюванн╕-процес╕, адже письменник перебува╓ в стан╕ б╕льш близькому до стану ╤НШОГО (стану в╕дсторонення або стану самодистанц╕ювання). Коли письменник знаходиться при висловлюванн╕-результат╕, то в╕н в╕дстороню╓ться в╕д стану ╤НШОГО в свою ╕нтелектуальну сферу, в сво╖ уявлення про пережите.

Йдуть думки. "Руйнування ╕люз╕й" (Кристева 2010: 138).

"Музика прагне руйнац╕╖, руйнац╕╖ ус╕лякого роду, вгасання, зламу" (Делёз & Гваттари 2010: 498).

"Руйнац╕я ╕люз╕й перетворю╓ться на красу, що особливо ч╕тко в╕дчува╓ться в ж╕ночих портретах" (Кристева 2010: 138).

"М╕стична душа активно роз╕гру╓ увесь всесв╕т в ц╕лому ╕ в╕дтворю╓ в╕дкрит╕сть Ц╕лого, в якому н╕чого не бачити, не споглядати" (Делёз 2001: 321).

В стан╕ ╤НШОГО думки йдуть, в╕дходять. Виника╓ в╕дчуття небуття. Але в постмодерн╕зм╕ розум╕╓ться так, що це в╕дчуття небуття все ж таки супроводжу╓ прояви людини, супроводжу╓ ╖╖ д╕╖, коли людина щось робить, розкриваючи сво╓ ╕снування. На приклад╕ л╕тературно╖ творчост╕ можна говорити про "Зчеплення письма з небуттям" (Кристева 2004: 208).

╤НШИЙ як поглиблений стан - це небуття, коли йдуть думки, зникають думки з голови. Це не повсякденний стан людини; хоча в цьому стан╕ вона може д╕яти, жити, робити сво╖ справи. Повсякденний стан людини - це коли вона розм╕ркову╓, коли присутн╕й вольовий ╕мпульс, працю╓ думка. Але в ц╕й реал╕стичн╕й ситуац╕╖ життя присутн╓ ╕ не╕снуюче, те ╤НШЕ, про яке нагадують нам тексти постмодерн╕стсько╖ культури. Особливо таке демонстру╓ п╕днесене, поетичне. Отже, "в нашому сусп╕льств╕ саме лог╕ка звичайно╖ мови обумовлю╓ читання поетичних текст╕в: ми зна╓мо, що те, що вимовля╓ться за допомогою поетично╖ мови, не ╕сну╓ (з точки зору лог╕ки звичайно╖ мови, ╕ тим не менш для нас прийнятно буття цього небуття. ╤ншими словами, ми уявля╓мо соб╕ це буття (це ствердження) на тл╕ небуття (заперечення, винятку)" (Кристева 2004: 269).

Виника╓ питання: як передати стан ╤НШОГО? В м╕стичн╕й культур╕ ╕ л╕тератур╕ таке переда╓ться запереченням лог╕ки. Це можна бачити на приклад╕ поетичних твор╕в. В них м╕стик ╕ митець зд╕йснили "цю поетичну функц╕ю безперервного заперечення лог╕ки" (Кристева 2004: 282). Тут "порожня сцена ("пустельна глад╕нь"), яка в╕др╕зня╓ться в╕д т╕╓╖, на як╕й ми виступа╓мо як суб'╓кти лог╕ки" (Кристева 2004: 284). ╤ тут "суб'╓кт в╕дкида╓ зм╕ст власного позасв╕домого" (Кристева 2004: 285), заперечу╓ прояв позасв╕домого. Адже в стан╕ ╤НШОГО присутня повна св╕дом╕сть, повна усв╕домлен╕сть, самоусв╕домлення, ╕ нема╓ н╕яких позасв╕домих ╕мпульс╕в, нема н╕яких думок, як╕ виринають ╕з позасв╕домого. А якщо щось ╕ з'явля╓ться, як╕сь думки, то вони заперечуються ╕ зникають. З цього приводу постмодерн╕стське розум╕ння схильне вважати, що "в сам╕й основ╕ "╕нтелекту", тобто знакового (мовного) мислення, лежить акт заперечення" (Кристева 2004: 286). Коли ╓ заперечення, то нема ╕ суб'╓кта, який щось стверджу╓, тим самим стверджуючи себе. Однак суб'╓кт не може зникнути. В╕н просто ста╓ ╕ншим, не под╕бним до того суб'╓кта, який був, а ╕ншим. Цей ╕нший може бути тим ╕ншим, про якого говорить постмодерн. Але в╕н, цей постмодерн╕зм, твердить ╕ не про одного ╕ншого. Тема ж нашого ╤НШОГО - це коли людина, або ╕ншими словами, я "не можу взятися за роботу, яку змушений був покинути через цю нищ╕вну думку" (Кристева 2004: 289). Тут зв╕сно "суб'╓кт зника╓ тод╕, коли зника╓ мислення за допомогою знака" (Кристева 2004: 287). Але ╤НШИЙ постмодерну розгляда╓ться, в основному той, який в╕дроджу╓ться (Кристева 2004: 289). Попри вс╕ляк╕ руйнац╕╖, проходження через "стан н╕що", "стан небуття" людина все ж таки в╕дроджу╓ться. "Безпосередн╕сть музики, яка основана на небутт╕" (Кристева 2004: 323) сво╖м впливом все таки в╕дроджу╓ людину, очищу╓ ╖╖. Катарсис очищу╓. Катарсис - це очищення.

╤НШИЙ. ╤НШИЙ постмодерну - це такий стан "Я", при якому "воно внутр╕шньо визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе - саме таке самоп╕знання та самооц╕нка притаманн╕ постмодерн╕стському розум╕нню особистост╕" (Орт╕с 2003: 477).

В постмодерн╕зм╕ ╤НШИЙ под╕бний сакральному. Тут у людини одна ╓дина спрямован╕сть саморегуляц╕╖. Отже "сакральн╕сть, сутн╕сть яко╖ поляга╓ в тому, що суб'╓кт осмислю╓ наявн╕сть Одного ╕нтенц╕онального центру, який керу╓ вс╕╓ю мережею в╕дм╕нностей" (Кристева 2004: 36). Але тут суб'╓кт особливо не мислить. В╕н в╕дразу спрямовано д╕╓, коли склада╓ться ситуац╕я, що вкрай потребу╓ якихось д╕й.

╤НШИЙ. Розглядаючи процес д╕╖ на приклад╕ письма ╕ читання постмодерн╕зм ф╕ксу╓ можлив╕сть присутност╕ ╤НШОГО. Людина, "коли пише, виявля╓ться тою ж самою людиною, яка чита╓, а отже, ста╓ "╕ншим" для самого себе" (Кристева 2004: 211). Стати ╤НШИМ - це мати глибинн╕ регуляторн╕ механ╕зми при творчих д╕ях. Це мати особливий стан, не повсякденний.

╤НШИЙ, регулюючи повед╕нку людини з ╖╖ середини в╕дстороню╓ вс╕ляк╕ думки, як╕ заважають рухатися в напрямку досягнення мети, в╕дстороню╓ вс╕ляк╕ системи думок, як╕ складаються ╕ заважають. В╕дмова бути системою хибних, застар╕лих думок, що заважають рухатися вперед, в╕добража╓ться в результатах творчост╕, в музиц╕, в поез╕╖. "В╕дмовляючись бути системою, поез╕я ста╓ запереченням ╕ самозапереченням" (Кристева 2004: 212). Через заперечення поез╕я демонстру╓, як людський дух вста╓ проти всього в╕джилого, старого, смердючого.

╤НШИЙ. Ми ма╓мо справу з тим, що людина в сво╓му конкретному житт╕ "визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477). А це - як конкретний псих╕чний стан.

╤НШИЙ. В постмодерн╕зм╕ розглядаються протиставлення простору повсякденного та ╤НШОГО, простору стану душ╕, який не новий, ╕ простору того стану душ╕, який зовс╕м новий, незнайомий, тобто ╤НШИЙ в╕д повсякденно знайомого. Прикладом може бути прост╕р, який досл╕джувався при розгляд╕ л╕тературних жанр╕в.

Постмодерн, розглядаючи прост╕р на приклад╕ того простору, який представлений в такому л╕тературному жанр╕, як роман, заф╕ксував протиставлення "ТЕ Ж САМЕ та ╤НШЕ" (Кристева 2004: 572). ╤ тут те саме: "власний (прост╕р) не вселя╓ почуття впевненост╕, ╕нший (прост╕р), незважаючи на пов'язану з ним небезпеку ╕ важк╕ випробування, виявля╓ться б╕льш благородним" (Кристева 2004: 573). Тобто ╤НШЕ ма╓ ц╕нн╕сть, а не т╕льки те, що знайоме, звичне, на╖жджене, повсякденне, щоденне.

Ставлячи питання "чи можна отримати могутн╕сть наркотика, не вживаючи його, не перетворюючись в одурманений непотр╕б?", (Делёз 2004а: 39) постмодерн в╕дпов╕да╓, що можна. Людина може мати стан могутност╕ не вживаючи т╕ чи ╕нш╕ стимулюючи речовини. Для цього т╕ло людини ма╓ сво╖ природн╕ стимулююч╕ речовини. Якщо ╖х синтез посилиться, то людина отриму╓ певний стан могутност╕. Але тод╕ людина буде переживати стан ╤НШОГО, в╕дчуватиме, що вона ╕нша, не така, як була у сво╓╖ повсякденност╕. Постмодерн╕зм ф╕ксу╓, що в цих процесах бере участь афект. "Афект - це не в╕дчуття, це - становлення, яке перевищу╓ можливост╕ того, хто через це становлення проходити (хто ста╓ ╕ншим)" (Делёз 2004а: 178).

З цього приводу постмодерн╕зм вжива╓ такий терм╕н як "трансверсальн╕ стосунки". Тут постмодерн╕зм стверджу╓, що "в трансверсальних стосунках, де афекти, як╕ викликан╕ чим-небудь (гомосексуал╕зм, наркотики ╕ т. д.), завжди можуть бути отриман╕ ╕ншими засобами" (Делёз 2004а: 24). А з приводу отримання стану ╤НШОГО може бути чиста спонтанн╕сть, коли людиною накопичу╓ться той прояв, через який вона розгляда╓ саму себе, що компенсу╓ться виникненням стану ╤НШОГО або безпосередньою д╕╓ю.

Людям, як╕ мають власне "я", властиво не розглядати самих себе, вони н╕коли цим не займаються, проте вони д╕ють.

"Подв╕йн╕стю, "двом" завжди властиво спостер╕гати за д╕╓ю" (Кристева 2004: 365). А внасл╕док цього процесу, внасл╕док подв╕йност╕, може бути спонтанне виникнення стану ╤НШОГО, стану не-подв╕йност╕. Не можна сказати, що спостереження за власними д╕ями ╓ штучною вправою, тобто медитац╕╓ю, адже це така властив╕сть людсько╖ псих╕ки як самосв╕дом╕сть. Однак в медитативних практиках застосову╓ться ця властив╕сть, властив╕сть спостер╕гати себе. Виника╓ питання: чому застосовуються властивост╕ самосв╕домост╕ в штучних практиках медитац╕╖? А в╕д потреби. У людини ╓ потреба мати не повсякденн╕ стани сво╓╖ св╕домост╕, а особлив╕, нов╕, ╓ потреба оновлюватись, щоб одночасно це було ╕ як регуляц╕я. Тобто у людини ╓ потреба переживати стан ╤НШОГО, стан трансценденц╕╖. Постмодерн говорить не просто про потребу, а про "жагу трансцендентного" (Делёз 2004а: 188).

╤НШИЙ. Стан ╤НШОГО пов'язаний з тим зв'язком, "який необх╕дно припинити" (Деррида 1999: 629). Це стан ПРИПИНЕННЯ. Це "спок╕й перебування в соб╕" (Деррида 1999: 626). Це те, що припиня╓ вс╕ляк╕ прояви. В людин╕ це "процес в╕дстороненого ставлення до себе" (Деррида 1999: 632).

Поза бажанням. Постмодерн╕зм пом╕ча╓, що в стан╕ ╤НШОГО у людини нема╓ бажань, нема╓ потреби в зовн╕шн╕х враженнях. Бува╓ так, що "знайшли сам╕сть ╕ б╕льше нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273). Стан людини, коли в не╖ в╕дсутня потреба в зовн╕шн╕х враженнях, сп╕впада╓ з╕ станом ╤НШОГО. В стан╕ ╤НШОГО у людини також в╕дсутня потреба у зовн╕шн╕х враженнях. Б╕льше того, ми бачимо, що за постмодерн╕стськими концептами ╕ сам╕сть людини сп╕впада╓ з ╤НШИМ.

Поза бажанням. П╕д ╤НШИМ постмодерн╕зм часто розум╕╓ вищий стан людини, або Вищу людину. Ця Вища людина не ма╓ н╕яких бажань ╕ потреб. Отже "вища людина вже не ма╓ потреби нав╕ть в Богов╕" (Делёз 1999: 178). Д╕йсно, людина може мати такий стан, що у не╖ нема╓ бажань ╕ потреб. Цей стан у людини трима╓ться деякий короткий час. Пот╕м у людин╕ знову пробуджуються ╕ бажання, ╕ потреби. ╤НШИЙ, або Вища людина, волод╕╓ собою; тобто волод╕╓ емоц╕ями, бажаннями. Але це - в певн╕й м╕р╕. Потреби все одно штовхають людину до певних д╕й.

Поза бажанням. ╤НШИЙ постмодерну не ма╓ однозначност╕. Воно торка╓ться ╕ реальност╕ особливого стану як не свого, ╕ суб'╓ктивного св╕ту людини, де ╕нше - як щось сво╓. Тут м╕ж певним "принципом ╕ тим, що з'явля╓ться як його ╕нше, а саме, принцип реальност╕ як його ╕нше, потяг до смерт╕ як сво╓ ╕нше" (Деррида 1999: 445). Тут принцип реальност╕ "в╕дмовля╓ться в╕д якого б то не було задоволення ╕ бажання, в╕д якого б не було автоафективного ставлення, без якого неможливе виникнення н╕ бажання, н╕ задоволення" (Деррида 1999: 446).

За постмодерн╕стськими поглядами "в самому "я" принцип задоволення бере гору над принципом реальност╕, чим наносить шкоду всьому орган╕зму" (Деррида 1999: 448).

Спонтанн╕сть. Виникнення стану ╤НШОГО ╕ взагал╕ ус╕лякого трансцендентного, яке може статися в людин╕, постмодерн╕зм пов'язу╓ з процесами, як╕ виникають раптово, спонтанно, мимовол╕. "Мимов╕льне зд╕йснення - трансцендентна межа" (Делёз 1999: 128). "Зам╕сть дов╕льного розуму, дов╕льно╖ пам'ят╕ або дов╕льно╖ уяви - т╕ ж сам╕ здатност╕, але в мимов╕льн╕й ╕ трансцендентн╕й форм╕" (Делёз 1999: 128). В ц╕й форм╕ працюють так╕ творч╕ рухи як романтизм, символ╕зм, сюрреал╕зм. "Вони волають то до трансцендентно╖ меж╕, де реальне ╕ уявне проникають одне в одне ╕ з'╓днуються; то до гостроти ╖х меж╕, як на лез╕ в╕дм╕нност╕" (Делёз 1999: 135).

Одкровення, Осяяння. Постмодерн╕зм у роздумах про стан ╤НШОГО вид╕ля╓ ╕з вищих стан╕в св╕домост╕ "к╕нцеве одкровення" (Делёз 1999: 77) ╕ стан "п╕дсумкового осяяння" (Делёз 1999: 112). Ц╕ стани виникають поза вольовим ╕мпульсом. Вони ╓ творчими станами. Адже "неможливо створювати т╕льки за допомогою вольового зусилля" (Делёз 1999: 46).

Стани "п╕дсумкового осяяння" (Делёз 1999: 112) ╕ "к╕нцеве одкровення" (Делёз 1999: 77) дають припущення, що у людини перед цим вже були ╕ осяяння, ╕ одкровення. Але тут робиться акцент на тому, що ╕снують особлив╕ осяяння ╕ одкровення. Вони не стають в протир╕ччя з вольовим ╕мпульсом. Вони сам╕ - вольовий ╕мпульс певного роду. А отже можна вважати, що мова йде про стан ╤НШОГО. Постмодерн╕зм стверджу╓, що такий стан людина отриму╓ "в╕д мистецтва к╕нцеве одкровення" (Делёз 1999: 77). Але коли йде опис цих стан╕в, то ми вгаду╓мо переживання м╕стик╕в. Тобто ╕ м╕стики, ╕ митц╕ переживають под╕бн╕ стани. Опис цього стану можна побачити ╕ у ф╕лософ╕в. Так "деяк╕ неоплатон╕ки використовували одне дуже точне слово, для того, щоб описати початковий стан, який переду╓ вс╕лякому розвитку, розгортанню, вс╕лякому поясненню: повнота, що згорта╓ множинн╕сть в ╢дине ╕ стверджу╓ ╢дн╕сть множинност╕" (Делёз 1999: 71). Так╕ описи нас повертають до розгляду стану ╤НШОГО. Саме в цьому стан╕ в╕дстороню╓ться, а точн╕ше, все м╕лке-множинне збира╓ться докупи, п╕дкорюючись ╓диному вольовому ╕мпульсу, який неможливо назвати ╕ вольовим, оск╕льки нема╓ н╕яких зусиль ╕ протиборства.

Одкровення. Постмодерн╕зм оц╕ню╓ одкровення як певний стан людини, коли вона перебува╓ в стан╕ пильнування, коли вона наповнена життям. "Одкровення, при якому б'╓ться тво╓ серце так само, як при житт╕" (Деррида 1999: 336-337). Тобто це не той зм╕нений стан св╕домост╕, коли головним ста╓ позасв╕доме. Цим одкровення под╕бне до стану ╤НШОГО.

Чистота. ╤НШИЙ постмодерну - це чистий, очищений. Це стан п╕сля процесу очищення. Тобто тут не можна в╕дсторонити процес катарсису як очищення. Постмодерн вир╕шу╓ тут питання тим, що "л╕тературне (╕ рел╕г╕йне) уявлення волод╕╓ реальною ╕ уявленою д╕йсн╕стю, що в╕дноситься б╕льше до катарсису" (Кристева 2010: 34). А це трансцендентне, коли все тут йде "до трансцендентно╖ меж╕, де реальне ╕ уявне проникають одне в одне ╕ з'╓днуються" (Делёз 1999: 135). Тобто постмодерн каже про вза╓мопроникнення, р╕вновагу, гармон╕ю. Тут все торка╓ться стану ╤НШОГО, де все це ╓.

Постмодерн╕зм розр╕зня╓ очищення, при якому у людини виника╓ стан ╤НШОГО в╕д очищення, яке виника╓ в╕д мистецтва, в╕д поез╕╖. "Акт поетичного очищення: цей процес сам по соб╕ не чистий, в╕н захища╓ в╕д огидного, занурюючи в нього" (Кристева 2003: 65). Тобто тут можна все розум╕ти ╕ так, що ╕сну╓ глибинне або повне очищення, при якому виника╓ в людин╕ ╤НШИЙ, ╕ ╕сну╓ очищення в╕д певних афект╕в, яке зд╕йсню╓ться впливом мистецтва, впливом поетичного, л╕ричного. Зрозум╕ло, що ми ма╓мо справу ╕з суб'╓ктивними переживаннями, ╕ вим╕рювати глибину очищення - це отримувати неправильн╕ висновки. Але постмодерн╕зм пом╕ча╓, що "очищувати здатний лише Логос" (Кристева 2003: 64). Спираючись на прадавн╕х грецьких ф╕лософ╕в, як╕ в логос╕ не бачили певну однозначн╕сть ╕ по-р╕зному розум╕ли процес очищення, яке да╓ катарсис неможна зрозум╕ти ступ╕нь очищення, що виника╓, коли в людин╕ з'явля╓ться ╤НШИЙ. Процес катарсису по-р╕зному розум╕╓ться р╕зними античними ф╕лософами. Але якщо ми хочемо зблизити очищення у ╤НШОГО з катарсисом прадавн╕х грецьких ф╕лософ╕в, то треба розглядати те розум╕ння катарсису, яке показу╓ под╕бн╕сть до священного. "Набагато ближчим до священного заклинання ╓ ар╕стотел╕вське поняття катарсису. Саме воно дало назву розповсюджен╕й естетичн╕й концепц╕╖ катарсису. Душа, насл╕дуючи пристраст╕ - в╕д захоплення до страждання - за допомогою "мови, зв╕льнено╖ в╕д надм╕рностей" (Кристева 2003: 64). Зв╕льнення в╕д надм╕рностей не т╕льки в мов╕, але й в усьому ╕ншому - це риса процес╕в, притаманних виникненню стану ╤НШОГО. Стан ╤НШОГО - це глибинне, максимальне зв╕льнення в╕д усього надлишкового.

Чистота. Стан ╤НШОГО - це стан чистоти. Цю чистоту з прадавн╕х час╕в бачили у божественному, сакральному. Постмодерн╕зм пом╕ча╓, що "в безл╕ч╕ перв╕сних сусп╕льств, рел╕г╕йн╕ обряди ╓ обрядами очищення" (Кристева 2003: 101). Т╕лесне очищення - це процес штучний. Псих╕чне очищення - також штучний процес. Використовуються медитац╕я, сп╕в, танок, повторення молитов, мантр. Але людина ма╓ ╕ самосв╕дом╕сть як природне людське. Тут завдяки самоспостереженню, самопильнуванню, самоспогляданню без ус╕ляких спец╕альних штучних вправ у людини може спонтанно виникнути стан ╤НШОГО, тобто стан чистоти як результат процесу очищення. Проте, коли людина спец╕ально займа╓ться спостереженням за собою, пильнуванням ╕ спогляданням, то це можна вважати штучними вправами.

Чистота. Постмодерн╕зм розгляда╓ те положення речей, коли людина, що перебува╓ в стан╕ чистоти, може бути "перенесена в найвищий стан" (Кристева 2003: 117). Для рел╕г╕йно╖ людини це "стан бога" (Кристева 2003: 117) або, ╕ншими словами, стан ╤НШОГО. Для цього людина вчиться бачити себе такою, якою вона ╓, що зв╕льня╓ ╖╖, очищу╓ ╕ захища╓. У к╕нцевому п╕дсумку ця людина "да╓ ╕ншого себе" (Кристева 2003: 179), тобто да╓ стан ╤НШОГО, стан який ╓ священним, при якому все ╢дине. Для рел╕г╕йно╖ людини "н╕що не священне поза ╢диним" (Кристева 2003: 146). Цей стан бачиться поблизу "спонтанно╖ ╕ вроджено╖ краси" (Кристева 2003: 212). Тут спонтанн╕сть розгляда╓ться так чи ╕накше, адже вс╕ ц╕ процеси пов'язан╕ з природно-людським процесом самоспостереження.

Катарсис найчаст╕ше не да╓ глибоких стан╕в ╤НШОГО. Бува╓ так, що "катарсичн╕ вигуки насторожують нас в нашому прагненн╕ до покою" (Кристева 2003: 216). Але все одно постмодерн╕зм не розгляда╓ стан ╤НШОГО поза впливом мистецтв, а також рел╕г╕й. ╤ не т╕льки рел╕г╕й, св╕товими нос╕ями яких ╓ християнин, мусульманин, буддист, але ╕ язичник, той язичник, "який витягу╓ свою ауру з╕ сво╓╖ слабкост╕, тобто не з повного ╕ славного т╕ла, однак з╕ сво╓╖ суб'╓ктивац╕╖ в ╤ншому" (Кристева 2003: 218). Тобто тут мова йде про вс╕х, хто "дом╕ну╓ над потягом, творячи опозиц╕ю природн╕й спонтанност╕ - дитяч╕й, тваринн╕й, музичн╕й. Стривожений тим, що треба залишити себе самого задля "безпосередньо╖ людяност╕" (Кристева 2003: 220). Тут можна сказати, що постмодерн╕зм розгляда╓ певний тип людини, який "дом╕ну╓ над собою, насамперед, ╕з холодного розрахунку, який закрива╓ шлях до таланту" (Кристева 2003: 220). Проте ╕ такий, що просв╕тлю╓ться, здобува╓ стан ╤НШОГО, при якому в╕дбува╓ться регуляц╕я, але нема╓ спец╕ально спрямовано╖ д╕яльност╕.

Смуток. ╤НШИЙ постмодерну - це ╕ ╓ Божественне, стан Божественного. Однак в цьому Божественному присутн╓ засмучення. Це - на перший погляд. Тут нема╓ меланхол╕╖. Постмодерн╕зм розум╕╓ все так, що "Тяжк╕сть на серц╕" познача╓ втрату Бога" (Кристева 2010: 14). ╤НШИЙ постмодерну, тобто стан Божественного, не ма╓ н╕яко╖ тяжкост╕ на серц╕. Тут все легко, приходить полегшення. Хоча ззовн╕ може здаватися, що людина пережива╓ смуток. Але це особливий, "м╕стичний смуток" (Кристева 2010: 187). Тобто стан ╤НШОГО - це складний, особливий стан. Щоб його якось зрозум╕ти, треба знати, що з людиною було перед цим ╕ що бува╓ п╕сля переживання цього стану. Зв╕сно, що сила, яка веде до просв╕тлення, - це "украй вольове зусилля" (Дюмулен 2003: 296). Тобто перед станом ╤НШОГО, або станом просв╕тлення, був вольовий ╕мпульс, що компенсувався цим станом ╤НШОГО, станом, який ╓ т╕╓ю ж волею, але без зусиль. Ще з прадавн╕х час╕в розум╕ли "свободу вол╕ як зас╕б досягнення спас╕ння" (Кристева 2010: 131). Тобто п╕сля переживання стану ╤НШОГО виника╓ спас╕ння в╕д упередженост╕, ╕люз╕й, всього хибного ╕ застар╕лого. Зника╓ "хворобливий стан в уявленому. Депресивна людина, яка живе в такому ус╕ченому час╕, за необх╕дн╕стю виявля╓ться жителем уявного" (Кристева 2010: 73-74). Проте увесь непотр╕б уявного зника╓. ╤ це - спас╕ння.

Постмодерн╕зм пом╕ча╓, що "у ╢вроп╕ народжу╓ться якась нова ╕дея, парадоксальна живописна думка Вона зак╕нчу╓ться тим, що ╕стина -сувора, ╕нод╕ сумна, а ╕нод╕ меланхол╕йна. Чи може ця ╕стина бути ще й красою? Образи Гольбейна, як╕ виходять за меж╕ меланхол╕╖, в╕дпов╕дають на це питання позитивно.

Руйнац╕я ╕люз╕й, яка перетворю╓ться на красу, особливо ч╕тко в╕дчува╓ться в ж╕ночих портретах. Дещо сумна безтурботн╕сть" (Кристева 2010: 138). "Руйнац╕я ╕люз╕й", "сумна безтурботн╕сть" - це все спроби митця передати в кольорах або словами стан ╤НШОГО. В мистецтв╕ це переда╓ться як процес в якому "меланхол╕йний момент (реальна або уявлена втрата сенсу, реальний або уявний в╕дчай, реальне або уявлене затушування символ╕чних ц╕нностей, в тому числ╕, ╕ ц╕нностей самого життя) моб╕л╕зу╓ його естетичну активн╕сть, яка бере гору над ц╕╓ю меланхол╕йною тенденц╕╓ю, збер╕гаючи при цьому те, що п╕сля" (Кристева 2010: 139).

Серйозн╕сть. Постмодерн╕зм бачить в мистецтв╕ стан ╤НШОГО. Цей стан митець переда╓ сво╖ми творами. Це особливо виразно бачиться там, де в "м╕н╕мал╕зм╕ збер╕га╓ться могутня виразна серйозн╕сть" (Кристева 2010: 137). Саме серйозн╕сть - це ч╕тка ╕ виразна характеристика стану ╤НШОГО. Митець переда╓ цю серйозн╕сть в образах посланц╕в Бога: ╤суса Христа, Будди. Серйозн╕сть ╕ в╕дсторонення - це важлив╕ характеристики стану ╤НШОГО.

Сила. Для постмодерн╕зму стан ╤НШОГО - це неповторн╕сть, що виходить з людини, як музика. Але це - стан сили, сили музики, сили неповторно╖ музики. ╤ "те, що залишиться в╕д нас, ма╓ силу музики" (Деррида 1999: 54).

Тепер. Постмодерн╕зм не в╕дходить далеко в╕д розум╕ння ╕деальних стан╕в людини як стан╕в, коли людина перебува╓ в тепер╕шньому час╕. Стан ╤НШОГО - це саме той стан, коли людина не пам'ята╓ чогось з╕ свого минулого, не мр╕╓ про майбутн╓, а знаходиться в тепер╕шньому. Постмодерн╕зм оц╕ню╓ тепер╕шн╓ як шанс, "наш ╓диний шанс знайти безсмертя, тепер" (Деррида 1999: 278).

В постмодерн╕зм╕ отримання стану ╤НШОГО прогляда╓ться, коли людина "протиставить себе самому соб╕" (Деррида 1999: 311).

Компенсац╕я. В поясненн╕ феномен╕в внутр╕шнього псих╕чного життя людини постмодерн╕зм торка╓ться процес╕в компенсац╕╖ пов'язуючи ╖╖ з р╕вновагою. Через так╕ пояснення мова йде ╕ про стан ╤НШОГО, при якому ╕снують р╕вновага ╕ гармон╕я. Якщо робляться як╕сь реч╕, то "для р╕вноваги, для внутр╕шньо╖ компенсац╕╖, яка характеризу╓ р╕вновагу" (Деррида 1999: 481).

Постмодерн╕зм поясню╓ причини виникнення у людини вищих стан╕в св╕домост╕, таких, наприклад, як стан ╤НШОГО, стан Божественного, через ╕снування компенсаторних механ╕зм╕в. Стан Божественного компенсу╓ стан страждання, який був у людини перед цим. "Людина, яка змушу╓ нас страждати, може бути, пов'язу╓ нас ╕з божественним" (Делёз 1999: 102). У людини може виникнути "рад╕сть зам╕сть пережитого горя" (Делёз 1999: 102). ╤ це ймов╕рно за компенсаторними механ╕змами. Протилежн╕сть виника╓ спонтанно, позасв╕домо.

Але "сама по соб╕ компенсац╕я недостатня: вона не да╓ ясного розкриття" (Делёз 1999: 62). Це постмодерн╕зм усв╕домлю╓. Тому шука╓ причини б╕льш глибок╕, в контакт╕ людини з навколишн╕м середовищем. А в контакт╕ з навколишн╕м середовищем - це потреби. У людин╕ мають бути певн╕ потреби, як╕ змушують працювати компенсаторн╕ механ╕зми псих╕чних стан╕в людини.

Розкр╕пачен╕сть. Постмодерн╕зм, розглядаючи психоанал╕тичн╕ г╕потези, пом╕ча╓ обов'язкову присутн╕сть суджень про розкр╕пачен╕сть. Так "Спекулятивна г╕потеза нав'язливост╕ повторення ╕ потягу до смерт╕ не може об╕йтись без розкр╕пачення, без того, щоб не п╕д╕йти до самого принципу того, що зв╕льня╓ в╕д будь-яких пут" (Деррида 1999: 536). Але стан ╤НШОГО - це ╕ ╓ повне розкр╕пачення, зв╕льнення в╕д усього, що заважа╓.

Стан ╤НШОГО як стан псих╕чного здоров'я людини ма╓ характеристику розкр╕пачення в числ╕ таких характеристик, як несу╓тн╕сть, недр╕б'язков╕сть, сила, потужн╕сть, усунення, розчинення, чистота, ╕нш╕сть, присутн╕сть, в╕дсутн╕сть бажань, нерухом╕сть, вищ╕сть, осяяння, розширення, не-захоплен╕сть, поза вибором, не-виб╕рков╕сть, серйозн╕сть, медитативн╕сть, чутлив╕сть, безпосередн╕сть, безстрашн╕сть, тверд╕сть, теперешн╕сть, божественн╕сть, незалежн╕сть, в прострац╕╖, самонадбання, в╕дсторонення, смутн╕сть, сумн╕сть, безкомпром╕сн╕сть, непримиренн╕сть, тих╕сть, в╕д╕рван╕сть, усв╕домлен╕сть, полишен╕сть.

Припинення. Процеси, як╕ пов'язан╕ з виникненням стану ╤НШОГО, пояснюють необх╕дн╕стю зупинитися, припинити щось робити. Людина в стан╕ ╤НШОГО бачить внутр╕шн╕м подивом те, що вона робить, ╕ д╕я зупиня╓ться. Припиня╓ться д╕яння як непотр╕бне. Постмодерн╕зм з цього приводу йде ще дал╕. В╕н вс╕ процеси, пов'язан╕ з виникненням стану ╤НШОГО, поясню╓ "поверненням до неорган╕чного ╕ Н╕рвани" (Деррида 1999: 623). Коли людина знаходиться в стан╕ ╤НШОГО то "транс - при цьому неминуче прийма╓ поворотну форму. Нам╕ча╓ться рух у зворотному напрямку, прагнення до ануляц╕╖, завершення свого власного процесу" (Деррида 1999: 624). ╤ виника╓ "в╕чне заспоко╓ння" (Деррида 1999: 624).

Нерухом╕сть. "Коли повертаються до трансценденц╕╖, зупиняють рух" (Делёз 2004: 190). Цим трансценденц╕я зб╕га╓ться з ╤НШИМ постмодерну. Адже ╤НШИЙ посилю╓ться при нерухомост╕.

Нед╕яння. Коли до людини приходить стан ╤НШОГО, то це ╖╖ так вража╓, що вона зупиня╓ться ╕ н╕як не може продовжувати свою роботу. В постмодерн╕зм╕ це ╤НШЕ пор╕вню╓ться з небуттям. Посилаючись на опис поета Стефана Малларме, постмодерн загострю╓ увагу на тому, що "це - Небуття, до якого я прийшов, не будучи знайомим з буддизмом, тож ще й дос╕ перебуваю в такому розлад╕, не можу пов╕рити у власну поез╕ю ╕ знову взятися за роботу, яку я змушений був залишити через цю нищ╕вну думку" (Кристева 2004: 289). Тут ╤НШОГО постмодерн знаходить у буддизм╕, в небутт╕ буддизму. Також пом╕чено, що припиня╓ться будь-яка робота. А це вже не-д╕яння, про яке каже даосизм. В ц╕лому постмодерн впл╕та╓ стан ╤НШОГО в так╕ стани, що були представлен╕ рел╕г╕йно-м╕стичною культурою буддизму ╕ даосизму.

Присутн╕сть. Рел╕г╕йно-м╕стична культура часто розгляда╓ "присутн╕сть" як певний стан м╕стика. Це реальний, конкретний стан людини. Так розгляда╓ "присутн╕сть" ╕ постмодерн. Тому, коли кажуть, що "вза╓мопроникнення м╕фу ╕ залу для глядач╕в" "посилю╓ в╕дчуття м╕ф╕чно╖ присутност╕" (Кристева 2004: 30), то це зовс╕м не означа╓, що мова йде про вигадки, про вигадану присутн╕сть. Тут м╕ф╕чн╕сть можна розум╕ти так, що в н╕й ╓ ╕ дещо в╕д реальност╕, в╕д реального стану речей, а не т╕льки казки ╕ вигадки.

╤НШИЙ постмодерну сто╖ть в ряду вищих стан╕в св╕домост╕. Б╕льш того в╕н розум╕╓ться постмодерн╕змом як "Абсолютний ╤нший" ╕ тому сто╖ть поруч з "Божественним", а також з "н╕що". Але це особливе н╕що. Це не звичайна пустеля. Це те, що породжу╓; ╕сну╓ в ряду творчих стан╕в. Тому "говорити про н╕що - про Бога, про Абсолютного ╤ншого" (Гурко 2001: 189) - це говорити про все створене. Та, незважаючи на це, в постмодерн╕зм╕ все поверта╓ться до розгляду особливих вищих стан╕в, як╕ переживають рел╕г╕йн╕ люди, м╕стики, митц╕.

Через призму особливих м╕стичних стан╕в Абсолютне ╤НШЕ, або Божественне розгляда╓ться дуже широко. До розгляду беруться р╕зн╕ рел╕г╕йн╕ тексти: Тора, Б╕бл╕я, Коран, Веди, Авеста, Трип╕така, Дао де цз╕н. Також розглядаються р╕зн╕ богословськ╕ тексти, як╕ висувають проблемн╕ питання - як теолог╕чного характеру, так ╕ питання, що торкаються ате╖зму. Через призму те╖зму ╕ ате╖зму постмодерн╕зм розгляда╓ ф╕лософськ╕ проблеми рел╕г╕╖ ╕ м╕стики.

Постмодерн╕зм пост╕йно шука╓ особливост╕ ╤НШОГО, якими в╕н в╕др╕зня╓ться в╕д р╕зних вищих стан╕в св╕домост╕, в╕д ╖х р╕зновид╕в: р╕зновид╕в екстазу, трансу, натхнення, р╕зновид╕в ╕нту╖ц╕╖. Також розгляда╓ться р╕зне розум╕ння Бога, Божественного, чим ╤НШИЙ под╕бний до Бога, а в чому ╓ в╕дм╕нн╕сть.

Постмодерн╕зм, виявляючи науков╕ тенденц╕╖, шука╓ причини виникнення у людини стану ╤НШОГО. Тут спектр пошук╕в дуже широкий, ╕ засоби для цього використовуються вс╕ляк╕. Проводиться зм╕стовний розгляд розум╕ння Божественного як безмежного. Розгляда╓ться те, як Божественне в╕дчува╓ться людиною ╕ чому тут обов'язково присутня негац╕я, присутн╕ т╕ висловлювання, що ╤НШОГО н╕як неможливо назвати ╕ зрозум╕ти розумом. По в╕дношенню до нього можна лише сказати, що це не те, ╕ не те; в╕дмовляючись вказати основне достеменне. Хоча воно наявне, це достеменне. Людина, переживаючи под╕бн╕ стани, каже "Я - ╕нший, бо маю ДЕЩО, В╕рн╕ше, я - це ДЕЩО" (Мурашкин 2020: 475). Науковий напрямок постмодерну полю╓ за цим "дещо". Науц╕ недостатньо чисто╖ негативност╕. Чисту негативн╕сть можна розум╕ти як певний вид медитативно╖ практики, коли людина каже: "не те, не те...", в╕дганяючи в╕д себе т╕ чи ╕нш╕ думки, що зваблюють ╕ заважають. Проте це певн╕ практичн╕ зусилля людини, а не сам стан ╤НШОГО якому притаманне дещо.

Тенденц╕╖ постмодерн╕зму - це тенденц╕╖ порушення ус╕ляких норм ╕ п╕двалин. З приводу розгляду стану ╤НШОГО як Вищого, Божественного нема╓ такого р╕зкого радикал╕зму в розум╕нн╕ м╕ж постмодерн╕змом ╕ попередн╕м модерн╕змом. Розгляда╓ться та сама негац╕я по в╕дношенню до ╕мен╕ того ╤НШОГО, або Вищого, Божественного. Проводиться розум╕ння того, що Бог - це вит╕к процес╕в негативност╕, заперечення. А це в традиц╕╖ попереднього модерн╕зму. Тобто постмодерн╕зм не демонстру╓ радикального порушення вс╕ляких п╕двалин, порушення усталеного розум╕ння певних речей з приводу м╕стицизму ╕ взагал╕ рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури. Н╕г╕л╕зм, який демонстру╓ постмодерн╕зм, був ╕ в епоху модерну, хоча роздуми про заперечення при оц╕нц╕ стану ╤НШОГО мають ╕ деяк╕ особливост╕. Ц╕ роздуми б╕льш приземлен╕, б╕льше торкаються безпосереднього досв╕ду людини, а не зл╕тають у чист╕й абстракц╕╖, яка ╕нод╕ в╕д╕рвана в╕д чутт╓вого наст╕льки, що вони можуть ╕ не в╕добразити м╕нливу д╕йсн╕сть. Безумовно, постмодерн╕зм розгляда╓ судження досл╕джень попередн╕х ф╕лософ╕в епохи модерн╕зму, виявляючи те, що було переконливим в ╖хн╕х роздумах при опис╕ того досв╕ду, який торкався стану ╤НШОГО як р╕зновиду м╕стичних стан╕в. Багато прид╕ля╓ться уваги роботам Фр╕др╕ха Н╕цше. Тут стану ╤НШОГО торкаються т╕ сентенц╕╖ Н╕цше, де розгляда╓ться сила, в╕дм╕нн╕сть сил. Постмодерн╕зм пом╕ча╓ зв'язки з цього приводу ╕ висловлю╓ сво╖ судження, ор╕╓нтуючись на конкретний досв╕д.

Постмодерн╕зм багато уваги прид╕ля╓ розглядаючи роботи Март╕на Гайде╜╜ера, його конструкц╕╖ з онтолог╕╖. Тут постмодерн╕зм вже пом╕ча╓, що присутн╕сть, яку розгляда╓ Гайде╜╜ер, не можна в╕дривати в╕д безпосереднього досв╕ду людини. А це вже вих╕д на такий безпосередн╕й досв╕д як стан ╤НШОГО.

Постмодерн╕зм багато уваги прид╕ля╓ розгляду роб╕т З╕гмунда Фрейда. Ефект зап╕знювання й ╕нш╕ ефекти псих╕чного життя людини безпосередньо торкаються проблем, пов'язаних з виникненням у людини стану ╤НШОГО. Постмодерн╕зм розгляда╓ роботи Ферд╕нанда де Соссюра з сем╕олог╕╖ ╕ Лев╕наса - з етики. В цих роботах можна пом╕тити зв'язок з проблемами стану ╤НШОГО. Особливо пом╕тним ╓ зв'язок з описами стан╕в самодостатност╕.


Розд╕л 3. АБСОЛЮТИЗАЦ╤Я ╤НШОГО


Досл╕дники постмодерн╕зму знаходять розум╕ння ╤НШОГО як "Абсолютного ╤ншого" (Гурко 2001: 203). Цей Абсолютний ╤нший представлений як н╕що, як Бог. Тому тут однаково "говорити про н╕що - про Бога, про Абсолютного ╤ншого" (Гурко 2001: 203). Тут "становлення-н╕що як становлення-собою, або як становлення-Богом, ╓ становлення як породження ╕ншого" (Деррида 2001: 213).

Постмодерн╕зм стан ╤НШОГО розгляда╓ в контекст╕ апофатичного м╕стицизму як певний стан м╕стика, коли ╓ прояв негац╕╖, заперечення. Однак постмодерн йде ще дал╕; вводиться контекст деконструкц╕╖ як денегац╕╖, тобто подв╕йного заперечення. Це не те д╕алектичне заперечення за законом заперечення заперечення, де йде творення нового. Денегац╕я - це в╕дмова в╕д бутт╓вост╕, це просто подв╕йне заперечення. Але таке подв╕йне заперечення не поясню╓ сутност╕ стан╕в, як╕ трапляються у м╕стика, що спов╕ду╓ апофатичний м╕стицизм. Таке подв╕йне заперечення нагаду╓ практику брахман╕зму, практику джнан╕-йоги, коли адепт використову╓ психолог╕чну техн╕ку, кажучи "нет╕, нет╕", тобто "не те, не те" заперечуючи ╕ в╕дштовхуючи думки як╕ приходять йому в голову ╕ в╕двол╕кають його.

Стверджуючи те чи ╕нше про предмет пошуку, тобто про стан м╕стика, стан ╤НШОГО як про ╕ншу сторону св╕ту, постмодерн╕зм каже про те м╕сце яке знаходиться лише в нас самих. Тобто все зводиться до людини, до ╖╖ стан╕в.

У пошуках особливих стан╕в св╕домост╕ постмодерн╕зм почина╓ св╕й розгляд з прадавн╕х час╕в, з античност╕. Розгляда╓ться ф╕лософ╕я Платона. Розгляда╓ться те в ц╕й ф╕лософ╕╖, що ╓ тотально ╕накшим ╕ абсолютно дистанц╕йованим. Проте ця дистанц╕йован╕сть ╕сну╓ в сам╕й людин╕ як ╖╖ певний стан. Це те в людин╕, що ╓ порожн╕м, позалюдським, позапорядком, позабутт╓вим, поза╕сторичним. Тобто це якась ╕наков╕сть, яка ╕сну╓ в людин╕ як певний стан. Цю ╕наков╕сть розглядав ще Платон у сво╖й ф╕лософ╕╖. Цю ╕наков╕сть постмодерн╕зм знаходить як стан ╤НШОГО. Цей стан розум╕╓ться як н╕що ╕ як все ж таки дещо. В ньому нема╓ подв╕йност╕, ╕ н╕чого не створю╓ться, що мало б м╕сце. В ньому н╕чого не трапля╓ться. Це стан самодостатност╕. Ще Платон ретельно розглядав цей стан, кажучи про первинн╕сть св╕домост╕. Але його первинн╕сть св╕домост╕ можна також розум╕ти як метафору, алегор╕ю практичного характеру, як медитативну техн╕ку в дус╕ брахман╕зму або дзен-буддизму коли кажуть про якесь абсолютне "Я", яке було в╕чне ╕ в╕д якого все ╕сну╓. Це медитативна психотехн╕ка, котру можна розглядати як концентрац╕ю на сво╓му незм╕нному "Я", як про незм╕нн╕ принципи, коли людина - не конформ╕стська ╕ св╕домо протисто╖ть тим зовн╕шн╕м силам, як╕ хочуть ╖╖ зламати. А так╕ практичн╕ зусилля можуть приводити до появи в людин╕ стану ╤НШОГО, стану при якому неконформ╕зм проявля╓ться спонтанно, без ус╕лякого напруження св╕домост╕. Тобто платон╕вську первинн╕сть св╕домост╕ можна розглядати не як мову про об'╓ктивн╕ положення речей, а як мову про певний стан людського духу, коли людина дивиться на св╕т ╕ на себе зсередини себе, з╕ свого вищого, в╕чного, ╕стинного "Я" як в╕чност╕. П╕сля платон╕зму це в╕дбива╓ться ╕ в неоплатон╕зм╕, ╕ в християнств╕, коли Христос каже, що В╕н був ╕ до Авраама; тобто, що в╕н був в╕чним. ╤уде╖ збентежен╕ такими промовами, адже Авраам жив задовго до ╤суса Христа. Але Христос каже, що В╕н був ще до Авраама. Хоча об'╓ктивно Христос народився п╕сля Авраама. Отже все це можна розглядати не як св╕тоглядн╕ положення, коли перекручено час, а як метафоричн╕ ╕ алегоричн╕ висловлювання, де тепер╕шн╕й час перем╕щу╓ться в минуле, захоплю╓ це минуле, стверджуючись в людин╕, яка живе тепер╕шн╕м часом як в╕чн╕стю. Це можна розглядати як психотехн╕ку, а не як утвердження об'╓ктивного положення про первинн╕сть св╕домост╕.

З прадавн╕х час╕в, з час╕в античност╕, ф╕лософ╕я дискуту╓ про м╕стичн╕ стани св╕домост╕. Пот╕м про ц╕ стани дискуту╓ ╕ християнська ф╕лософ╕я, розкриваючи поняття апофазису або негативно╖ теолог╕╖. Тут апофазис ╓ розмова беззвучним голосом про найвище, про Бога; або зовс╕м мовчання. Та все таки повного мовчання не в╕дбува╓ться, адже треба стверджувати дещо, хоча ╕ в негативн╕й форм╕. Для сучасност╕ негативно╖ форми вже замало. Постмодерн╕зм вводить денегац╕ю як подв╕йну негативн╕сть в контекст╕ деконструкц╕╖. Але ця деконструкц╕я постмодерну розмежову╓ться з негативною теолог╕╓ю. В деконструкц╕╖ ╓ руйн╕вний потенц╕ал. А в негативн╕й теолог╕╖ ╓ надбутт╓в╕сть. Але под╕бн╕сть деконструкц╕╖ ╕ негативно╖ теолог╕╖ вмонтову╓ться, коли виника╓ потреба якось розкрити тайни та╓много, того, що невиразне, несказане, недоступне, м╕стичне, ╕ все ж таки якось в розмов╕ виразити, в╕дкрити для показу. Проблема та╓мност╕ вищого стану була ╕ в античному ф╕лософському м╕стицизм╕ ╕ в християнському апофатизм╕ ╕ в сучасност╕ постмодерного ╤НШОГО, бо справа в тому, що внутр╕шн╕й св╕т людини для ╕нших - зачинений. Дещо ма╓ прояв, дещо ми д╕зна╓мося про цей внутр╕шн╕й св╕т. Однак багато чого ми не зна╓мо. Багато що ута╓мничу╓ться. ╢ так╕ стани у людини, що вони невимовн╕. Але вони вищ╕. Таким вищим станом людини ╓ ╤НШИЙ, про що каже постмодерн. Проте цей стан - у природ╕ людини. Тому про нього, про цей стан, говорили з прадавн╕х час╕в. Говорили люди, як╕ мали цей стан. Вони ╓ в╕двертими, в╕дверто розпов╕дали про те, що з ними траплялося. Ц╕ розпов╕д╕ називали одкровенням. ╤ це була основа для людей. Вони теж хот╕ли мати такий стан, стан р╕вноваги, гармон╕╖. Така под╕я як одкровення приводить апофазис людини в стан руху. Вона шука╓ можлив╕сть отримати Вищий стан духу, Божественний стан, стан ╤НШОГО, стан, при якому нема╓ н╕яких проблем, а ╓ р╕вновага ╕ гармон╕я. Однак ця людина знаходить ╕ншу людину, ту, що мала в соб╕ цей Божественний стан. Цей Божественний стан - невимовний. В╕н виходить з людських глибин деякими натяками. ╤ коли людина ма╓ в соб╕ щось под╕бне, то вона зрозум╕╓, про що йде розмова. Вона ╕нту╖тивно здогада╓ться.

Негативна теолог╕я працю╓ з тим, що через ╕нту╖ц╕ю проявля╓ певний досв╕д, до к╕нця невимовний, невимовний в силу свого багатства, "внутр╕шнього (божественного) багатства" (Деррида 2001: 303). З тим самим працю╓ ╕ позитивна теолог╕я. Але вона назива╓ певн╕ якост╕ досв╕ду, проявляючи активн╕сть. Ц╕╓ю активн╕стю зменшу╓ силу прояву того досв╕ду, який ми назива╓мо ╤НШИМ. Тим не менш, через поетику апофатичний ╤НШИЙ, маючи величезне багатство сво╓╖ первинно╖ ╕нту╖ц╕╖, вплива╓ на людей ╕ змушу╓ ╖х думати про шляхи отримання вищого, Божественного. Нав╕ть через тотальне заперечення позитив проходить в душ╕ людей, надихаючи ╖х. Тотальне заперечення переда╓ порожн╕сть. Ця порожн╕сть, утверджуючи себе, наштовху╓ людей на головне в ╖хньому житт╕. Тим самим спрацьову╓ той неп╕знаний Бог, той неп╕знаний ╕ непроявлений ╤НШИЙ. В╕н ма╓ прояв у глибинах людсько╖ душ╕. Але це пробива╓ться ╕ на поверхн╕. Коли ╕сну╓ порожн╕сть мови, Божественне пробива╓ться на поверхню через ус╕ ╕нш╕ "розщелини": оч╕, рухи, м╕м╕ку, манери. Однак ╕ через мову виходить Божественне на поверхню. Ця мова монолог╕чна, самодостатня, для себе. А через це ╕ для вс╕х - вказуючи, що повинно вмерти, щоб не заважати рухатися вперед.

Негативна теолог╕я сво╓ю мовою розкрива╓ неусв╕домлен╕ установки - збер╕гати мовчання, усв╕домлено ц╕леспрямовано говорити, збер╕гаючи все ж таки мовчання як ╕стинн╕сть, яка заперечу╓ др╕б'язков╕ прояви людини.

Постмодерн╕зм розгляда╓ ф╕лософськ╕ погляди сво╖х попередник╕в, ╕нтелектуальн╕ прояви яких мали характеристики постмодерну. Це так╕ представники ф╕лософсько╖ думки, як Теодор Адорно, Март╕н Гайде╜╜ер, Макс Горк╜аймер, Вальтер Беньям╕н, а ще ран╕ше - Фр╕др╕х Н╕цше. Розбираються настанови таких ф╕лософських сентенц╕й, як╕ вказували на ╕снування стану Божественного. Розбираються нав╕ть в╕дмови говорити про Бога. В╕дмови теж мають сво╖ причини. А наукова думка ╕сну╓ щоб встановити ц╕ причини. Так наукова думка постмодерну торкнулась Март╕на Гайде╜╜ера який в╕дмовився в╕д розмов про Бога. Але розглядаючи буття Гайде╜╜ер вказу╓, що Бог ма╓ прояв. Для Гайде╜╜ера Бог ма╓ прояв як розм╕рен╕сть буття. Сво╓ю розм╕рен╕стю буття торка╓ться не-╕снування. Буття Гайде╜╜ера - це буття внутр╕шнього св╕ту людини. Адже за Гайде╜╜ером те не-╕снування, те н╕що, яке ╕сну╓ б╕ля розм╕реност╕ буття, ╓ джерелом людського страждання. До страждання належить ╕ сама розм╕рен╕сть процесу прояву досв╕ду Бога. Сам досв╕д Бога як буття не ма╓ сутност╕ й ╕снування в людському простор╕. Але ма╓ ╕снування в суб'╓ктивному простор╕ людини як ╤НШИЙ.

Постмодерн╕стськ╕ досл╕дження показали, що розум╕ння буття, яке розгляда╓ Гайде╜╜ер, проходить в традиц╕╖ м╕стицизму. Тому такий розгляд торка╓ться ╕ стану ╤НШОГО. Гайде╜╜ер вв╕в багато нового в розум╕ння буття. В╕н взагал╕ уникав використання слова "буття". А це вже в традиц╕╖ рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури. Ця традиц╕я рекоменду╓ не згадувати слово Бог в су╓т╕.

Гайде╜╜ер слово "буття" п╕дн╕ма╓ до святенност╕ ╕ рекоменду╓ утримуватися в╕д того, щоб використовувати це слово як звичайне. Розм╕рен╕сть буття да╓ можлив╕сть мати досв╕д, який ╓ станом Бога. Це стан небуття.

Не-бутт╓в╕сть Бога проявля╓ться через розм╕рен╕сть буття. Цей ф╕лософський м╕стицизм Гайде╜╜ера нагаду╓ нам м╕стику Майстра ╢кгарта, коли знаходимо бога в бутт╕. Деструкц╕я постмодерну теж демонстру╓ м╕стику в традиц╕йному план╕ коли кажуть про стан ╤НШОГО як про Божественне, що воно "╢" не те, ╕ не це, не чутт╓ве, ╕ не розумове, однак якась особлива чутт╓в╕сть. Не присутн╕сть ╕ не в╕дсутн╕сть, але якась особлива присутн╕сть. Не пасивне ╕ не активне, але якась особлива пасивн╕сть. Не позитивне ╕ не негативне, але якась особлива позитивн╕сть. Не внутр╕шн╓ ╕ не зовн╕шн╓, але якась особлива внутр╕шн╕сть, можлив╕сть дивитися зсередини себе. Не головуюче ╕ не п╕длегле, але ╓ щось головуюче над ус╕м. Там нема╓ якихось протилежностей, притаманних об'╓ктивн╕й д╕алектиц╕. Але там нема╓ ╕ протилежностей, як╕ суб'╓ктивно зм╕нюються. Якесь завмирання. Таке розум╕ння ╤НШОГО можна вважати не повним апофатизмом. Повний апофатизм - це повне заперечення всього, ус╕ляких характеристик. Така техн╕ка повного заперечення вважа╓ться медитативною практикою. А за самим станом ╤НШОГО можна закр╕пити якусь схильн╕сть, що не ╓ повним утвердженням, а тому бачиться якась невиразн╕сть. Тут нема╓ повного мовчання, що притаманне апофатизму. Стан ╤НШОГО ╕сну╓, але про нього - повне мовчання. Таке мовчання можна вважати таким: це - не сам стан, а певна технолог╕я медитативно╖ практики для отримання певного стану. Хоча характеристика мовчання притаманна ╕ ╤НШОМУ.

╤НШИЙ - це певний стан. Тому про нього все одно можна щось сказати. Хоча одн╕╓ю якоюсь характеристикою його не виявити.

Постмодерн╕зм, розглядаючи негативну теолог╕ю встановлю╓, що все що виника╓ в╕д Бога, ╓ сам Бог; його могутн╕сть, могутн╕сть його слова. Тут могутн╕сть виступа╓ як дар. Могутн╕сть як природна властив╕сть. Цей дар нагаду╓ нам щось людське, але воно - якесь надлюдське. Виявляючи причини цього явища, постмодерн╕зм направлений на виявлення того, що сто╖ть за ╕менем Бога, за тим явищем, яке ма╓ прояв у людин╕.

Бог, або той ╤НШИЙ, який ма╓ прояв у людин╕, знаходиться за межами буття, ╕ ╓ не бутт╓вим. Але, в той же час, в╕н ╓ визначен╕сть, ╕снуюча присутн╕сть. Б╕льше того, Бог, або ╤НШИЙ - ╓ небуття, як ╕ те, що б╕льше н╕ж буття.

Постмодерн╕зм вважа╓, що розмова про Бога ╕сну╓ тому, що ╓ потреба в денегац╕╖; ╓ потреба в╕дкидання всього застар╕лого, того, що в╕джило сво╓, потреба буття-присутност╕ або, ╕ншими словами, присутност╕ тепер╕шнього часу, нин╕шнього як надсутн╕сного.

У сво╖х неск╕нченних роздумах про Бога постмодерн╕зм так чи ╕накше торка╓ться певних характеристик, притаманних людин╕. А щоб повн╕стю передати стан Бога, Божественного, постмодерн╕зм все ж таки вда╓ться до денегац╕╖, тобто до н╕г╕л╕зму, деконструкц╕╖. Денегац╕я небутт╓ва. Тому вона легко впису╓ться в апофатичн╕сть. Тут Бог ╓ Н╕що, яке приносить себе без передумов. У в╕дсутност╕ передумов можна бачити абсолютну спонтанн╕сть, яка притаманна ╤НШОМУ як певному священному стану людини. Це те священне, "чим н╕як неможливо волод╕ти" (Кайуа 2003: 253). Без передумов, тобто абсолютна спонтанн╕сть - це становлення-собою, або становлення-Богом. Це ╕ ╓ Н╕що ╤НШОГО. Це н╕що прогляда╓ться в деконструкц╕╖ постмодерна. ╤ тут Бог виступа╓ в традиц╕╖ апофатичного м╕стицизму як негативн╕сть, яка не потребу╓ доказ╕в.

Зробити Бога бутт╓вим, надати йому сутност╕ тими чи ╕ншими роздумами - це забути, що початок процесу виникнення сенсу знаходиться поза буттям. ╤ це врахову╓ться постмодерн╕змом, його негативною детерм╕нац╕╓ю або денегац╕╓ю.

Денегац╕я - це не д╕алектика. Вона н╕чого не створю╓ нового. А це знову таки в дус╕ м╕стицизму. Тут головне м╕сце пос╕да╓ ╕снування не╕снуючого як надбутт╓ве. Под╕бне можна бачити в негативн╕й теолог╕╖. До того, як виникла людина - з ╖╖ словами, ╕менами, поняттями - було н╕що. В людин╕ присутн╓ таке н╕що. Воно поза людськими проявами. Воно ╓ ╤НШИЙ. Але це Абсолютний ╤нший. "Говорити про н╕що - про Бога, про Абсолютного ╤ншого" (Деррида 2001: 203) - це створювати позабутт╓ве, створювати позабутт╓ве для ╕ншо╖ людини.

Отже постмодерн╕зм говорячи про ╤НШОГО ма╓ на уваз╕ Абсолютного ╤ншого, або Бога. ╤ тут предмет розгляду зводиться до негативо╖ теолог╕╖ в манер╕ апофатичного м╕стицизму, де Бог ╓ небутт╓вим. Апофазис - це манера в негативн╕й форм╕. Постмодерн╕зм пом╕ча╓, що якщо Бога розглядати в так╕й негативн╕й форм╕, то можна д╕йти до висновк╕в ате╖стичного характеру. Так Жак Дерида вказу╓ на те, що при апофатичност╕ тематика Божественного нагаду╓ ате╖зм. Якщо негативну форму прикласти до "тематики божественного, це може часом нагадувати або помилково сприйматися як ате╖зм" (Деррида 2001: 205). Жак Дерида стверджу╓, що "як певн╕ форми м╕стицизму, апофатичний дискурс завжди мав п╕дозру в симпат╕╖ до ате╖зму" (Деррида 2001: 205).

У сво╖х ф╕лософських роботах Жак Дерида пом╕ча╓, що досл╕дження з ╕стор╕╖ ф╕лософ╕╖ вказують на те, що багато м╕стик╕в мали нахил майже до повного безбожжя. В ╖х поемах через метафори передавалася краса, але проглядався св╕тогляд, в якому не було м╕сця для ╕стоти, яка створю╓ небо ╕ землю, ╕сну╓ над природою. Така схильн╕сть до ате╖зму була поруч з думками як╕ не мали зв'язку з ате╖змом. Метафоричне мовлення поетичних текст╕в м╕стик╕в вбирало в себе роздуми як ате╖стичного так ╕ не ате╖стичного характеру. Основне було - це думка про найголовн╕ше, про те, що набол╕ло, про можлив╕сть спас╕ння в╕д загибел╕, в╕д смерт╕. Тому тексти негативно╖ теолог╕╖, торкаючись велич╕ ╕ краси, торкаючись поетичност╕, говорячи про головне, про спас╕ння передають те, як ма╓ бути в д╕йсност╕ задля цього спас╕ння, забуваючи про те, як воно ╓ насправд╕.

Те, що каже постмодерн╕зм ф╕лософ╕╓ю Жака Дерида про близьк╕сть ате╖зму ╕ апофатично╖ теолог╕╖, зазначив ще Лейбн╕ц. В╕н, досл╕джуючи поетичн╕ твори Ан╜елуса С╕лез╕уса, де прогляда╓ться апофатизм, стверджу╓, що цей апофатизм близький до ате╖зму. На цьому акценту╓ увагу ╕ сучасний постмодерн╕зм. Постмодерн╕зм показу╓, що апофатична теолог╕я, як ╕ негативна теолог╕я в ц╕лому, вказу╓ на досягнення меж╕, вказу╓ на порушення меж, тим самим стверджуючи ате╖стичн╕ положення в св╕тогляд╕.

Постмодерн╕зм у сво╖х роздумах розкрива╓ той факт, як апофатизм м╕стицизму доходить до ате╖зму св╕тогляду, переходить до в╕дкритого ате╖зму представляючи Бога як стан Божественного, стан Абсолютного ╤ншого, тобто певний стан людини в ряду ╕нших стан╕в. Проте цей стан особливий, ╕деал для людини.

Апофатизм ╓ р╕зний. ╢ такий що ма╓ спрямован╕сть до вищого, Божественного, Бога, до стану ╤НШОГО. Але ╓ такий апофатизм, який в╕дстороню╓ться в╕д ус╕ляко╖ спрямованост╕. Це пов'язано з певною глибиною ╕ силою прояву ╤НШОГО в людин╕. Якщо ╓ якась спрямован╕сть, то це незначний, легкий прояв стану ╤НШОГО, коли людина ще вкручена в пот╕к власних думок, реагу╓ на них, втрачаючи ц╕леспрямован╕сть. Але при вищих, глибинних станах ╤НШОГО людина завмира╓, не реагу╓ ╕ не йде за потоком сво╖х думок. Вона в╕дстороню╓ться в╕д усього др╕б'язкового, неважливого, зайвого. Це ╓ прояв стану ПРИПИНЕННЯ. ╤НШИЙ як ПРИПИНЕННЯ.

Той р╕вень апофазису, легкий, початковий р╕вень, коли в людин╕ присутня спрямован╕сть все одно ма╓ в соб╕ момент власного заперечення, того, чого не можна, що др╕б'язкове. Власне заперечення - це смерть для всього зайвого, др╕б'язкового. Такий легкий апофатизм ╓ направлен╕сть до абсолютно ╕ншого стану, де нема╓ вже ц╕╓╖ направленост╕, бо вже зд╕йснився цей ╕нший як ╕нша людина в глибокому стан╕ ╤НШОГО, коли все вже зд╕йснилося, ╕ автоматично, спонтанно зникло все др╕б'яз-кове, зайве, упереджене. Тод╕ зупиня╓ться власний рух бо в ньому ╓ тенденц╕╖ до др╕б'язкового, упередженого, зайвого. Нема╓ творчого сплеску до нев╕домого.

Медитативна техн╕ка припуска╓ усв╕домлення людиною сво╖х спонукань, думок, в╕дчутт╕в. Людина спостер╕га╓ ╕ спогляда╓ пот╕к власних думок, усв╕домлю╓ цей пот╕к. Це допомага╓ боротися з╕ стресом, зм╕цню╓ вольов╕ ╕мпульси. В апофатичному м╕стицизм╕ присутн╓ таке засв╕дчення. Тут також вказу╓ться на засв╕дчення про спрямован╕сть до Бога. Постмодерн╕стська ф╕лософ╕я бачить в таких висловлюваннях подв╕йн╕сть. Вважа╓ться, що тут присутн╕ ╕ об'╓ктивн╕сть ╕ суб'╓ктивн╕сть. Тобто ми ма╓мо справу з наявн╕стю двозначност╕. Жак Дерида стверджу╓, що тут "╕сну╓ двозначн╕сть витоку ╕ к╕нця под╕бно╖ спрямованост╕: чи виходить вона в╕д Бога до нас, чи в╕д нас - до Бога?" (Деррида 2001: 207). Постмодерн╕зм вказу╓ на те, що людина не може визначити саму себе перед под╕бною спрямован╕стю. У людини не може бути нормального ставлення до себе, якщо перед цим не було в╕дпов╕дного ставлення до ╕ншого. "Ставлення до себе неможливе, якщо спершу не було ставлення до ╕ншого" (Деррида 2001: 207).

Медитативна техн╕ка припуска╓ рефлекс╕ю, коли людина осмислю╓ себе, коли вона засв╕дчу╓ сво╖ прояви. Однак у цьому засв╕дченн╕ постмодерн╕зм бачить двозначн╕сть. Засв╕дчу╓ ╕ ате╖ст, ╕ апофатичний теолог. Але якщо це засв╕дчення - про устремл╕ння до Бога, то тод╕ ате╖ст визна╓ Божественне. Справа в тому, що медитац╕я припуска╓ засв╕дчення прояв╕в людини. Це коли людина засв╕дчу╓ сво╖ думки, в╕дчуття, спонукання. ╤ тод╕ медитативна техн╕ка ╕сну╓ поза вс╕ляко╖ рел╕г╕╖. Та коли людиною твориться молитва, тод╕ ╓ адресат, ╓ спрямован╕сть до Бога, тод╕ ╓ рел╕г╕йн╕сть. Це можна розум╕ти так, що людина спрямову╓ться до ╕ншого в соб╕. ╤ якщо цей ╕нший над людиною, над ус╕лякими ╖╖ проявами, то н╕яко╖ спрямованост╕ нема╓. А ╓ ╤НШИЙ як вище.

Постмодерн╕зм, досл╕джуючи апофатичну теолог╕ю ╕ м╕стицизм, пом╕ча╓, що вс╕ висловлювання ф╕ксуються в автоб╕ограф╕чних жанрах л╕тератури. Автоб╕ограф╕я припуска╓ рефлективн╕сть ╕ ╕нтроспекц╕ю. Жак Дерида розгляда╓ такий зразок автоб╕ограф╕╖ як "Спов╕дь" Августина. Досл╕джуючи твори Августина, Жак Дерида приходить до висновку, що "творення ╕стини ╓ для Августина св╕дченням" (Деррида 2001: 209).

При читанн╕ твор╕в Августина можна бачити, що йому в╕домо те, що сутн╕сть спов╕д╕ ╕ засв╕дчення не вм╕щен╕ в досв╕д знання. ╤ що це ажн╕як не досв╕д п╕знання. ╤ результат - взагал╕ не знання. Спов╕дь Августина - це апофазис. Однак цей апофазис проявля╓ себе в форм╕ письмового засв╕дчення, засв╕дчення публ╕чного. "Спов╕дь" як письмове св╕дчення творить ╕стину для б╕льш широкого загалу людей. Але сутн╕сть ╕ значим╕сть ц╕╓╖ ╕стини кри╓ться в самому процес╕ св╕дчення сво╖х прояв╕в, коли людина св╕дчить сво╖ прояви. А це, по сут╕, медитативна практика. Така практика корисна для людини. Вона зменшу╓ стрес сво╖м ритмом. Спов╕дь Августина ма╓ ритм. Читання ц╕╓╖ спов╕д╕ сприйма╓ться, як музичний тв╕р. ╤ тут ритм в╕д╕гра╓ важливу роль.

Досл╕дження автоб╕ограф╕чно╖ "Спов╕д╕" Августина, як╕ проводив Жак Дерида, в сво╓му п╕дсумку стверджують те, що це - зразок апофатичного м╕стицизму. Цей зразок використовувався й ╕ншими представниками м╕стицизму. Наприклад, Майстер ╢кгарт посила╓ться на спов╕дь Августина, на парадоксальн╕ висловлювання ц╕╓╖ спов╕д╕.

Апофатичний м╕стицизм, який досл╕джують ф╕лософи постмодерн╕стського напрямку, поста╓ як певна медитативна практика з ╖╖ парадоксальними, алог╕чними висловлюваннями шокуючого характеру. Шокуюч╕ висловлювання взагал╕ притаманн╕ не т╕льки апофатичному м╕стицизму ╕ теолог╕╖, а взагал╕ вс╕й рел╕г╕╖, де, наприклад, Бог могутн╕й поза могутн╕стю; де треба п╕дставляти праву щоку, коли тебе вдарили по л╕в╕й, де треба любити сво╖х ворог╕в. Все це шоку╓. А шоком л╕кують шизофрен╕ю.

За постмодерн╕стськими твердженнями "Негативна теолог╕я - аж н╕як не жанр, перш за все тому, що ╖╖ неможна в╕днести до мистецтва, л╕тературного мистецтва, нав╕ть якщо мова може йти, як справедливо пом╕тив Лейбн╕ц по в╕дношенню до С╕лез╕уса, про "н╕мецьк╕ поеми... поеми прекрасн╕, хоч ╕ повн╕ важких метафор" (Деррида 2001: 210).

Негативна теолог╕я може стимулювати ╕ актив╕зувати стан ╤НШОГО. А коли ╓ стан ╤НШОГО, то переста╓ш щось робити як непотр╕бне, чим ╕ в╕дкрива╓ш в╕дчуття можливого. А можлив╕сть надиха╓, вселя╓ сили. Тому частково можна погодитись з постмодерн╕стськими судженнями про те, що негативна теолог╕я не ╓ жанром. Але не можна погодитись з тим, що вона не ╓ мистецтвом, л╕тературним мистецтвом. У негативно╖ теолог╕╖ нема свого жанру. Вона не ╓ певним жанром. Вона може перебувати ╕ в риториц╕, ╕ в поетиц╕. Але вона як стимулятор можливост╕, що надиха╓ людину, присутня в багатьох напрямках культури. Сво╖м стимулюванням ╤НШОГО в людин╕ негативна теолог╕я ╕ апофатика актуал╕зують стан проти депрес╕╖. Людина, переживаючи стан ╤НШОГО, не робить н╕чого непотр╕бного, коли в╕дкрива╓ в╕дчуття можливого. А це мета вс╕лякого мистецтва. Мета надихнути людину, в╕дкрити ╖й хоч якусь можлив╕сть. Повернути людину до себе, дати можлив╕сть ╖й стати тим, чим вона вже ╓.

Читаючи вс╕ляк╕ тексти, де присутня негативн╕сть теолог╕╖ ╕ апофатичн╕сть (поеми, афоризми, ф╕лософськ╕ сентенц╕╖), людина в момент читання може знайти себе, стати собою. ╥й може в╕дкритися стан ╤НШОГО, при якому в людин╕ припиниться прояв усього непотр╕бного ╕ в╕дкри╓ться якась можлив╕сть на краще. Людина стане сама собою, творцем. Це в негативних апофатичних творах значиться як народження сутност╕ з н╕чого ╕ переродження в н╕що. "Сутн╕сть народжу╓ться з н╕чого ╕ прагне в н╕що" (Деррида 2001: 212). Але це певний стан ╤НШОГО, коли втрача╓ться зм╕ст, хибний зм╕ст, хибне "я", втрачаються ╕люз╕╖, як╕ пов'язан╕ з тим застар╕лим "я". ╤ виника╓ досконал╕сть. Виника╓ стан ╤НШОГО. Сам цей стан дода╓ людин╕ для в╕дчуття повноти нове, щоб людина була внутр╕шньо багатою. Адже Бог ╓ багатство; для нього важлива необх╕дн╕сть ╕снування "внутр╕шнього (божественного) багатства" (Деррида 2001: 303). ╤ тут можна бачити, що постмодерн╕зм у сво╖х тенденц╕ях ор╕╓нту╓ на Бога - як на певний стан людини, в якому людин╕ в╕дкриваються можливост╕. "Цей шлях до буття, який почина╓ться в╕д н╕що ╕ як н╕що, як Бог ╕ як Н╕що, як Н╕що само по соб╕, це народження, яке приносить себе без передумов, це становлення-собою як становлення-Богом - або Н╕що - все це ╓ те, що уявля╓ться неможливим, б╕льше, н╕ж неможливим, найнеможлив╕шим можливим, б╕льш неможливим, н╕ж сама неможлив╕сть (якщо розум╕ти неможлив╕сть просто як негативну модальн╕сть можливого)" (Деррида 2001: 212).

Коли мова йде про можлив╕сть неможливого, то це ╕ ╓ та сама деконструкц╕я постмодерн╕зму. Людин╕ ма╓ в╕дкриватися можлив╕сть. Сучасна наука часто нагаду╓ нам про неможливе життя для людини в майбутньому. Ми можемо бачити це в досл╕дженнях з астроф╕зики. Астроф╕зика каже про загибель Сонця, а разом з ним - ╕ про загибель життя на Земл╕, каже про Туманн╕сть Андромеди, яка з╕штовхнеться з галактикою, в як╕й живе людина. Астроф╕зика вимальову╓ багато косм╕чних катастроф, як╕ будуть в майбутньому. В так╕й ситуац╕╖ людин╕ ╕ людству взагал╕ не залиша╓ться н╕яко╖ можливост╕ виживати ╕ жити. Але поза наукою ╕снують рел╕г╕я, м╕стика, мистецтво, як╕ направлен╕ все ж таки на те, щоб намалювати можлив╕сть вижити ╕ жити. Постмодерн╕зм пом╕ча╓ цю тенденц╕ю, яка притаманна ╕нонауков╕й картин╕ св╕ту.

Постмодерн╕зм проясню╓ те, що через рел╕г╕ю, м╕стику ╕ мистецтво в╕дкрива╓ться можлив╕сть. В цьому ╕ ╓ ╖х сутн╕сть. Вони ╕снують задля того щоб надихнути людину, посилюючи в н╕й можлив╕сть.

Деконструкц╕я постмодерн╕зму - це певн╕ принципи "можливостей, як╕ розгортаються, деконструкц╕я часто визнача╓ться як сам досв╕д (неможливо╖) можливост╕, найнеможлив╕шого неможливого" (Деррида 2001: 212-213).

Можлив╕сть приходить до людини з виникненням в н╕й стану ╤НШОГО, коли призупиняються д╕╖, як╕ ведуть до неможливого в житт╕, д╕╖, як╕ не дають можливостей в майбутньому. ╤НШИЙ призупиня╓ в людин╕ д╕╖, як╕ народжують неможливе, неможлив╕ шляхи до усп╕ху, до ствердження життя. ╤НШИЙ - це стан коли "можливо, з╕ смертю" (Деррида 2001: 213). Тобто в╕дкрива╓ться перспектива, в╕дкрива╓ться можлив╕сть. Рел╕г╕йно-м╕стична культура каже про можлив╕сть ╕ п╕сля смерт╕. А це надиха╓.

М╕стик ╕ митець переживають стани, в яких розгорта╓ться можлив╕сть для життя. Сво╖ми творчими д╕ями вони передають стан можливост╕ ╕ншим людям. В них самих пробуджу╓ться цей ╤НШИЙ, який призупиня╓ д╕╖ як╕ ведуть до неможливого, тим самим розчищаючи шлях до можливого.

Коли постмодерн╕зм вважа╓, що становлення-н╕що як становлення-собою ╓ як становлення-Богом, то це нагаду╓ просто виникнення в людин╕ певного стану св╕домост╕. Цей стан познача╓ться Богом ╕ ╓ беззм╕стовним, тому що мова йде про становлення-н╕що. Цей стан познача╓ться Богом, але в╕н ╓ отриманням людиною само╖ себе, оск╕льки мова йде про становлення собою. Тобто це можна вважати характеристиками певного стану, стану ╤НШОГО як Бога. Цей стан ╤НШОГО, який розгляда╓ постмодерн╕зм, властивий ╕ людин╕, причетн╕й до сучасного м╕стицизму, ╕ людин╕, причетн╕й до м╕стицизму прадавн╕х час╕в. Постмодерн╕зм Жака Дерида посила╓ться на Ан╜елуса С╕лез╕уса, стверджуючи, що "Становлення-н╕що як становлення-собою, або як становлення-Богом, ╓ становлення (Werden) як породження ╕ншого в т╕й м╕р╕, наск╕льки цей ╕нший, за Ан╜елусом С╕лез╕усом, можливий (але скор╕ше неможливий, неможливий б╕льш, ан╕ж саме неможливе)" (Деррида 2001: 213). Можлив╕сть неможливого все ж таки можливе. Можлива чиста спонтанн╕сть, коли без ус╕ляких причин в людин╕ виника╓ ╤НШИЙ. ╤НШИЙ несе в╕дчуття неможливост╕ смерт╕, несе в╕дчуття того, що п╕сля життя на земл╕ ╓ можлив╕сть ╕снування стану ╤НШОГО. Тут в╕дчуття того, що ╕сну╓, можлив╕сть того, що ╓ "б╕льш неможливе, н╕ж сама неможлив╕сть" (Деррида 2001: 213). Жак Дерида констату╓ розрив в режим╕ можливост╕. Однак сам факт того, що постмодерн╕зм розгляда╓ проблему можливост╕, вже ╓ в╕дкриття нового розум╕ння положення рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури ╕ мистецтва в загальному перел╕ку напрямк╕в культури. Можлив╕сть - це ц╕нн╕сть ╕ важлив╕сть саме рел╕г╕╖, м╕стики ╕ мистецтва.

М╕стичне в л╕тератур╕ стан ╤НШОГО абсолютизу╓. Показу╓, що в цьому стан╕ людина всесильна. Але в д╕йсност╕ ця всесильн╕сть - лише у суб'╓ктивних в╕дчуттях. В╕д в╕дчуття всесильност╕ людина переда╓ те, що "найнеможлив╕ше - можливе" (Деррида 2001: 213). Через це людина ма╓ змогу в╕чне сонце увергнути у св╕й вогонь (Деррида 2001: 213). Така сила вогню в╕дчува╓ться людиною. В╕дчува╓ться така можлив╕сть. "Можлив╕сть неможливого, "найнеможлив╕шого", б╕льш неможливого, н╕ж саме можливе" (Деррида 2001: 213).

Тут циту╓ться Гайде╜╜ер, як передв╕сник постмодерну, який вказував на можлив╕сть абсолютно╖ неможливост╕. А таке людину надиха╓. Так╕ можливост╕ можуть передавати ╕ рел╕г╕йно-м╕стична культура ╕ мистецтво. В╕д того виника╓ ╕ натхнення, бажання жити. Хоча в стан╕ ╤НШОГО призупиня╓ться нав╕ть бажання жити. Бо це бажання може бути пов'язане з ╕люзорними, хибними уявленнями. Але таке положення речей, коли у людини присутн╕й стан небажання, нагаду╓ нам про смерть. Та й "вся апофатична м╕стика також може бути прочитана як вражаючий дискурс смерт╕, (неможливо╖) можливост╕" (Деррида 2001: 214). Ця смерть - не справжня смерть. Ця смерть - це вмирання в людин╕ непотр╕бних в╕дносин. Це просто стан ╤НШОГО, коли ╕люзорн╕, хибн╕ в╕дносини зникають, в╕дкриваючи людин╕ можливост╕ через вив╕льнення в╕д усього старого що заважало, не давало бути своб╕дним, в╕льним. Це в╕дчуття тепер╕шност╕. В апофатичному м╕стицизм╕ ╕ за екзистенц╕альною ф╕лософ╕╓ю, наприклад, ф╕лософ╕╓ю Гайде╜╜ера, воно познача╓ться як тут-буття. Тут-буття - це, перш за все, певний стан людини; стан не минулого, або майбутнього, а стан тепер╕шнього. Це стан ╤НШОГО. Цей стан знищу╓ хибн╕ спонукання, що йдуть в╕д спогад╕в, як╕ також ╓ мр╕ями майбутнього людини. Неадекватно сприйма╓ться сьогодення, тепер╕шн╓ положення речей.

Постмодерн╕зм, наприклад, його представник Жак Дерида, знаходить ч╕ткий зв'язок буття, яке розгляда╓ екзистенц╕ал╕зм, з тим буттям яке ф╕гуру╓ в теолог╕╖ ╕ м╕стицизм╕. ╤ в екзистенц╕ал╕зм╕ ф╕лософ╕╖, ╕ в теолог╕╖ под╕бн╕сть знаходиться при розгляд╕ буття, що направля╓ до смерт╕. А таке буття зводиться до певного стану людини, буття в певному стан╕, стан╕ ╤НШОГО. Розглядаючи екзистенц╕ал╕зм у ф╕лософ╕╖, тв╕р Гайде╜╜ера "Буття ╕ час", пом╕чено, що тут ╕снують певн╕ заборони. Тут слово "буття" не повинно означати уявлене. Те саме ╕сну╓ ╕ в теолог╕╖ з╕ словом "Бог". Слово "Бог" теж не повинно бути уявленим. Але в╕домо, що в стан╕ ╤НШОГО у людини зникають ус╕ляк╕ уявлення. Йде процес очищення в╕д всього хибного, застар╕лого, ╕люзорного, упередженого. Отже ф╕лософ╕я екзистенц╕ал╕зму сво╖м розум╕нням Буття ╕ теолог╕я сво╖м розум╕нням Бога намагаються передати характеристики певного стану людини, стану ╤НШОГО, того стану при якому у людини зникають уявлення, хибн╕ уявлення. Йде процес припинення. Ма╓ прояв стан ПРИПИНЕННЯ. Саме тому екзистенц╕ал╕зм каже про неможлив╕сть уявити Буття. В свою чергу теолог╕я каже про неможлив╕сть уявити Бога. Стан ╤НШОГО ╓дна╓ роздуми ф╕лософського екзистенц╕ал╕зму про Буття з роздумами негативно╖ теолог╕╖ ╕ м╕стицизму про Бога.

Постмодерн╕зм встановлю╓ близьк╕сть екзистенц╕╖ ╕ апофатики негативно╖ теолог╕╖, спускаючись до конкретики людських стан╕в, виявляючи серед них стан ╤НШОГО як особливий регулятивний механ╕зм людини в ╖╖ складних соц╕альних в╕дносинах, коли з людини вибраковуються хибн╕ в╕дносини ╕ розчищаються шляхи до свободи.

Стан ╤НШОГО з╕ сво╖ми характеристиками присутн╕й в людин╕ незалежно в╕д того - вона ф╕лософ екзистенц╕ал╕ст ате╖стичного спрямування чи апофатичний м╕стик те╖стичних погляд╕в. ╤ нема╓ значення, як╕й культур╕ вона належить - християнськ╕й, буддистськ╕й чи даоськ╕й. Справа в тому, що стан ╤НШОГО - це компенсаторна реакц╕я виправлення занадто зм╕щених певних псих╕чних прояв╕в, ╕ вона, ця реакц╕я, притаманна природ╕ людини взагал╕. Характеристики стану ╤НШОГО мають прояв в людин╕ як в грецькому св╕т╕, так ╕ в китайському. Ц╕ характеристики притаманн╕ як християнину, так ╕ буддисту. ╤ це не залежить в╕д того - людина з язичницького св╕ту чи вона з п╕сляязичницько╖ епохи. В стан╕ ╤НШОГО вона в╕дчува╓ певну спустошен╕сть в╕д зникнення потоку хибних думок, в╕дчува╓ невизначен╕сть в╕д втрати ор╕╓нтац╕╖, коли ще не прийшла нова направлен╕сть. Проте, як пом╕чають досл╕дники постмодерн╕стсько╖ ор╕╓нтац╕╖, розглядаючи ф╕лософ╕ю Миколи Кузанського, людина ма╓ вчене незнання як певний стан досконалост╕, коли втрачаються хибн╕ знання. Постмодерн╕зм ф╕ксу╓ це як негативну теолог╕ю, спираючись на характеристики стану ╤НШОГО. Цей стан ╤НШОГО як спустошен╕сть в╕д усього хибного ╕ ╕люзорного ма╓ певн╕ в╕дт╕нки. Переживши цей стан людина виносить певне п╕слязнання. Це знання якихось в╕дчутт╕в в╕д того, як у людини виникала в╕дсторонен╕сть, як у не╖ зникали думки ╕ таке ╕нше.

Жак Дерида сво╖ми роздумами, посилаючись на Лейбн╕ца, встановлю╓, що поез╕я завдяки складним метафорам несе повноту. Тобто несе стан ╤НШОГО. Цей стан ╤НШОГО можна передати в поетичних текстах, заф╕ксувавши його як повнота. Жак Дерида пише про це так: "складн╕ метафори... п╕дн╕маються майже до р╕вня божественност╕", та поетична краса, про яку говорив Лейбн╕ц стосовно до поез╕╖ Ан╜елуса С╕лез╕уса, сприймаються як зовн╕шн╕ атрибути формально╖ або концептуально╖ повноти" (Деррида 2001: 218). Жак Дерида п╕дкреслю╓, що "коли ц╕ форми, тобто онто-теолог╕чний формал╕зм ╕ поез╕я, протиставляються одне одному, не залиша╓ться н╕чого ╕ншого, кр╕м як стати заручником проблематичного протиставлення форми ╕ зм╕сту" (Деррида 2001: 218). Ми бачимо, що Дерида онтолог╕ю ╕ теолог╕ю об'╓дну╓ в одне слово: "онто-теолог╕я". Це об'╓днання ста╓ б╕льш глибоким, коли розглядати конкретне переживання стану ╤НШОГО ф╕лософа ╕ рел╕г╕йного адепта. Конкретика в╕добража╓ться, коли мова йде про певн╕ характеристики стану ╤НШОГО. Але коли абстрагу╓шся в╕д цих конкретних характеристик, то незрозум╕ло, про що йде мова. В негативн╕й теолог╕╖ так часто ╕ трапля╓ться. "Негативна теолог╕я призначена для того, щоб сказати дуже небагато, майже н╕чого" (Деррида 2001: 218). Негативна теолог╕я - це певн╕ твердження, через як╕ можна д╕знатися про характеристики певного суб'╓ктивного переживання людини. В нашому випадку - через переживання стан╕в ╤НШОГО. "Порожн╕сть - ╖х сутн╕сна ╕ необх╕дна характеристика" (Деррида 2001: 219). В╕дчуття спустошеност╕ вказу╓ на те, що людину покинули упереджен╕ думки, ╕люз╕╖, хибн╕ уявлення, вона очистилася в╕д ╕нтелектуального см╕ття, яке не давало реально дивитися на св╕т.

Мистецтво намага╓ться артикулювати цю спустошен╕сть, заф╕ксувати ╖╖ за допомогою символ╕в чи якимось ╕ншими засобами. Адже ця спустошен╕сть ма╓ ц╕нн╕сть, оск╕льки зв╕льня╓ людину в╕д ус╕ляко╖ хибност╕ ╕ упередженост╕. Так. Вона не ма╓ зм╕сту. Але вона належить до такого переживання, яке заслугову╓ на увагу, тому що це переживання дару╓ людин╕ блаженний спок╕й ╕ самодостатн╕сть. "Що стосу╓ться блаженства, то воно напроти, явля╓ собою спок╕й. Воно ц╕лковито самодостатн╓, тобто позбавлене зм╕сту" (Ясперс 1997: 152). В цьому стан╕ "по пам'ят╕ в св╕домост╕ спливають образи багатьох справ... Вони не головн╕, не важлив╕, м╕лк╕" (Мурашкин 2020: 474).

Постмодерн╕зм встановлю╓, що стан ╤НШОГО м╕стиками ф╕ксу╓ться в образ╕ порожнеч╕, пустел╕. ╤ цей образ пост╕йно повторю╓ться. Але "чи не ╓ пустеля парадоксальною ф╕гурою апор╕╖?" (Деррида 2001: 222). Мабуть, тут нема╓ н╕чого загадкового. Просто ми ма╓мо справу з╕ станом, при якому зникають будь-як╕ образи, перетворюючи будь-що на пустелю. Цей стан ма╓ процес очищення. Тут йде процес очищення до стану пустел╕. А це для людини - розчищення шлях╕в, розчищення для ╖╖ особистост╕. Однак виника╓ питання, яке ставить ╕ постмодерн╕зм: "Чи не ╓ нерозчищений шлях також ╕ умовою р╕шення або под╕╖, яка поляга╓ у в╕дкритт╕ шляху, в його (пере)ход╕ ╕, таким чином, у виход╕ за його меж╕?" (Деррида 2001: 222).

Це так. Нерозчищен╕сть, захаращен╕сть, забруднен╕сть псих╕ки породжу╓ бажання очистись, зв╕льнитися в╕д того забруднення, стати в╕льним, своб╕дним. Стан ╤НШОГО - це спонтанне очищення псих╕чно╖ сфери людини в╕д усього зайвого, в╕д ус╕ляких забобон╕в ╕ упередженост╕.

Досл╕джуючи постмодерн╕зм на приклад╕ ф╕лософ╕╖ такого його представника, як Жак Дерида, можна ре╓струвати важливу думку про те, що в ╕стор╕╖ з приводу стану ╤НШОГО форму╓ться фактично ц╕лий напрямок культури з╕ сво╓ю традиц╕╓ю. На тл╕ спонтанних безпосередн╕х прояв╕в стану ╤НШОГО в м╕стицизм╕ вибудову╓ться ц╕лий арсенал вправ ╕ рекомендац╕й. Тобто пустеля спонтанного прояву стану ╤НШОГО оброста╓. Постмодерн╕зм, його представник Жак Дерида, пом╕ча╓, що "незважаючи на цю порожн╕сть, те, що ми назива╓мо негативною теолог╕╓ю, росте ╕ культиву╓ себе як пам'ять, ╕нститут, ╕стор╕я, дисципл╕на. Це культура з╕ сво╖ми арх╕вами ╕ сво╓ю традиц╕╓ю" (Деррида 2001: 222). Тобто на тл╕ безпосередн╕х прояв╕в людського духу вироста╓ опосередкована культурна традиц╕я з╕ сво╖ми дисципл╕нами ╕ тренувальними вправами. Тобто вироста╓ посл╕довне тренування, завдяки якому, зв╕сно, неможливо отримати стан ╤НШОГО як такий, як чисто спонтанний прояв. Але можна отримати под╕бн╕ стани, про як╕ ╕ каже негативна теолог╕я. Негативна теолог╕я пост╕йно хоче в╕д╕йти в╕д то╖ посл╕довност╕, яку сама ж ╕ збудувала. Вона пост╕йно хоче доторкнутися до безпосередност╕, до то╖ чисто╖ спонтанност╕, з яко╖ виника╓ стан ╤НШОГО. Ця "негативна теолог╕я, завдяки ╖╖ прагненню в╕д╕йти в╕д яко╖сь посл╕довност╕, ╓ тою мовою, яка невпинно в╕дчува╓, п╕дда╓ сумн╕ву сам╕ меж╕ мови, особливо мови пропозиц╕онального, теоретичного, констатуючого..." (Деррида 2001: 222).

По в╕дношенню до негативно╖ теолог╕╖ постмодерн╕зм вводить такий терм╕н як "гетеролог╕я" ╕ вважа╓, що "негативна теолог╕я ста╓ не просто мовою, але... досв╕дом схоплення "сутност╕" мови: дискурсом мови, "монологом" (в тому гетеролог╕чному сенс╕, який було додано йому Новал╕сом ╕ Гайде╜╜ером), за допомогою якого мова говорить для себе" (Деррида 2001: 222). Мова для себе, мабуть, в╕д того, що вона ма╓ "тенденц╕ю ставити п╕д сумн╕в образи, ф╕гури, ╕доли, риторику" (Деррида 2001: 223). Тобто тут йде процес заперечення ╕ руйнац╕╖ (спец╕ально╖ руйнац╕╖) того, що накопичила людина у сво╖й псих╕ц╕. А це вже - певн╕ процедури, певна техн╕ка, технолог╕я. Тому постмодерн╕зм правильно ставить питання про те, що "негативна теолог╕я ╓ чимось (певним), ╕ тому не ╓ н╕що; вона прагне, швидше за все, до того, щоб стати чимось н╕ж н╕що" (Деррида 2001: 223). Постмодерн╕зм показу╓, що негативна теолог╕я - це певний культурний напрямок з╕ сво╖ми принципами, техн╕кою впливу, а не н╕що. Результатом цих вплив╕в може бути н╕що в голов╕ людини, коли порушуються ╕ зникають вс╕ конструкц╕╖ з думок, забобони, упередженост╕. Тому у негативн╕й теолог╕╖ ╕ виника╓ образ пустел╕ при передач╕ певних думок з арсеналу практичних д╕й. Адже результатом д╕й ╓ пустеля в голов╕ людини. А сам стан, стан ╤НШОГО, теж н╕як не можна назвати, п╕знати, осмислити. Однак цей стан ╓ стан Бога. В╕н дару╓ людин╕ свободу, свободу в╕д усього хибного, ╕люзорного.

Отже, Дерида в сво╖х постмодерн╕стських творах зазнача╓, що "пустеля ствердила себе, ╕ н╕що, кр╕м пустел╕, не могло мати м╕сце. Дуже виразно, що "неп╕знаваний Бог" (Деррида 2001: 223). В╕н неп╕знаваний ╕ ф╕гуру╓ як н╕що. А "╕м'я Бога, про яке сказано, що в╕н назива╓ н╕що (тобто не це ╕ не те)" (Деррида 2001: 224). Таке розум╕ння вищого, Божественного ми зустр╕ча╓мо не т╕льки в християнському м╕стицизм╕, а ╕ в ╕нду╖стському (джнана йога), буддистському. Така негативна операц╕я, коли кажуть "нет╕, нет╕", або "не те, не те" спостер╕га╓ться скр╕зь, у вс╕лякому м╕стицизм╕. Тут увагу спрямовано на саму людину, в ╖╖ глибини. З цих глибин м╕стики д╕стають св╕й вищий стан, стан ╤НШОГО, стан ПРИПИНЕННЯ, стан Бога. Людина "маючи в соб╕ сам╕й внутр╕шню основу Буття, п╕знану як Закон Буття, як Абсолют, людина ста╓ самим Богом" (Жадько 2019: 192). Тут дух виступа╓ "як самодостатня сутн╕сть (субстанц╕я)" (Халапсис 2017: 265). Мова йде про дух. "Бог ╓ дух" (Библия 2011: 1132). "Я сказав: ви - боги" (Библия 2011: 1141). Тобто все зводиться до певного стану людського духу. В постмодерн╕зм╕ цей стан значиться як стан ╤НШОГО. Це певне м╕сце в людин╕, коли "бачиш сво╖м внутр╕шн╕м зором" (Мурашкин 2020: 474). "Саме це м╕сце - в нас самих" (Деррида 2001: 225). Тобто все зводиться до людини, до ╖╖ особливих стан╕в. Мабуть, цим "апофатизм доходить ледве не до ате╖зму" (Деррида 2001: 206). Адже ж все проходить в людин╕. ╤ нема н╕якого натяку на створення св╕ту кимсь. Все замика╓ться в суб'╓ктивному св╕т╕ людини. В цьому св╕т╕ пережива╓ться ╕ в╕чн╕сть. Тут в╕чн╕сть вигляда╓ як властив╕сть певного особливого стану. Цей стан неможливо отримати якимось штучним шляхом. Цей стан приходить до людини сам або не приходить зовс╕м, як не прагнеш до цього. Тобто його якось досягти неможливо. Але вся негативна теолог╕я, увесь апофатичний м╕стицизм дають настанови якось "просуватися до того, чого досягти неможливо" (Деррида 2001: 227).

Тобто у негативн╕й теолог╕╖ ми з╕штовху╓мося з посиланнями на парадоксальн╕ тексти, за якими треба йти туди, куди ти не можеш йти; дивитися на те, що не можеш побачити; почути те, що не звучить ╕ не чути, ╕ це буде означати, що ти там, де говорить Бог (Деррида 2001: 227). Тут мова йде про неможливе. Це неможливе в людин╕ може перетворитися на можлив╕сть, що ╕ надихне людину, дасть ╖й сили.

Можлив╕сть в╕дкрива╓ для людини не т╕льки апофатика, а взагал╕ увесь м╕стицизм, рел╕г╕я, езотерика, мистецтво. Якщо щось ╕з цього не надиха╓ людину, не в╕дкрива╓ для не╖ нов╕ можливост╕, то воно ╕ не ╕сну╓ для ц╕╓╖ людини.

Жак Дерида, посилаючись на С╕лез╕уса пише, що йде "мова про можливост╕ найнеможлив╕шого або нав╕ть б╕льш неможливого, н╕ж найнеможлив╕ше" (Деррида 2001: 229).

Наука, розкриваючи закони природи, звужу╓ можливост╕ для людини. Ц╕ закони не можна переступити. Людина пристосову╓ться, як т╕льки може, до цих закон╕в, щоб вижити, жити. Але все зм╕ню╓ться. ╤ закони природи зм╕нюються. А можлив╕сть може поширюватись. Про поширен╕ можливост╕ каже нам мистецтво, м╕стика, рел╕г╕я, езотерика. Цим поширенням можливостей вони надихають людину, вселяють в не╖ сили, над╕╖, окриляють ╖╖.

Жак Дерида, цитуючи С╕лез╕уса, пише так:

"Тво╓ю стр╕лою ти не можеш вразити сонце.

Мо╓ю ж я зможу ввергнути в╕чне сонце

В м╕й вогонь" (Деррида 2001: 229).

Тут перед нами розгорта╓ться текст митця, митця ╕ м╕стика в одному обличч╕. Показано переживання могутност╕. Автор твору каже, що дехто не може вразити сонце. Проте в╕н, автор, ма╓ таку могутн╕сть свого вогню, що може увергнути в╕чне сонце в цей вогонь. Так╕ заяви можна розум╕ти, що вони на р╕вн╕ суб'╓ктивних переживань. Насправд╕ людина не може вразити сонце. Нема тако╖ можливост╕. Але людиною пережива╓ться ця можлив╕сть. Люди можуть мати "в╕дчуття особисто╖ величезно╖ могутност╕ - наче вони в д╕йсност╕ здатн╕ зробити все що завгодно" (Ясперс 1997: 159). В д╕йсност╕ у людини нема╓ можливост╕ вразити сонце. Але суб'╓ктивно переживаючи таку можлив╕сть, людина отриму╓ натхнення. Таке натхнення може дати митець-м╕стик сво╓ю творч╕стю, сво╖ми творчими напрацюваннями, сво╖ми творами.

Постмодерн╕зм пом╕ча╓, що апофазис негативно╖ теолог╕╖ виража╓ певн╕ парадокси, як╕ при вплив╕ на людину вводять ╖╖ в шоковий стан, шокують. А шоком л╕кують шизофрен╕ю. "Апофазис репрезенту╓ дещо начебто парадоксально╖ г╕перболи" (Деррида 2001: 230). А "г╕пербола засв╕дчу╓" (Деррида 2001: 231). Засв╕дчення людиною сво╖х спонукань, думок, почутт╕в ╓ практичною вправою апофатичного м╕стицизму. Тут св╕дчення розум╕╓ться, перш за все, як спостер╕гання людиною потоку сво╖х думок. Коли людина спостер╕га╓ ╕ спогляда╓ пот╕к сво╖х думок, почутт╕в, в╕дчутт╕в, спонукань, то це в сучасн╕й психотехн╕ц╕ значиться як медитац╕я. В апофатизм╕ засв╕дчення проходить через г╕перболу. "Це г╕пербола засв╕дчу╓" (Деррида 2001: 231). "Г╕пербола засв╕дчу╓. Вона засв╕дчу╓ подв╕йно: сигнал╕зу╓ наявн╕сть в╕дкрито╖ можливост╕ ╕ провоку╓ за допомогою сигнал╕зац╕╖ в╕дкриття ц╕╓╖ можливост╕" (Деррида 2001: 231).

Апофатичн╕сть негативно╖ теолог╕╖ стверджу╓ безпристрасн╕сть. Але постмодерн╕стськ╕ тексти, наприклад, роздуми Жака Дерида, пом╕чають все ж таки пристрасть. Апофатизми негативно╖ теолог╕╖ "(випереджають ╕ спрямовують не т╕льки дискурс, але й, перш за все, саме ╕снування). Це устремл╕ння ╓ ╖х пристрасть" (Деррида 2001: 231).

Ф╕лософи-постмодерн╕сти уважно розглядають творч╕сть тих ф╕лософ╕в, яких називають сво╖ми попередниками. Так з приводу гетеролог╕╖, негативно╖ теолог╕╖ ╕ м╕стицизму Жак Дерида ретельно розбира╓ творч╕ напрацювання Март╕на Гайде╜╜ера. Розбира╓ться, перш за все, категор╕я "╕снування". Ця категор╕я, як вважа╓ постмодерн╕зм, використову╓ться для того, щоб не вживати так╕ поняття як "суб'╓кт", "дух", "душа", "его". Це под╕бно тому, як в ╕стор╕╖ буддизм, який вир╕с з брахман╕зму, в╕дмовився в╕д назви "атман". Розглядаючи твори Март╕на Гайде╜╜ера, постмодерн╕зм ставить питання, чи вжива╓ться категор╕я "╕снування" для того, щоб не вживати так╕ поняття як "суб'╓кт", "дух", "душа", "его"? ╤ щоб не вживати категор╕╖ "Dasein"? У Март╕на Гайде╜╜ера "Dasein" в╕дкритий буттю за допомогою (реал╕зац╕╖) можливост╕ виходу за меж╕ того, чим ╓ нин╕. Пристрасть: трансценденц╕я" (Деррида 2001: 232). Так постмодерн╕зм поясню╓ ф╕лософськ╕ сентенц╕╖ Март╕на Гайде╜╜ера. Тут важлива роль залиша╓ться за можлив╕стю, що пом╕ча╓ постмодерн╕зм, оск╕льки сам наполяга╓ на тому, що можлив╕сть превалю╓ в сво╓му значенн╕ в мистецтв╕ ╕ м╕стиц╕. Також постмодерн╕зм не в╕дкида╓ думку про те, що пристрасть не полиша╓ те, що ╓ трансценденц╕╓ю. Але якщо торкнутися конкретних переживань людини, то вона може мати стани, коли нема╓ н╕яко╖ пристраст╕. Стан ╤НШОГО - це саме такий стан. В╕н трима╓ться в людин╕ недовго. Але в ньому пристрасть не пом╕чена.

Твори постмодерн╕стських ф╕лософ╕в правильно розум╕ють гайде╜╜ер╕вське "Dasein" як рух т╕╓╖ трансцендентност╕, яку започаткував ще Платон, оперуючи сво╖ми категор╕ями. Март╕н Гайде╜╜ер, продовжуючи традиц╕ю Платона, каже про позаположен╕сть в╕дносно тотальност╕ Буття. Однак постмодерн╕стськ╕ судження ╓ б╕льш радикальними з приводу тотальност╕ Буття, з приводу Божественного, з приводу тотальност╕. Постмодерн╕стськ╕ судження мають ор╕╓нтир на те, що взагал╕ "для негативно╖ теолог╕╖ вона ╓ позаположен╕стю в╕дносно буття як такого" (Деррида 2001: 232). Тобто постмодерн╕зм ор╕╓нту╓ на те, що платон╕зм ╕ неоплатон╕зм, а також ф╕лософ╕я Плот╕на з його ╢диним, для якого про вих╕д за меж╕ буття або Бога це замало, якщо розгляда╓ться стан ╤НШОГО. Потр╕бен вих╕д за меж╕ ╕мен╕ взагал╕, за меж╕ можливост╕ присво╓ння ╕мен╕ Бога. За судженнями Жака Дерида "╕м'я само по соб╕ не ╓ б╕льш над╕йним. Саме ╕м'я зда╓ться ╕нод╕ ╕ не присутн╕м тут ╕ не над╕йним" (Деррида 2001: 232).

Ненад╕йн╕сть ╕мен╕ ╕сну╓, бо ми ма╓мо особлив╕ тонкощ╕ людських в╕дчутт╕в стан╕в. ╤м'я може багато чого не вгадати. Але повн╕стю в╕дмовитись в╕д певного ╕мен╕ не вда╓ться. Тому залиша╓ться таке ╕м'я, як ╤НШИЙ.

Залишивши за певним станом ╕м'я ╤НШИЙ, акценту╓мо увагу на важлив╕й характеристиц╕. ╤НШИЙ - це в╕д того, що людина пом╕ча╓, що вона стала ╕ншою. Тобто в не╖ виникла протилежн╕сть. Якщо в не╖ був страх, то виникла абсолютна в╕дсутн╕сть страху. Страх компенсувався зникненням страху. Людина стала ╕ншою. А в╕дсутн╕сть страху - це одна ╕з сутн╕сних характеристик стану ╤НШОГО.

Тобто виника╓ позаположен╕сть. Постмодерн╕зм пом╕ча╓, що позаположен╕сть - це не просто якесь м╕сце. Позаположен╕сть - це рух трансценденц╕╖. Б╕льше того - це щось вище. Переживаючи стан ╤НШОГО, людина пом╕ча╓ таке, що вище цього стану н╕чого ╕ нема. Постмодерн╕зм ф╕ксу╓ в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ те, що стан ╤НШОГО, або рух трансценденц╕╖ "перевищу╓ самого Бога, буття, сутн╕сть, властиве або самость, Selbst Бога, божественн╕сть Бога" (Деррида 2001: 232). Тобто людина пережива╓ стан, вище якого н╕чого нема╓. Жак Дерида в традиц╕╖ постмодерну, досл╕джуючи твори Ан╜елуса С╕лез╕уса каже, що це вих╕д за меж╕ Бога (Деррида 2001: 232). Тобто в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ фактично мова йде про певний стан св╕домост╕, який людина оц╕ню╓ так, що вище цього стану н╕чого нема. Нав╕ть цей стан ╓ вищим за Божественний, виходить за меж╕ Бога. Жак Дерида в традиц╕╖ постмодерну, пом╕ча╓ це ╕ ф╕ксу╓ в сво╖х творах, натякаючи на те, що з цього приводу "апофатичний дискурс завжди п╕дозрювався в симпат╕ях до ате╖зму" (Деррида 2001: 205).

Тобто постмодерн╕зм каже про те, що вищий стан людини - за межами божественного. Деррида знаходить у Ан╜елуса С╕лез╕уса так╕ думки, в яких в╕н каже про сво╓ життя, що його життя ╕ його св╕тло знаходяться за межами божественного. Постмодерн╕зм Жака Дерида розц╕ню╓ все це так, що "Виводячи себе за меж╕, цей рух радикально роз'╓дну╓ буття ╕ п╕знання, ╕снування ╕ знання" (Деррида 2001: 233). При цьому Жак Дерида загострю╓ увагу на таких положеннях м╕стичних текст╕в, як╕ вищий стан св╕домост╕, або стан ╤НШОГО, прир╕внюють до Бога, коли людина в сво╖х переживаннях каже: "Я - як Бог, ╕ Бог - як я. Я також великий, як Бог: В╕н такий же малий, як я" (Деррида 2001: 233). Тобто в сво╓му вищому стан╕, стан╕ ╤НШОГО, людина сто╖ть на р╕вн╕ з Богом. Вона сама себе св╕дчить як Божественне.

Постмодерн╕зм знаходить в╕дгук стану ╤НШОГО в творах таких ф╕лософ╕в-попередник╕в, як Март╕н Гайде╜╜ер, Едмунд Гусерль. Так, розглядаючи феноменолог╕чну редукц╕ю Едмунда Гусерля була встановлена под╕бн╕сть з тими станами, як╕ розгляда╓ негативна теолог╕я, знайдена под╕бн╕сть з╕ станом ╤НШОГО. Тобто в ц╕лому трансцендентальна феноменолог╕я каже про ту сферу знань, про яку каже ╕ негативна теолог╕я. В╕дпов╕д╕ на питання можна знайти у творах таких ф╕лософ╕в, як Плот╕н, Гайде╜╜ер, Гусерль, Лев╕нас.

Постмодерн╕стська ф╕лософ╕я, розглядаючи стан ╤НШОГО, загострю╓ увагу на тому, що апофатика каже про те що Бога зовс╕м нема. Апофатиз стверджу╓: "Бога нема", або "Бог - н╕ це, ╕ н╕ те, ╕ не його протилежност╕". Апофатика стверджу╓ ╕ таке: "Буття не ╕сну╓". Але постмодерн╕стськ╕ ф╕лософи пом╕чають, що по апофатичних контекстах можна бачити, що мова йде про те, що ╕сну╓. Воно мета-метаф╕зичне та мета-онтолог╕чне, але воно ╓. Тому йде перем╕щення в╕д об'╓ктивного до суб'╓ктивних переживань ╕ стан╕в. Ц╕ стани в суб'╓ктивному св╕т╕ людини виникають ╕ деякий час ╕снують. Тобто вони ╕снують, мають буття. А н╕г╕л╕стичн╕ твердження про не-╕снування - це практичн╕ методи для того, щоб людина отримала особлив╕ стани св╕домост╕, в╕д╕йшла в╕д сво╖х думок-забобон╕в ╕ подивилась на св╕т безпосередньо. Для цього ╕сну╓ допом╕жна медитативна практика св╕дчення. Негативний спос╕б отримання вищих стан╕в св╕домост╕ ╓ один з╕ шлях╕в. Але в╕н пронизу╓ ╕ вс╕ ╕нш╕ шляхи. Наприклад, ╓ р╕зн╕ шляхи отримання вищих стан╕в св╕домост╕, коли мають на уваз╕ йогу. Це так╕ шляхи дхьяни (медитац╕╖) як карма-йога, раджа-йога, бхакт╕-йога, джнан╕-йога. Але остання, джнан╕-йога, як негативна практика "нет╕-нет╕" (не те - не те), пронизу╓ вс╕ ╕нш╕ напрямки йоги. Так, наприклад, бхакт╕-йога - це сп╕в мантр. Але, сп╕ваючи мантри, треба дивитися, як ти це робиш, дивитись н╕би збоку на себе, в╕дсторонюючись, негативно сприймаючи себе. А це вже елемент практики джнана-йоги. Тобто метод джнан╕-йоги проника╓ в бхакт╕-йогу.

Негативний спос╕б споглядання ми можемо пом╕тити, розглядаючи продукти р╕зних напрямк╕в культури. Жак Дерида, впл╕таючи сво╖ думки в контекст постмодерн╕стсько╖ ф╕лософ╕╖, стверджу╓, що вс╕ляк╕ тексти мають в як╕йсь м╕р╕ апофатику негативно╖ теолог╕╖. Так Жак Дерида у сво╖й прац╕ "Залиши сво╓ ╕м'я (Постскриптум) "Sauf le nom" стверджу╓, що "не ╕сну╓ текст╕в, як╕ не заражен╕ в тому чи ╕ншому ступен╕ негативною теолог╕╓ю (нав╕ть якщо в них мова ╕ не йде про теолог╕ю, а автори ╖х не хочуть мати з нею н╕яко╖ справи). Негативна теолог╕я присутня скр╕зь, але н╕де - в чистому вигляд╕" (Деррида 2001: 235-236). Можна пом╕тити, що б╕льш виразно ця негативна теолог╕я просл╕дкову╓ться у м╕стичних текстах.

Постмодерн╕стська ф╕лософ╕я ф╕ксу╓ в ╕стор╕╖ м╕стицизму т╕ погляди, коли за негативним способом споглядання "все, що знаходиться за межами того, що можна знати ╕ мислити про Бога, доступно лише м╕стикам" (Деррида 2001: 235). Але сучасний розвиток розум╕ння м╕стицизму схиля╓ться до тако╖ думки, що под╕бне може переживатися ╕ знатися людиною, яка сто╖ть взагал╕ поза м╕стицизмом. А якщо казати про стан ╤НШОГО, що пережива╓ться м╕стиком, то цей стан може бути пережитий кожною людиною, бо в╕н ╓ в природ╕ людини як компенсаторний процес. Це фактичне явище ма╓ прояв як компенсаторне осяяння. ╤ воно може бути при певних умовах проявлене у кожн╕й людин╕. А з приводу м╕стицизму можна сказати, що в╕н бува╓ як те╖стичний так ╕ нете╖стичний. В нете╖стичному м╕стицизм╕ м╕стик пережива╓ стан ╤НШОГО, не пов'язуючи його з Богом. Але цей стан ╤НШОГО так само, як ╕ у те╖стичному м╕стицизм╕, каже про Бога, як В╕н ╓ за межами образ╕в. Ус╕лякий м╕стицизм, ф╕ксуючи вищ╕ стани св╕домост╕, каже про те, що вони - за межами образ╕в. У вищих станах людини образи як хибн╕ сплет╕ння зникають, зникають як у те╖стичного м╕стика, так ╕ у нете╖стичного м╕стика. Вони зникають ╕ у митця, який поза м╕стикою взагал╕.

Постмодерн пом╕ча╓, що апофатизм негативно╖ теолог╕╖ для досягнення вищого стану пропагу╓ людин╕ таку практичну д╕ю, як залишатися самим собою. Стверджу╓ться, що ця практика ма╓ пост╕йною. "Бути самим собою у вс╕ часи" (Деррида 2001: 236). Але людина не може бути сама собою пост╕йно, протягом всього часу свого життя.

В апофатизм╕ рекомендац╕я людин╕, щоб вона була собою, розум╕╓ться як медитативна практика. Це особливо виражено в апофатизм╕ джнан╕-йоги ╕нду╖зму, а також у буддизм╕. Для певно╖ акцентуац╕╖ особистост╕ рекомендац╕я бути самим собою важлива. Тод╕ людина не втрача╓ себе при якихось неважливих впливах ззовн╕, а йде сво╖м шляхом у творчих д╕ях.

Особливо легко ╕ природно робити таку медитативну практику, як бути собою, людям ╕з шизо╖дною акцентуац╕╓ю. "За вс╕х обставин вони залишаються ╕ндив╕дуалами без страху втрати ╕ в╕дчуття вини" (Риман 2000: 316). Та коли в╕д тако╖ людини вимагають багато емоц╕йно╖ участ╕, то у не╖ може виникнути страх перед залежн╕стю. Шизо╖д - це людина незалежна за сво╓ю природою. Шизо╖дн╕сть - це акцентуац╕я, не патолог╕я, не шизофрен╕я. Людин╕ властиво обмежити себе в╕д ╕нших людей, ставати особист╕стю задля самост╕йно╖ творчост╕, щоб бути неповторним у ц╕й творчост╕, щоб бути неповторною особист╕стю в сво╓му творчому житт╕. Але така людина може мати "страх перед самов╕ддан╕стю" (Риман 2000: 31), "страх перед близьк╕стю в м╕жлюдських зв'язках" (Риман 2000: 33). Хоча ц╕ зв'язки так чи ╕накше необх╕дн╕.

Повертаючись до теми медитативно╖ практики бути самим собою, сл╕д зазначити, що "не можна увесь час залишатися самим собою. Ус╕ляке видовище захоплю╓ нас при так╕й психолог╕чн╕й умов╕: з якимось ╕з персонаж╕в ми "злива╓мося душею" (ототожню╓мо себе з ними) ╕ тому тривожимося за кожен ╖х вчинок" (Добрович 1987: 203). Бути самим собою, тобто розототожнити себе - це медитативна практика при надм╕рному ототожненн╕ з тим чи ╕ншим сторонн╕м предметом, процесом, або сторонн╕м життям. Бути самим собою - це неухильно йти за сво╖ми принципами. А це важко. Це вольова практика, яка зак╕нчу╓ться, просв╕тленням, осяянням, а на б╕льш глибокому р╕вн╕ - компенсаторним осяянням, або станом ╤НШОГО, станом ПРИПИНЕННЯ, станом Бога, станом вол╕ без зусиль.

Апофатизм говорить про б╕льше. Необх╕дно бути "за межами буття, але й за межами сво╖х же власних дар╕в" (Деррида 2001: 237). Тут, торкаючись життя конкретно╖ людини, можна сказати, що "при зростаючому самозабутт╕ нам подоба╓ться зв╕льнення в╕д кайдан╕в власного "Я" (Риман 2000: 321). Можна сказати, що в житт╕ треба вчитися також в╕дсторонюватися в╕д самих себе. Щоб цьому треба навчитися бути самим собою. Тод╕ за компенсаторними процесами можна отримати зв╕льнення в╕д самих себе, в╕д свого застар╕лого "я".

Вдаючись до психолог╕зму при розгляд╕ ототожнення ╕ розототожнення в людин╕, постмодерн╕зм з'╓дну╓ питання ф╕лософ╕╖ ╕ рел╕г╕йно╖ м╕стики. Тим самим постмодер╕зм творить у ф╕лософ╕╖ онто-теолог╕чну метаф╕зику. Так "онто-теолог╕чна метаф╕зика", наприклад, ф╕гуру╓ в текстах Жака Дерида як ф╕лософ╕я (Деррида 2001: 237).

Постмодерн╕зм пом╕ча╓, що апофатична теолог╕я ╕ м╕стика в ц╕лому абсолютизують той вищий стан людського духу, який розгляда╓ться. Цей стан - внутр╕шн╕й, суб'╓ктивний. Однак в╕н реально виника╓ у людини. Людина абсолютизу╓ цей стан як незр╕внянний, вищий. Жак Дерида пом╕ча╓, що у м╕стик╕в ╕ теолог╕в апофазису "мова про абсолютну трансценденц╕ю, яка заявля╓ про себе зсередини" (Деррида 2001: 237). Тобто мова йде про внутр╕шню сам╕сть людини, яка абсолютизу╓ться самою людиною, оск╕льки вона да╓ свободу ╕ в той же час регулю╓ все в найскладн╕ших умовах. А це ╓ стан ╤НШОГО - як регулятор ус╕ляких прояв╕в людини.

Досл╕джуючи твори Ан╜елуса С╕лез╕уса, Жак Дерида констату╓ той факт, що в цих творах нема╓ зм╕сту Нового Запов╕ту, хоча м╕стицизм Ан╜елуса С╕лез╕уса належить до християнства. Под╕╖ Нового Запов╕ту Ан╜елус С╕лез╕ус не переда╓. Не переда╓ в╕н того, як прийшов Христос, не переда╓ догмат╕в тр╕йц╕. Нема в його творах ╕стор╕╖ про Христа. Н╕ сюжет╕в з Нового Запов╕ту, н╕ догм цього Запов╕ту, н╕яких в╕ровчень християнства. Там нема н╕яко╖ ╕стор╕╖ християнства. Зм╕ст твор╕в Ан╜елуса С╕лез╕уса позбавлений ╕де╖ спас╕ння, ╕де╖ гр╕ха, як╕ ╓ в Новому Запов╕т╕. ╤ це ╓ властив╕стю твор╕в ╕нших апофатичних християнських м╕стик╕в. За це на них вс╕х ╕ влаштовували гон╕ння. ╤ на С╕лез╕уса, ╕ на Екгарта.

Жак Дерида приходить до висновку, що апофатизм у м╕стицизм╕ ╓ марг╕нальним явищем. Апофатизм ╓ дисидентство ╕ ╓ресь.

Дисидентство п╕дривало п╕двалини християнства. ╤ воно пересл╕дувалося, оск╕льки не передавало основних сюжетних ╕дей. Однак це не означа╓, що в Святому Письм╕ не м╕ститься ╕нформац╕йного зм╕сту про вищ╕ стани св╕домост╕, про Божественн╕ стани, про стан ╤НШОГО. Оф╕ц╕йна церква цього просто не пом╕чала (бо тод╕ не розпалюються пристраст╕ ╕ не заробляються грош╕). Чи вона до цього ще не доросла, не зрозум╕ла символ╕чност╕ Святого Письма.

Святе Письмо - це тексти чисто символ╕чн╕. В них порушен╕ часов╕, просторов╕ та ╕нш╕ реал╕╖. Через порушення реал╕й переда╓ться внутр╕шн╕й стан людини. Бо мета Святого Письма - передати вищий стан людсько╖ св╕домост╕, який значиться як Всевишн╕й. Цей стан пережива╓ться як "Стан Безсмертя", трансовий стан. В транс╕ людина втрача╓ ч╕тку ор╕╓нтац╕ю в час╕ та простор╕ (Забияко 2009: 999). ╤, щоб передати цей стан ╕нш╕й людин╕ в комун╕кативному процес╕, порушуються часов╕ та просторов╕ реал╕╖. Вони порушуються при передач╕, оск╕льки у людини, яка переживала цей стан, порушен╕ й нав╕ть втрачен╕ ч╕тк╕ ор╕╓нтац╕╖ в час╕ та простор╕. Втрачено ч╕тк╕ ор╕╓нтац╕╖ в час╕ та простор╕ (Забияко 2009: 999), ╕ ц╕ втрачен╕ ор╕╓нтац╕╖ передаються через перекручення, викривлення ╕ спотворення часово╖ ╕ просторово╖ реал╕╖ задля того, щоб виразити внутр╕шн╕й стан людини, стан вищий, стан Всевишнього, який в╕дкрива╓ можливост╕.

Це стосу╓ться вс╕лякого Святого Письма: Вед, Авести, Трип╕таки, Дао де цз╕н, Тори, Б╕бл╕╖, Корану. Тексти набувають казкового забарвлення. Вони символ╕чн╕ й багатозначн╕, впливають на чутт╓ву, ╕ррац╕ональну сферу людини. Тому рел╕г╕йн╕ тексти Святого Письма ми в╕дносимо до текст╕в художн╕х, текст╕в, як╕ створили рел╕г╕йн╕ пророки ╕ м╕стики як митц╕.

Щоб продемонструвати, як перекручу╓ ╕ викривля╓ об'╓ктивн╕ реал╕╖ Святе Письмо для того, щоб передати внутр╕шн╕й стан людини, яка пережива╓ Вище, або Всевишнього, розглянемо Б╕бл╕ю.

У Б╕бл╕╖ часову ╕ просторову д╕йсн╕сть викривлено, однак вона в╕добража╓ "Стан Безсмертя", який пережива╓ться людиною. Стан Безсмертя тут ╓ стан ╤НШОГО, який ╓ над ус╕м, в╕дчува╓ться над ус╕м.

Викривлення часово╖ д╕йсност╕ можемо спостер╕гати, коли ╤сус Христос каже про те, що перш н╕ж був Авраам, В╕н ╓. ╤сус Христос каже так: "Авраам, ваш батько, сповнений був радощ╕в звид╕ти день м╕й - ╕ звид╕в, ╕ вт╕шився" (Б╕бл╕я 2007: 118-123. Йо 8:56). Але юде╖ йому кажуть: "Ще й п'ятдесят рок╕в нема тоб╕, а ти Авраама бачив?" (Б╕бл╕я 2007: 118-123. Йо 8:57). Тод╕ ╤сус Христос каже юдеям так: "Перш н╕ж був Авраам, Я ╓" (Б╕бл╕я 2007: 118-123. Йо 8:58). Тобто ╤сус Христос викривля╓ час, адже Авраам жив задовго до нього ╕ в╕н не м╕г зустр╕чатися з Авраамом реально в сво╓му житт╕. Але ╤сус Христос, викривляючи час, переда╓ св╕й внутр╕шн╕й стан, Вищий стан, стан Всевишнього. Коли у людини ╓ цей Вищий стан, то вона в╕дчува╓ абсолютне сво╓ ╕снування. ╤сус Христос ╕ переда╓ цю абсолютн╕сть, викривляючи реальн╕сть часу, викривляючи д╕йсний час, ставлячи сво╓ ╕снування поза часом.

╤сус Христос, передаючи стан свого духу як Вищий стан, як Вишн╕й, перем╕щу╓ ╕ просторов╕ реал╕╖. В╕н каже: "Я - хл╕б, який з неба з╕йшов" (Б╕бл╕я 2007: 118-123. Йо 6:41). Але юде╖ не можуть зрозум╕ти, як це в╕н з╕йшов з небесного простору, який у нього над головою як безк╕нечн╕сть. Вони кажуть: "Чи то ж не ╤сус, син Йосиф╕в, що його батька-мат╕р ми зна╓мо? Як же в╕н тепер твердить: Я з╕йшов з неба?" (Б╕бл╕я 2007: 118-123. Йо 6:42). Але ╤сус Христос з╕йшов з простор╕в вищого свого духу як небесного. В╕н з╕йшов не з простор╕в реального неба, яке у нього над головою, а з простор╕в свого вищого небесного духу. Тобто тут ми бачимо зсув просторово╖ д╕йсност╕ задля передач╕ свого стану св╕домост╕, Вищого стану як Всевишнього.

У Б╕бл╕╖ багато такого, що протир╕чить ф╕зичн╕й реальност╕. Але якщо розум╕ти б╕бл╕йн╕ символи як внутр╕шн╕й св╕т людини, то нема н╕яких протир╕ч. В уявленн╕ людини все може бути.

Б╕бл╕я почина╓ться словами "На початку" (Б╕бл╕я 2007: 118-123. Бут 1:1). Якщо цей початок розум╕ти як внутр╕шн╕й початок людини, то все ста╓ на сво╖ м╕сця ╕ нема╓ н╕яких протир╕ч. Внутр╕шн╕й початок - це все в б╕бл╕йних ╕стор╕ях проходить як уявлення людини, яка поясню╓ шлях до Всевишнього, шлях до стану ╤НШОГО. Хоча шляхи Господн╕ неспов╕дим╕. ╤ Божественний стан, стан ╤НШОГО приходить спонтанно, незрозум╕ло коли ╕ зв╕дки, раптово.

Досл╕джуючи творч╕сть Ан╜елуса С╕лез╕уса, Жак Дерида як представник постмодерн╕стського напрямку ф╕лософ╕╖ загострю╓ увагу на твердженн╕ про те, що "Бог там, куди не можна д╕йти" (Деррида 2001: 239). Це твердження вказу╓ на те, що Божественний стан не можна отримати, йдучи до нього, використовуючи як╕сь штучн╕ методи, застосовуючи якусь штучну практику. Тобто шляхи Господн╕ неспов╕дим╕. Стан Бога приходить до людини чисто спонтанно, незрозум╕ло за яких причин, приходить раптово. Мабуть, ма╓ бути певний спос╕б життя, який спонука╓ проявлятися таким станам людини як Божественний стан, стан ╤НШОГО. Мабуть, це вольов╕ зусилля: йти шляхом сво╖х принцип╕в ╕, тим самим, бути собою, що раптово зм╕ню╓ться просв╕тленням, осяянням, компенсаторним осяянням.

Жак Дерида загострю╓ увагу ще на такому висловлюванн╕ Ан╜елуса С╕лез╕уса, як "Бог за межами твор╕ння" (Деррида 2001: 239). Це висловлювання Ан╜елуса С╕лез╕уса показу╓, що цей стан Бога, або стан ╤НШОГО, не належить безпосередньо до творення, до процесу творчост╕. Тут твориться розпад, в╕дбува╓ться зникнення ус╕ляких хибних ╕люзорних образ╕в, припинення д╕й, припиня╓ться ус╕ляке роблення, "припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин, 2020: 474). Це стан ПРИПИНЕННЯ. ╤ тому кажуть, що "╕стинна природа Бога в тому, щоб не мати якостей" (Деррида 2001: 239). Тут ма╓ться на уваз╕ зм╕ст св╕домост╕ людини, яка пережива╓ стан Бога, або стан ╤НШОГО. Зм╕ст ц╕╓╖ св╕домост╕, хибний та ╕люзорний зм╕ст, руйну╓ться як непотр╕бне, ╕ тому не ма╓ н╕яких якостей. Проте сам стан Бога, або стан ╤НШОГО, як конкретний психолог╕чний стан конкретно╖ людини все ж таки ма╓ певн╕ якост╕. ╤НШ╤СТЬ - це вже певна як╕сть. Людина в╕дчува╓, що вона стала ╤НШОЮ. Б╕льше того спостер╕га╓ться така як╕сть, що людина стала абсолютно ╤НШОЮ.

Але Жак Дерида як представник постмодерн╕стського напрямку мислення зада╓ питання: "Чим ╓ побутування (l'etre de l'etant) як абсолютно ╕нше?" (Деррида 2001: 239). ╤ Жак Дерида в апофатичних творах м╕стик╕в знаходить цю абсолютн╕сть в "безтурботн╕й непроникливост╕, пронизлив╕й нечутливост╕" (Деррида 2001: 240). Але це шлях до байдужост╕. ╤ тод╕ виника╓ питання: як безтурботн╕сть у стан╕ ╤НШОГО робить можливим побутування без байдужост╕? Це важлива знах╕дка постмодерн╕стського напрямку мислення. Але знах╕дкою ╓ ╕ те, що Дерида як представник постмодерн╕стського напрямку в╕дкрива╓ безтурботн╕сть, яка ╓ характеристикою стану ╤НШОГО. Про це каже вся м╕стична ф╕лософ╕я - в╕д Майстера Екгарта до Гайде╜╜ера.

Але, як пом╕ча╓ Жак Дерида як представник постмодерн╕стського напрямку тут "н╕чого не сказано про любов" (Деррида 2001: 240). Це змушу╓ нас зануритися в питання психолог╕чних типаж╕в людини.

Постмодерн╕зм пом╕ча╓, що апофатичний м╕стицизм пропов╕ду╓ людям бути собою, залишатися в сво╓му ╕стинному "Я". Але цей вид м╕стицизму не каже про любов. Тут нема╓ заклик╕в любити, як це записано в Новому Запов╕т╕, нема╓ заклику в╕ддавати себе ╕нш╕й людин╕, в╕дмовитися в╕д самого себе в порив╕ любов╕.

В житт╕ людини ма╓ бути ╕ те, й ╕нше. Потр╕бно якоюсь м╕рою бути самим собою. Але треба ╕ в╕ддавати себе в стосунках з ╕ншими людьми. В людин╕ все ма╓ бути в гармон╕╖. Але чому в апофатичному м╕стицизм╕ акцент робиться не на любов, а на те, щоб бути самим собою?

╤ тому це змушу╓ нас зануритися в питання психолог╕чних типаж╕в людини. Справа в тому, що стан ╤НШОГО ╓ компенсаторною реакц╕╓ю (компенсаторним осяянням) на страх, стан коли у людини зника╓ страх.

В╕домо, що у р╕зних типаж╕в людей формуються страхи з приводу р╕зних речей. Шизо╖дний типаж бо╖ться стати залежним, бути зобов'язаним чимось. Тому шизо╖ди "бачать захист в╕д страху в дистанц╕юванн╕ ╕ зв╕льненн╕ в╕д зв'язк╕в" (Риман 2000: 97). Тобто шизо╖ди наполягають на тому, щоб бути самими собою. Це позбавля╓ ╖х в як╕йсь м╕р╕ в╕д страху, страху бути залежними. А "для депресивних особистостей близьк╕сть означа╓ безпеку ╕ захищен╕сть, для шизо╖д╕в - погрозу ╕ обмежен╕сть ╖х автарк╕╖ ╕, навпаки, дистанц╕ювання для шизо╖д╕в - це безпека ╕ незалежн╕сть, а для депресивних особистостей - погроза ╖х ╕снуванню ╕ страх залишеност╕ ╕ самотност╕" (Риман 2000: 97). Тобто любов ╕ самов╕ддан╕сть б╕льш властив╕ депресивн╕й особистост╕. Тому така практика апофатичного м╕стицизму як бути самим собою б╕льше п╕дходить шизо╖дному типажев╕. Але в людин╕ все повинно бути в р╕вноваз╕ ╕ гармон╕╖. Тод╕ ╓ можлив╕сть отримати стан ╤НШОГО.

Твердження про те, що "╤нший ╓ Бог" (Деррида 2001: 240) в постмодерн╕стських сентенц╕ях Жака Дерида п╕дкр╕плю╓ться тим, що це абсолютно ╤НШИЙ. Такий "╕нший втрача╓ сво╓ ╕м'я" (Деррида 2001: 240). Йому властива "певна пасивн╕сть" (Деррида 2001: 241).

Звичайно постмодерн╕зм ╤НШОГО розум╕╓ться по-р╕зному. Тож ╕нший - це може бути ╕нша людина. Але якщо мова заходить про ╤НШОГО в апофатичному м╕стицизм╕, коли "всякий ╕нший ╓ абсолютно ╕нший" (Деррида 2001: 242), то постмодерн╕зм все ж ор╕╓нту╓ться на "╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477) як певний стан людини, стан який досяга╓ться певними процедурами. Зазвичай мова йде не про чисту спонтанн╕сть виникнення стану ╤НШОГО. Тут говориться про певну практику. Ця практика доводить, що для досягнення стану ╤НШОГО треба в╕дкинути сам╕сть, сво╓ "я". Б╕льше того, треба "полишити самого Бога, покинути його" (Деррида 2001: 244). Тут ма╓ться на уваз╕ покинути Його в думках, не ч╕плятися за Нього. ╤ взагал╕, "все залишити" (Деррида 2001: 245). Полишити намагання "зрозум╕ти Бога" (Деррида 2001: 245). А "Бог ╓ ╢дина Сам╕сть" (Деррида 2001: 245). Однак треба полишити все, прийти до "зовс╕м нев╕домого" (Деррида 2001: 245).

Апофатичний м╕стицизм пропов╕ду╓ людин╕ н╕ за що не ч╕плятися, полишити все, нав╕ть Бога, полишити розум╕ння Бога. Тобто ми ма╓мо справу з певною практикою людини, незалежно до якого типажу ця людина належить. Як пом╕ча╓ Жак Дерида "Бог живе ╕ вмира╓ в нас" (Деррида 2001: 248). В╕н загострю╓ увагу на тому, що апофатичний м╕стицизм каже про те, що н╕чого не живе поза вмиранням. Нав╕ть Бог повинен вмерти. Не можна думати про насл╕дування Богом життя поза смертю. Так╕ постановки питань шокують. Але практика апофатичного м╕стицизму каже не про справжню смерть, а про стан под╕бний смерт╕, коли людина залиша╓ все, що можна, коли вона зовс╕м не ч╕пля╓ться н╕ за що, коли в н╕й вмира╓ все хибне, ╕люзорне, вмира╓ ╖╖ застар╕ле "я". В╕д того зникнення всього, зникнення само╖ особистост╕ людини, виника╓ оновлення ц╕╓╖ особистост╕. ╤ людина пережива╓ стан ╤НШОГО.

Постмодерн╕стська схильн╕сть Жака Дерида пом╕ча╓ протир╕ччя апофатично╖ теолог╕╖. В н╕й присутн╕ два устремл╕ння, як╕ змагаються м╕ж собою. Одне устремл╕ння говорить, що необх╕дна в╕дсутн╕сть ус╕лякого устремл╕ння. ╤нше устремл╕ння каже про те, що треба "включити в себе все" (Деррида 2001: 249). А це нагаду╓ р╕зн╕ медитативн╕ практики. Тут ╕ концентроване мовчання, ╕ в╕дчуття всього власною шк╕рою. В таких устремл╕ннях, як╕ змагаються м╕ж собою, можна знайти просто рекомендац╕╖ до р╕зних медитативних практик. А ц╕ медитативн╕ практики можна по╓днати ╕ зовс╕м припинити змагання.

Жак Дерида говорить про "традиц╕ю в╕д Плот╕на до Гайде╜╜ера (хоча в╕н ╕ не посила╓ться на Плот╕на) ╕ Лакана (який не циту╓ ╖х обох)" (Деррида 2001: 250). Тобто пом╕чено под╕бн╕сть апофатики - в╕д прадавн╕х час╕в до сучасност╕, до сучасного модерн╕зму ╕ постмодерн╕зму. Б╕льше того, цю под╕бн╕сть можна побачити не т╕льки в християнств╕, а ╕ в ╕нших рел╕г╕йно-м╕стичних культурах: в брахман╕зм╕, буддизм╕, даосизм╕.

З приводу розум╕ння стану ╤НШОГО бажано загострити увагу на робот╕ Жака Дерида "Як уникнути розмови: денегац╕╖ (Comment ne pas parler)". Справа в тому, що в ц╕й робот╕ з приводу негативно╖ теолог╕╖ нам╕чаються "пошуки у певн╕й платон╕вськ╕й або неоплатон╕вськ╕й традиц╕╖; п╕сля Д╕он╕с╕я - просуватися аж до модерн╕зму, персон╕ф╕кованого В╕тгенштейном" (Деррида 2001: 252). Але тут Жак Дерида радить представляти негативну теолог╕ю як певну установку в╕дносно мови. Для розум╕ння стану ╤НШОГО як компенсаторного осяяння, що ╓ в природ╕ людини, цього замало. Тому потр╕бн╕ доповнення фактичних матер╕ал╕в з психолог╕╖, антрополог╕╖ та ╕нших наук.

При цьому Дерида робить припущення, що негативна теолог╕я ор╕╓нту╓ться на те, що предикативна мова, якою написан╕ твори, не ╓ адекватною в╕дносно сутност╕. Тут Жак Дерида п╕д сутн╕стю розум╕╓ надсуть Бога, коли буття - за межами Буття. ╤ тут постмодерн╕зм Дерида погоджу╓ться з тим традиц╕йним положенням про те, що в негативн╕й теолог╕╖ негативне може наблизити до Бога. Тут негативне, або апофатичне, може "п╕дготувати нас до мовчазно╖ ╕нту╖ц╕╖ Бога" (Деррида 2001: 252). Але слово "╕нту╖ц╕я" вже ор╕╓нту╓ нас до суб'╓ктивного св╕ту людини. Разом з ц╕╓ю мовчазною ╕нту╖ц╕╓ю ╕ сам Бог виступа╓ як певний стан людини. Але стан людини - це вже конкретика. Бог - це вже абсолютизац╕я певного стану як неперевершеного, вищого. В постмодерн╕зм╕ ╓ тенденц╕я цей стан вважати станом ╤НШОГО.

Стан ╤НШОГО - це суц╕льна загадков╕сть для т╕╓╖ людини яка не переживала н╕коли цей стан. Для тако╖ людини цей стан зовс╕м незрозум╕лий. ╤ для цього стану не п╕дбереш визначення. В класичному апофатичному м╕стицизм╕ цей стан як Вищий, Божественний ф╕ксу╓ться запереченням. Те, що цей стан ╓, ф╕ксу╓ться, що в╕н не те ╕ не це, не чутт╓ве ╕ не думка, не внутр╕шн╓ ╕ не зовн╕шн╓, не присутн╕сть ╕ не в╕дсутн╕сть, не активне ╕ не пасивне. Цей стан - певна суб'╓ктивна реальн╕сть. А поняття або ╕м'я не в╕дображають цей стан. Б╕льше того "в╕н не ╓ ╕ збер╕га╓ мовчання про те, що ╓ (Деррида 2001: 252). Тобто по в╕дношенню до стану ╤НШОГО робиться процедура заперечення. Як пом╕ча╓ Жак Дерида, тут присутня "риторика спростування знання, концептуально╖ детерм╕нац╕╖ ╕ анал╕зу" (Деррида 2001: 253).

Розглядаючи апофатизм через призму мови, Жак Дерида пом╕ча╓ те, що коли людин╕ н╕чого сказати або вона взагал╕ не хоче висловлюватись, казати щось нове, то вона може використовувати техн╕ку негативно╖ теолог╕╖. Але ця техн╕ка ╕сну╓ зовс╕м не для того, щоб людина в╕д свого небажання щось зрозум╕ле казати вдавалася в апофатичн╕ заперечення всього, ус╕ляко╖ думки. Апофатичний негатив╕зм ╕сну╓ як техн╕ка спростування знання, знання непотр╕бного, непотр╕бних д╕й з приводу цього знання, непотр╕бних д╕й ╕ ус╕ляко╖ тако╖ д╕яльност╕, д╕яльност╕ др╕б'язково╖. Апофатизм негативно╖ теолог╕╖ ╕сну╓ в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ не для того, щоб людина, яка не бажа╓ висловлювати сво╖ думки, або людина, як╕й н╕чого сказати, застосовувала техн╕ку цього апофатизму. Апофатизм ╕сну╓ задля очищення в╕д непотр╕бних ╕ хибних знань, концептуальних детерм╕нац╕й, в╕д анал╕зу непотр╕бних висновк╕в, ╕ взагал╕ припинення непотр╕бних д╕й, ус╕ляко╖ непотр╕бно╖ д╕яльност╕. Тому стан ╤НШОГО можна назвати станом ПРИПИНЕННЯ. Застосування методолог╕чних правил апофатизму очищують ╕ оживляють душу. Вони вплетен╕ в р╕зн╕ культурн╕ напрямки, а не т╕льки ╕снують в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕. Тому навряд апофатизм прагне довести, що в╕н не асим╕лю╓ться техн╕кою симуляц╕╖. Це не входить у його завдання. Апофатизм не прагне довести, що в╕н не асим╕лю╓ться техн╕кою парод╕╖ або механ╕чного повторення. В╕н не займа╓ться цим. Молитва ще може застосовуватися. Проте апофатизм не прагне довести це. Молитва випереджа╓ апофатичн╕ висловлювання.

Молитва - це екстаз, катафазис, катафатичн╕сть, а не апофатичн╕сть. Людина виходить ╕з себе, втрача╓ себе, д╕╓ в напрямку вибраного ╕деалу. П╕сля цього наста╓ ╕ трива╓ стан ╤НШОГО, апофатичн╕сть. Стан

╤НШОГО - це енстаз, апофазис. Людина входить в себе, ста╓ собою, не д╕╓, призупиня╓ д╕╖ як непотр╕бне. Екстаз ╕ енстаз - це крайн╕ випадки. А так людина живе у власн╕й св╕домост╕, св╕домим, вольовим життям лише з невеличким присмаком екстазу ╕ енстазу. Присмаки екстазу ╕ енстазу, вплетен╕ в д╕╖ людини, передаються ╕ присутн╕ у вс╕х напрямках культури, не т╕льки в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕. Жак Дерида, ╕нш╕ представники постмодерн╕зму вважають, що апофатичну властив╕сть негативно╖ теолог╕╖ розповсюджено у вс╕ляк╕й культурн╕й сфер╕, у вс╕ляких проявах мови. Так Дерида розгляда╓ техн╕ку повторення, бачить у н╕й небезпеку, хоча присутня ╕ над╕я на краще.

Повторення як техн╕ка, що веде до екстаз╕в ╕ енстаз╕в, - це ╕гнорування небезпеки. Хоча це ╕гнорування може бути ╕ поза цими станами св╕домост╕. Дерида вважа╓, що "якщо сама небезпека ╕ неминуча, звинувачення, що з нею пов'язан╕, не варто в╕дносити лише на рахунок апофатичного моменту негативно╖ теолог╕╖. ╥х сл╕д розповсюдити на всю мову, ╕ нав╕ть б╕льш того - на всю явлен╕сть як таку. Ця небезпека ув'язнена в сам╕й структур╕ знака" (Деррида 2001: 253).

Жак Дерида пом╕ча╓, що ╕сну╓ ритуал╕стичний комплекс тренувальних вправ - задля того, щоб людина засумн╕валася в усьому. Ц╕ вправи якось в╕ддалено нагадують негативну теолог╕ю, адже тут людина заперечу╓ все, та при тому н╕чого не стверджу╓. Такий н╕г╕л╕зм под╕бний вправ╕ для досягнення певного стану, стану под╕бного ╤НШОМУ. Хоча справжн╕й стан ╤НШОГО виника╓ чисто спонтанно, без ус╕ляких вправ, раптово.

Коли все заперечу╓ться ╕ н╕чого не стверджу╓ться, то тод╕ не з'явля╓ться н╕якого нового знання. Таке заперечення под╕бне тренувальн╕й вправ╕ по досягненню певного стану людини. В нашому випадку це досягнення стану, под╕бному стану ╤НШОГО, стану ПРИПИНЕННЯ.

Якщо такий апофатизм, коли все заперечу╓ться ╕ н╕чого не стверджу╓ться, присутн╕й в теолог╕╖, то под╕бна теолог╕я н╕як не прогресу╓. Все залиша╓ться на одному м╕сц╕ ╕ при Д╕он╕с╕╖ Ареопаг╕т╕ ╕ при Майстер╕ Екгарт╕ ╕ при сучасних ф╕лософах-модерн╕стах, таких як Март╕н Гайде╜╜ер. Так╕ апофатичн╕ вправи Жак Дерида розповсюджу╓ ╕ на ате╖зм. В╕н вважа╓, що "тут представлена ╕стина негативно╖ теолог╕╖" (Деридда 2001: 253).

Але ╕стина ате╖зму - це не сфера теолог╕╖ зовс╕м. ╤ це - не вправи, за якими все заперечу╓ться, ╕ нема╓ н╕яких стверджень, як це в╕дбува╓ться в апофатизм╕. Ате╖зм - це св╕тогляд, який якраз стверджу╓, що нема╓ н╕чого надприродного, ╕ н╕чого не ╕сну╓ поза природою. Ате╖зм також ╕ заперечу╓. В╕н заперечу╓ ╕снування Бога, який над природою. Тобто в ате╖зм╕ ╓ ╕ заперечення, ╕ ствердження. Це не так, як в апофатизм╕ вправ негативно╖ теолог╕╖ - лише одн╕ заперечення. В ате╖зм╕ стан ╤НШОГО - це певний стан людини, стан компенсаторного характеру.

З приводу стану ╤НШОГО, то, будучи ╕стинним, цей стан може потрапити в категор╕альн╕ структури як ате╖зму так ╕ те╖зму, тобто теолог╕╖. Якщо стан ╤НШОГО розум╕╓ться як особливий стан людини, що вийшла ╕з природи, стан як компенсаторна реакц╕я, компенсаторне осяяння, здатне очищувати ╕ в╕дкривати можливост╕ адаптуватись до зовн╕шнього середовища; то така посл╕довн╕сть мислення розум╕╓ться ате╖стичною ф╕лософ╕╓ю правильною, ╕стинною. Вт╕м цей стан ╤НШОГО може абсолютизуватися як ╕деал, як ╕деальний стан людини. Але коли стан ╤НШОГО абсолютизу╓ться ╕ ста╓ над природою як Бог, який цю природу створив, то цей стан ста╓ ╕стиною те╖зму, потрапля╓ в категор╕альний апарат теолог╕╖, негативно╖ теолог╕╖ або яко╖сь ╕ншо╖ теолог╕╖. Тобто стан ╤НШОГО може бути в св╕тоглядних уявленнях р╕зного характеру. Цей стан може розглядатися як результуюче певних вправ, а може розум╕тися як чисто спонтанне явище, причини виникнення якого складно встановити через його раптов╕сть.

Апофатизм як певна вправа каже про Всевишнього, або про стан ╤НШОГО, що цей стан "не ╓ не те, не це". Тут предмет розмови ста╓ взагал╕ над ус╕ляким дискурсом. А це та сама розмова про н╕що. Це абсолютне заперечення без якихось стверджень. Однак це не означа╓, що це все - розмова заради розмови. Розмова йде заради того, щоб випробувати те, про що йде мова; тобто випробувати як╕сь в╕дблиски стану ╤НШОГО. Через досв╕д мовлення, через як╕сь кваз╕-тавтолог╕чн╕ звороти донести в╕дбитки того стану, з приводу якого йде розмова. Людина, яка критично налаштована, шляхом заперечень у сво╖х висловах доносить до слухача можлив╕сть випробувати мову, а разом з нею ╕ в╕дгом╕н, в╕дбиток предмета розмови; тобто в╕дбитки стану ╤НШОГО, про який йде розмова. Тобто розмова не йде про н╕що. Тут розмова - як натяки на ╕снування стану ╤НШОГО, стану ПРИПИНЕННЯ.

Коли п╕дда╓мося сумн╕вам, то увесь апофатичний дискурс, ус╕ твердження перетворюються на заперечення; негативн╕сть ста╓ гранично високою, в╕д чого увесь дискурс, як╕ б форми в╕н не приймав, нагаду╓ апофатичну теолог╕ю. На теолог╕чн╕сть вказу╓ те, що мова йде про Бога. При цьому може використовуватись Його особисте ╕м'я, а може використовуватись якесь ╕нше. У всякому раз╕, ╕м'я Бога г╕пербол╕зу╓ться, але через негативн╕сть, через заперечення. ╤ тут ми спостер╕га╓мо не просте заперечення, як це бува╓ при застосуванн╕ ╕мен╕ Бога. ╤м'я Бога застосову╓ться там, де т╕ чи ╕нш╕ реч╕ ╕ явища не можуть бути визначен╕. Якщо те чи ╕нше не можуть визначити, то посилаються на Бога. Якщо не можуть встановити причини виникнення того чи ╕ншого явища, то кажуть, що те все - в╕д Бога. Бог ╕ Його ╕м'я завжди там, де заперечувальна сентенц╕я демонстру╓ загадков╕сть, та╓мнич╕сть. Тут негативн╕сть вибудову╓ саму Божественн╕сть. Але в розвиненому дискурс╕ все зм╕ню╓ться на те, що саме Божественн╕сть все зм╕ню╓ ╕ вибудову╓. Бог робить заперечення. Бог ╓ ╕стина вс╕лякого заперечення. Так буду╓ться дискурс негативно╖ теолог╕╖. Хоча Вищий стан, стан ╤НШОГО - це нед╕яльн╕сть, що виразно показу╓ даосизм. А от ате╖зм всю цю негативну теолог╕ю уявля╓ продуктом людини, яка прагне компенсувати сво╖ недол╕ки. Коли мова заходить про Бога як стан ╤НШОГО в людин╕, то все розум╕╓ться так, що плоди, як╕ приносить Бог, з'являються без причини. Це в╕дбува╓ться тому, що стан ╤НШОГО ╓ явищем чисто спонтанного характеру. А вправи, як╕ ╕снують, щоби отримати стан ╤НШОГО, - це вправи для отримання стан╕в под╕бних стану ╤НШОГО.

Жак Дерида пом╕ча╓, що негативна теолог╕я хоче залишити за собою найвище, надбутт╓в╕сть, тобто те буття, яке за межами Буття, за межами вс╕лякого заперечення. Тобто тут йде абсолютизац╕я, щоб людина поза цим не могла ╕ не бажала щось розум╕ти й жити. Як пом╕ча╓ Дерида, це йде ще в╕д Д╕он╕с╕я Ареопаг╕та, який розум╕в ╕ стверджував, що "Бог як буття за межами Буття або Бог поза, без Буття" (Деррида 2001: 256-257). Тут за Жаком Дерида "цим перевищу╓ться альтернатива те╖зму ╕ ате╖зму, яка конститую╓ себе, зважаючи на те, що можна назвати, ╕нод╕ довол╕ нехитро, ╕снуванням Бога" (Деррида 2001: 257).

Тобто Жак Дерида вважа╓, що ╕сну╓ перевищення альтернативи те╖зму ╕ ате╖зму. ╤снування Бога - це перевищення альтернативи те╖зму ╕ ате╖зму. Однак все одно мова йде про Бога. А ате╖зм зовс╕м може в╕дкидати такий стан речей. Через це ╕ зника╓ перевищення альтернативи те╖зму ╕ ате╖зму. Для ате╖зму взагал╕ не ╕сну╓ Бог як об'╓ктивн╕сть. А стан ╤НШОГО - це просто певний стан людини, стан-компенсац╕я, стан компенсаторного осяяння. Тобто людина сама абсолютизу╓ цей стан, тому що в╕н компенсу╓ ╖й ус╕ляк╕ недол╕ки, да╓ можлив╕сть в╕дчути свободу ╕ щастя, да╓ можлив╕сть в╕дчути стан, при якому нема╓ н╕яких проблем зовс╕м.

Жак Дерида все це, мабуть, теж врахову╓, бо дал╕ доводить: те, що в╕н пише, не повинно обов'язково належати негативн╕й теолог╕╖. Можлив╕сть "онтолог╕чно╖ ставки надбутт╓вост╕" (Деррида 2001: 257) ми бачимо у творах Д╕он╕с╕я Ареопаг╕та ╕ Майстера Екгарта. Так Майстер Екгарт пише про те, що все ╕сну╓ в сво╓му бутт╕, а Бог ╕сну╓ поверх Буття. Бог руха╓ться в не-бутт╕. За Майстером Екгартом Бог розташову╓ться над Буттям, п╕дн╕ма╓ться; ╕ Його не можна заф╕ксувати в думках, бо Бог ╓ ╕ не те, ╕ не це. Майстер Екгарт каже, що коли хтось вважа╓, що в╕н п╕знав Бога, нав╕ть якщо в╕н ╕ зна╓ щось, то не зна╓ про Бога н╕чого. Це можна розум╕ти так: якщо кажемо щось про Бога, то ми в цю мить втрача╓мо цього Бога, бо В╕н - поза нашими словами ╕ думками. Таке розум╕ння про Бога в християнств╕ под╕бне до того, що кажуть про Дао в даосизм╕. Дао де цз╕н почина╓ться ╕з твердження про те, що Дао, яке може бути виражено словами, не ╓ пост╕йне дао. Тобто стверджу╓ться те, що Бог-Дао - поза словами, поза мовою, поза уявленнями. Так в Тор╕ стверджу╓ться, що Бог - поза уявленнями. Це просто певний стан людини. Але це стан досконалост╕ коли в людин╕ вмирають ус╕ляк╕ ╕люз╕╖, хибн╕ думки, галюцинац╕йн╕ уявлення, упередження. Тому Майстер Екгарт каже про те, що Бог не ╓ Буття ╕ що В╕н вище Буття (ц╕ну╓ться певний стан). А таке казати - то це умовн╕сть, в╕д яко╖ у людини зника╓ стан Бога. Про Бога не кажуть зовс╕м. А коли що-небудь ╕ кажуть, то це - сам╕ парадокси. Наприклад, Августин Блаженний каже про те, що Бог мудрий поза мудр╕стю, добрий поза добротою, могутн╕й поза могутн╕стю. Такими парадоксами зас╕яне не т╕льки Святе Письмо сходу ╕ заходу, зас╕ян╕ Веди, Авеста, Трип╕така, Дао де цз╕н, Тора, Б╕бл╕я, Коран. Такими парадоксами зас╕яна не т╕льки негативна теолог╕я християнства, а й брахман╕зму, буддизму, даосизму. З цього приводу сл╕д в╕дзначити коани дзен-буддизму. Там парадокс заперечливого характеру - це норма. Феноменальне заперечення проника╓ скр╕зь. Мабуть, через те, що про Вищий стан, стан ╤НШОГО н╕чого й сказати. Проте, збираючи конкретн╕ б╕ограф╕чн╕ висловлювання, як╕ проголошують адепти р╕зних м╕стичних напрямк╕в, переживаючи стан ╤НШОГО, можна складати певн╕ враження. Адже стан ╤НШОГО залиша╓ в людин╕ певний в╕дбиток, "сл╕д" (Деррида 2001: 259). Жак Дерида розум╕╓ цей сл╕д як певний конструкт, що ╕сну╓ ще до ╕мен╕, слова, ╕сну╓ ще до поняття. Це те, що було не т╕льки до Буття, до присутност╕, присутност╕ тепер╕шнього, але було ╕ до в╕дсутност╕, до надсутност╕. Однак воно "вбира╓ться в слова ╕, тим самим, в лог╕ку ╕ онто-теолог╕чну граматику" (Деррида 2001: 259). Тобто визна╓ться можлив╕сть того, що цей м╕стичний феномен можна якось п╕знати. Хоча стверджу╓ться, що "надсутн╕сть ╓ якраз це верховне буття, яке залиша╓ться нев╕дпов╕дним буттю всього того, що ╓ н╕що - н╕ присутн╕сне, н╕ в╕дсутн╕сне" (Деррида 2001: 259). Так╕ пояснення все одно залишаються в традиц╕╖ класичного м╕стицизму. Хоча це ╓ напрацювання постмодерн╕стського пер╕оду. Тут стан ╤НШОГО як абсолютний стан докор╕нно не в╕др╕зня╓ться в╕д традиц╕й, як╕ склались в ╕стор╕╖ м╕стицизму. "Говорячи про Абсолют, представники позаконфес╕йного постмодерн╕зму не визнають як╕сь його конкретн╕ особливост╕, подають як невимовну ╕ незбагненну реальн╕сть, що знаходить св╕й вияв через творч╕сть людини" (Колодний 2020: 175). Тобто постмодерн╕зм зверта╓ться до "об╕цянки присутност╕, адресовано╖ ╕нту╖ц╕╖ або прозр╕ння" (Деррида 2001: 259). Так, мова йде про творчий процес. Але стан ╤НШОГО - не ╓ творчий процес як такий. Стан ╤НШОГО розгляда╓ться, коли у творчому процес╕ зника╓ все застар╕ле, коли людина переста╓ робити щось непотр╕бне. А загострювати увагу на творчому процес╕ в ц╕лому, на ╕нту╖ц╕╖ ╕ прозр╕нн╕ - це означа╓, що постмодерн╕зм повторю╓ ╕стини, як╕ висловлювались ╕ в класицизм╕ ╕ в модерн╕зм╕ рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, хоча рел╕г╕йно-м╕стична культура ╕нту╖ц╕ю ╕ прозр╕ння обожнювала, п╕д╕ймала ╖х над ус╕ляким Буттям. Тут ╕нту╖ц╕я ся╓ б╕льше, н╕ж саме св╕тло. Вона Божественна. За класицизмом м╕стично╖ культури для отримання ц╕╓╖ Божественност╕ ╓ умови. Так Д╕он╕с╕й каже, що треба в╕дмовитись в╕д чутт╓вих ╕ розумових д╕й, а займатися вправами м╕стичних роздум╕в. В╕дмова в╕д д╕й нагаду╓ нам даосизм, який говорить про не-д╕яння. Але в стан╕ ╤НШОГО припинення д╕й виника╓ раптово, спонтанно. Для цього не треба св╕домо в╕дмовлятися в╕д д╕й. Стан ПРИПИНЕННЯ виника╓, коли д╕╖ хибн╕, виника╓ раптово, припиняючи ц╕ д╕╖.

В╕дсторонюючись в╕д усього, людина п╕дноситься до Божественно╖ темряви. У апофатизм╕ Д╕он╕с╕я св╕тло ╕ темрява вживаються парадоксальним чином, щоб шокувати людину. Апофатичний м╕стицизм шоку╓, вибиваючи людину з повсякденност╕, вказуючи на те, що ╓ поза Буттям ╕ знанням, вказуючи на божественне, яке сяга╓ за меж╕ Буття.

Розглядаючи класичний м╕стицизм, постмодерн╕зм загострю╓ увагу на м╕стичн╕й ╓дност╕ Божественного незнання, яке ╓ ╕стинним прозр╕нням, ╕стинним знанням. Така гра сл╕в - у традиц╕╖ апофатичного м╕стицизму. Ця гра сл╕в шоку╓, вибива╓ людину з повсякденного мислення. Але це ╓ практика отримання особливих стан╕в св╕домост╕. З такими станами може виникнути стан под╕бний стану ╤НШОГО. З цим станом постмодерн╕зм пов'язу╓ ╕ одкровення, яке досяга╓ться п╕днесенням ╕ прозр╕нням як чистою ╕нту╖ц╕╓ю невимовно╖ мовчазно╖ ╓дност╕. Це те, що неможливо досягти мовою, адже воно - поза мовою. Стан ╤НШОГО - поза мовою. Тут постмодерн╕зм апелю╓ до мовчазно╖ ╓дност╕ з невимовним. А це - в традиц╕╖ м╕стично╖ культури. Постмодерн╕зм бачить цю традиц╕ю апофатичного дискурсу ╕ руху, де присутн╕й досв╕д невимовного ╕ н╕мого розсуду з час╕в Д╕он╕с╕я Ареопаг╕та до В╕тгенштейна, тобто до час╕в модерну. В╕тгенштейн показав, що невимовне ╕сну╓ насправд╕. Це м╕стичне (Деррида 2001: 261). Тобто, розглядаючи апофатичний м╕стицизм, постмодерн╕зм все п╕дводить до того, що ще з час╕в модерн╕зму В╕тгенштейна мова йшла про щось таке, що справд╕ конкретно ╕сну╓. А це зводиться до ╕снування певного конкретного стану людини. Це стан ╤НШОГО. В╕н ╕сну╓. Але в╕н невимовний. Б╕льш того, в цьому стан╕ людина мовчазна. То як же отримати в╕д ц╕╓╖ людини ╕стину про реальне положення речей з приводу того стану, який вона пережива╓? Якщо ця людина в ╕ншому стан╕, то в╕д не╖ отриму╓мо ╕нш╕ ╕стини про той стан, який вона пережива╓. А ╕стини про стан ╤НШОГО ми не можемо отримати, оск╕льки людина мовчить, вона мовчазна в цьому стан╕.

Переживаючи стан ╤НШОГО, людина на письм╕ все ж таки може ф╕ксувати цей стан. Цим ╕ займалися видатн╕ м╕стики, так╕ як Д╕он╕с╕й Ареопаг╕т, Майстер Екгарт. Жак Дерида в традиц╕╖ постмодерн╕зму, оц╕нюючи тексти Д╕он╕с╕я Ареопаг╕та ╕ Майстра Екгарта пом╕ча╓, що "як ╕ роботи Д╕он╕с╕я, тексти Екгарта нагадують часом неск╕нченну медитац╕ю в╕дносно сенсу ╕ символ╕зму" (Деррида 2001: 263). Також Дерида пом╕ча╓, що досв╕д негативно╖ теолог╕╖ наближений до сп╕лкування ╕ "несе в соб╕ об╕цянку ╕ншого" (Деррида 2001: 263). На думку Жака Дерида, це ╕нше треба збер╕гати. Виника╓ питання: нав╕що треба збер╕гати це ╕нше? А тому що це змушу╓ людину щось казати, казати там, де заперечення розчиню╓ дискурс. Людина в дискурс╕ поясню╓, навча╓. А ц╕ прояви людини протилежн╕ по в╕дношенню до мовчання. Виника╓ питання: наск╕льки це ╕нше Жака Дерида ╓ станом ╤НШОГО? Адже стан ╤НШОГО не примушу╓ людину щось казати. Стан ╤НШОГО - це мовчання. Але це не просте мовчання. Це ╓дн╕сть з невимовним. Це н╕ме прозр╕ння. ╤ воно не примушу╓ людину щось казати. Воно взагал╕ гальму╓ будь-як╕ прояви людини. Проте людина може ╕ д╕яти, ╕ казати.

Жак Дерида говорить, що "з того моменту, як я починаю говорити, я вже об╕цяю" (Деррида 2001: 264). Тобто у людини ╓ бажання об╕цяти. Людина "об╕ця╓ говорити для ╕ншого, говорити про щось для ствердження або п╕дтвердження мовою" (Деррида 2001: 264). Тут, за текстом, ╕нший - зовс╕м не стан ╤НШОГО. В стан╕ ╤НШОГО у людини н╕якого такого бажання об╕цяти нема╓. В стан╕ ╤НШОГО у людини зовс╕м нема╓ н╕яких бажань. У не╖ зупиняються ус╕ляк╕ д╕╖ ╕ д╕яння як непотр╕бне. Хоча поза станом ╤НШОГО або коли р╕вень цього стану ╤НШОГО знижу╓ться, м╕стик може казати, що "необх╕дно збер╕гати мовчання, мовчати треба про те, про що неможливо говорити" (Деррида 2001: 264). Для м╕стика його стан ╤НШОГО - це те, про що неможливо н╕чого сказати. У всякому раз╕ м╕стик уявля╓ так, оск╕льки цей стан для нього досконалий, абсолютний, священний ╕ недосяжний - через слово, через думку.

У рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕, а також в онтолог╕╖ ф╕лософ╕╖ стан ╤НШОГО часто значиться як "присутн╕сть". В документал╕стиц╕ багато опис╕в, коли людина "в╕дчула присутн╕сть" (Джемс 1993: 61), "в╕дчула присутн╕сть Бога" (Джемс 1993: 66) або просто в╕дчула "поруч ╕з собою чиюсь "присутн╕сть" (Джемс 1993: 60). Стан ╤НШОГО може супроводжуватися цим в╕дчуттям присутност╕ до такого ступеню, що це в╕дчуття ста╓ самим станом ╤НШОГО. Жак Дерида стверджу╓, що об╕цянка "уника╓ ц╕╓╖ вимоги присутност╕. Вона стар╕ша за мене, стар╕ша за вс╕х нас. У сутност╕ вона робить можливим ус╕лякий дискурс про присутн╕сть. Нав╕ть якщо я в╕ддам перевагу збер╕гати мовчання" (Деррида 2001: 264). Об╕ця╓ людина або н╕чого не об╕ця╓, розмовля╓ вона або мовчить, не розмовля╓, тобто в╕дстороню╓ться в╕д розмови, все одно вона якось регулю╓ себе. При цьому вона об'╓ктиву╓ т╕ чи ╕нш╕ ситуац╕╖, уявляючи ╖х у сво╖й св╕домост╕. При регуляц╕╖ людина також "утриму╓ться в╕д власно╖ демонстрац╕╖" (Деррида 2001: 266). Коли людина спонтанно утриму╓ться в╕д власно╖ демонстрац╕╖, то тут ми можемо казати, що вона знаходиться в стан╕ ╤НШОГО, збер╕гаючи мовчання. "Тварина ж не може збер╕гати н╕ мовчання, н╕ тайну" (Деррида 2001: 266).

Людина здатна у сво╓му внутр╕шньому св╕т╕ в╕дд╕ляти власне "я" в╕д всього ╕ншого. У ф╕лософських творах як модерн╕зму так ╕ постмодерн╕зму часто ф╕ксу╓ться ця властив╕сть людини. Так Жак Дерида пом╕ча╓, що людина може "вийти ╕з себе самого ╕ в╕дсторонитися в╕д себе" (Деррида 2001: 267). Але тут це розц╕ню╓ться як лукавство. ╤ взагал╕, здатн╕сть збер╕гання чогось лише для себе ╓ лукавство. Проте це властиво людин╕ взагал╕. Вона збер╕га╓ щось ╕ для себе. ╤ розум╕ти це лише як лукавство можна, якщо людина перебува╓ лише в боротьб╕ з ╕ншою людиною.

Людина хоче бути не т╕льки поглинутою т╕╓ю чи ╕ншою ситуац╕╓ю, а й волод╕ти собою, сво╖ми емоц╕ями, бути в╕дстороненою. Для цього ╕сну╓ рефлекс╕я, тобто здатн╕сть "розглянути себе ╕ св╕й стан збоку" (Орлов 1991: 234).

Людин╕ можуть заважати "власн╕ думки, в╕двол╕кання. Без напруги думки ╕ уяви ефективн╕сть опрацювання ╕нформац╕╖ знижу╓ться" (Лудченко, Лудченко, Примак 2000: 39). Але бути поглинутим якимись власними д╕ями, роздумами, переживаннями ╕ втратити себе - це не пом╕тити, що у зовн╕шньому св╕т╕ щось зм╕нилося ╕ треба переор╕╓нтовуватися. Зрозум╕ло, що "неможливо увесь час залишатися самим собою" (Добрович 1987: 203). Але важлива "здатн╕сть в╕докремити сво╓ "я" в╕д зовн╕шнього середовища, а в б╕льш складних формах псих╕чного - як би побачити себе збоку. Ця здатн╕сть надзвичайно поширю╓ можлив╕сть людини у сп╕лкуванн╕ з ╕ншими людьми" (Иваницкий 1984: 210).

Тобто людина у сво╓му житт╕ ╕ поглина╓ться чимось, сво╖ми думками, уявленнями, ╕ в╕дстороню╓ться в╕д сво╖х думок ╕ уявлень, дивлячись на них збоку. Але апофатичний м╕стицизм, наприклад, джнан╕-йога, пропов╕ду╓ в╕дсторонення. ╤нший напрямок рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, катафатичний м╕стицизм, наприклад, бхакт╕-йога, пропов╕ду╓ поглинання людини ╖╖ Божественним ╕деалом. Поглинання думками про цей ╕деал, переживаннями. Для одн╕╓╖ людини треба б╕льше поглинання, для ╕ншо╖ - в╕дсторонення. Для р╕вноваги одн╕й людин╕ потр╕бно одне, а ╕нш╕й - ╕нше. Через момент р╕вноваги у людини виника╓ стан ╤НШОГО, стан ще б╕льшо╖ р╕вноваги.

В ц╕лому постмодерн╕зм каже про певний Абсолют, про який неможливо н╕чого сказати, про який залиша╓ться т╕льки мовчати, що ╕ робить апофатичний м╕стицизм. Але таким розум╕нням постмодерн╕зм н╕чого нового не каже. Таке розум╕ння було ╕ в модерн╕зм╕. Таке розум╕ння було ╕ ран╕ше за модерн╕зм.

Цей Абсолют розум╕ли по-р╕зному. Стан ╤НШОГО теж потрапля╓ в сферу цього Абсолюта. Тут стан ╤НШОГО ╓ ╕деальним станом людини, хоча постмодерн╕зм ма╓ все ж таки власн╕ особливост╕, оц╕нюючи сучасну рел╕г╕йно-м╕стичну культуру, яка поясню╓ Абсолют. Постмодерн╕зм створю╓ свою неповторн╕сть "в╕дмовою в╕д традиц╕йних рел╕г╕й, а водночас - ╕ в╕д ате╖стичного гуман╕зму. Постмодерн╕ст╕в ╓дна╓ звернення до такого бачення основи ╕снування св╕ту, як якийсь невиразний Абсолют" (Колодний 2020: 174). Якщо Абсолют невиразний, то йому притаманне мовчання. Однак це мовчання особливе. Жак Дерида, розглядаючи апофатичний дискурс, наголошу╓ на "здатност╕ збер╕гати мовчання, яке завжди було чимось б╕льшим, ан╕ж проста лог╕чна або риторична техн╕ка" (Деррида 2001: 267).

Оперуючи засобами, под╕бними негативн╕й теолог╕╖, як╕ використову╓ постмодерн╕зм, змушу╓ певн╕ кола вчених в╕днести сам постмодерн╕зм до якогось рел╕г╕йного угрупування. Вчен╕ "п╕дозрюють "деконструктив╕ст╕в" у формуванн╕ секти, братерства, езотерично╖ корпорац╕╖, або, б╕льш вульгарно, кл╕ки, банди або, я цитую, "маф╕╖" (Деррида 2001: 268).

Пом╕чено, що як в негативн╕й теолог╕╖, так часто ╕ в деконструктив╕зм╕ говорять в негативн╕й манер╕, кажуть "не те, не те". Коли в деконструктив╕зм╕ кажуть "не те, не те" то таке в╕дразу в╕дносять до теолог╕чних суджень. Якщо не до теолог╕чних суджень, то до соф╕стики обов'язково. Соф╕стика займа╓ться м╕стиф╕кац╕╓ю ╕ не каже н╕чого нового. Коли постмодерн╕стська деконструкц╕я логоцентризму н╕чого нового не каже, то ╖╖ в╕дносять до теолог╕чно╖ соф╕стики. Але коли постмодерн╕зм почина╓ казати про стан ╤НШОГО, то з'явля╓ться ц╕л╕ нашарування новин, як╕ розкривають особливост╕ ╕ндив╕дуального життя людсько╖ особистост╕. ╤ тут вже зовс╕м не треба ухилятися в╕д проблем, заперечувати ╕ спростовувати певн╕ положення, н╕чого не стверджуючи. Тут не треба ухилятися в╕д розмови, як це прийнято в апофатичному д╕алоз╕. ╤ тод╕ ф╕лософськ╕ роздуми постмодерн╕ста не в╕днесуть до негативно╖ теолог╕╖ або до метод╕в м╕стицизму. В ╕стор╕╖ ф╕лософ╕╖ все так переплетено, що м╕стику ╕ езотерику ми знаходимо скр╕зь, починаючи з прадавнього платон╕зму ╕ неоплатон╕зму. Яскравий приклад - це апофатичний негатив╕зм теолог╕╖ Д╕он╕с╕я Ареопаг╕та, Майстера Екгарта. Тут ми не зможемо в╕дд╕лити ф╕лософ╕ю в╕д теолог╕╖ ╕ м╕стицизму. Тут все сплетено во╓дино. Проте постмодерн╕зм йде ще дал╕. В╕н почина╓ п╕дозрювати, що сам онтолог╕зм ф╕лософ╕╖ у сво╖й основ╕ ╓ м╕стиф╕кац╕я м╕стичного характеру, м╕стиф╕кац╕я, яку можна в╕днести до м╕стично╖ теолог╕╖. Постмодерн╕зм бачить у ф╕лософськ╕й онтолог╕╖ негативну теолог╕ю ╕ стверджу╓, що кор╕ння цих двох предмет╕в одн╕ й т╕ ж. Тобто "зв╕дси недалеко ╕ до натяку на те, що сама онтолог╕я ╓ завуальованим або видозм╕неним ╕долопоклонством" (Деррида 2001: 269). Цей натяк списаний ╕ артикульований ще модерн╕змом. Наприклад в творах Лев╕наса.

╤деал╕стична онтолог╕я каже, що Бог перебува╓ за межами Буття. Але за межами Буття ╕сну╓ певний прост╕р. Бог в цьому простор╕ б╕льш бутт╓вий. Таке розум╕ння ор╕╓нту╓ нас на те, що увесь цей прост╕р ╓ суб'╓ктивним св╕том людини. Це ор╕╓нту╓ нас на те, що людина у сво╓му внутр╕шньому суб'╓ктивному св╕т╕ ма╓ менш бутт╓в╕ стани сво╓╖ св╕домост╕ як несправжн╕ ╕ б╕льш бутт╓в╕, Абсолютн╕ як Божественн╕, як стан ╤НШОГО.

У вищих сво╖х станах людина в╕дчува╓ себе за межами Буття, за межами всього, що т╕льки ╓. Коли людина перебува╓ у власному вищому стан╕, стан╕ ╤НШОГО, а пот╕м розпов╕да╓ про цей стан, то вона не стверджу╓ що-небудь ╕ не заперечу╓. Ця людина каже про те що сто╖ть за межами стверджень ╕ заперечень. Вона каже про причини всього, де нема в╕дсутност╕, а ╓ ╕стинне Буття. Така людина розташову╓ себе за межами ус╕ляко╖ позиц╕╖, розташову╓ себе над ус╕лякою позиц╕╓ю, розпов╕даючи про вищий стан свого духу, про стан ╤НШОГО. У сво╖х суб'╓ктивних переживаннях людина ма╓ цей стан за межами Буття, поза Буттям. Цей стан без Буття або, ╕ншими словами, цей стан ╓ ╕стинним Буттям. Це священне Буття. З приводу цього священного Буття люди збираються докупи ╕ пропов╕дують стан священного ╕ншим людям.

М╕стична теолог╕я розташову╓ Бога в простор╕. Але Бог не ╓ цей прост╕р. За Д╕он╕с╕╓м Ареопаг╕том роздуми про Бога ще не ╓ тим м╕сцем де ╓ Бог. Тобто мова йде про те, що ╕деальний стан ╤НШОГО не вм╕щу╓ться в роздуми. Це вище роздум╕в, вище сл╕в. ╤ про це треба мовчати. Тобто про Вище апофатичний м╕стицизм наказу╓ збер╕гати мовчання.

Посилаючись на ╕сторичн╕ факти л╕тератури, сучасна теолог╕я вказують на те, що за вс╕м, що ╓, сто╖ть надсутн╕сна причина. Це Божественний св╕т. В╕н ма╓ прояв у людини ╕ як Божественна темрява. Очищуючись, в╕дсторонюючись в╕д не-чистого людина може побачити Божественну чистоту. Вона ста╓ п╕днесеною до Божественного Верху. При цьому людина не бачить Бога, бо Бога не можна побачити. В стан╕ ╤НШОГО теж неможливо н╕чого побачити, бо йде розпад ус╕ляких образ╕в, як╕ можна бачити. Цим бачення Бога ╕ стан ╤НШОГО под╕бн╕. Под╕бн╕сть у тому, що нема╓ що бачити. Вс╕ ╕люзорн╕ образи розчиняються. ╢ т╕льки присутн╕сть, п╕днесена присутн╕сть - як священне. Онтолог╕я ф╕лософ╕╖ теж каже про присутн╕сть. Це одна й та сама присутн╕сть. Вона пережива╓ться в стан╕ ╤НШОГО.

Адепт залиша╓ все, що можна бачити, ╕ входить в м╕стичну темряву. П╕сля цього в╕н в╕дмовля╓ться в╕д усього, що ╓ знаннями (╕люзорними знаннями), ╕ знаходить себе в тому, що неможливо сприймати ╕ бачити. Тобто тут мова йде про розпад ус╕ляких ╕люзорних образ╕в, хибних знань, ус╕ляких упередженостей. Цим отримання стану Бога ╕ стан ╤НШОГО сп╕впадають. Певн╕ напрямки постмодерн╕зму кажуть, що це одне ╕ те ж саме.

Постмодерн╕стськ╕ досл╕дження показують, що в╕докремити себе, в╕дступити ╕ очиститись - це в основ╕ д╕йства рел╕г╕й, як╕ описан╕ в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕. В╕докремити ╕ очистити себе в╕д нечистого. Якщо людина так робить, то ╖й об╕цяють. Знання-об╕цянка - це ще один обов'язковий компонент рел╕г╕╖.

Якщо людина викону╓ певн╕ правила-запов╕д╕, то вона без гр╕ха, очищена, ма╓ можлив╕сть мати стан Бога, якого н╕хто н╕коли не бачив. Стан Бога - це стан без образ╕в, вс╕ образи розпались, як ╕люз╕я. Цим стан Бога ╕ стан ╤НШОГО сп╕впадають. Цей стан непередаваний. Людина сама повинна його в╕дчути.

В рел╕г╕╖ ╓ знання-запов╕д╕ ╕ об╕цянки. Але як доповнення в ц╕ знання проника╓ те, чого не можна досягти, що непередаване; проника╓ сам стан Бога, стан ╤НШОГО. Цього стану не можна досягти, бо в╕н спонтанно виника╓ в людин╕, виника╓ раптово. Але кожна рел╕г╕я ма╓ певну техн╕ку медитац╕╖, аби людина змогла отримати стан под╕бного характеру. Аби людина змогла отримати стан, под╕бний стану Бога, стану ╤НШОГО.

Рел╕г╕я ма╓ в соб╕ два компоненти. Перший компонент - це те, що можна виразити, тобто конкретн╕ знання-запов╕д╕ ╕ об╕цянки. Другий компонент - це те, що неможливо висловити, невимовне; тобто стан Бога або стан ╤НШОГО, який трапля╓ться з людиною. Про цей стан каже як теолог╕я, так ╕ ф╕лософ╕я у сво╖х онтолог╕╖ ╕ метаф╕зиц╕. Але цей стан невимовний, ╕ про нього кажуть багато р╕зного. Постмодерн╕зм сво╖м розум╕нням стану ╤НШОГО хоче приземлити цей стан, зробити його проявом людсько╖ псих╕ки. Теолог╕я ж все ута╓мничу╓, каже, що Бог не ╓ ╕ не ма╓ м╕сця, але в той же час В╕н ╕ ╓, ╕ ма╓ м╕сце. Тобто одночасно Бог ╕ ╕сну╓, ╕ не ╕сну╓. Це, мабуть, в╕д того, що про стан Бога не можна сказати н╕чого конкретного. Але постмодерн╕зм, вводячи розум╕ння стану ╤НШОГО, якраз ╕ намага╓ться сказати щось конкретне.

"Д╕он╕с╕й часто говорить про безумство Бога" (Деррида 2001: 276). Це тому, що стан Божественного не вклада╓ться н╕ в як╕ людськ╕ схеми. Але це в╕д того, що вс╕ляк╕ схеми порушуються, йде руйнац╕я застар╕лих схем. Як╕ б руйнац╕╖ не в╕дбувалися, але залиша╓ться "Присутн╕сть" Бога" (Деррида 2001: 276). ╤ ця присутн╕сть багатьма людьми в╕дчува╓ться як конкретний стан ╖хньо╖ псих╕ки. Це тод╕ коли "галюцинац╕я не досяга╓ повного розвитку: людина раптом в╕дчува╓ поруч ╕з собою чиюсь "присутн╕сть", яка займа╓ певне м╕сце в простор╕, ╕снуючи в особлив╕й невловим╕й форм╕" (Джемс 1993: 60). Постмодерн╕зм каже про "перебування в присутност╕" (Деррида 2001: 277).

Коли людина перебува╓ в присутност╕, то дискурс обмежений. Людина каже два-три слова, як воно ╓. Тут людина самодостатня, ╕ особливо нема╓ н╕яких роздум╕в. Це апофатичний дискурс. В╕н виника╓, коли людина - в стан╕ ╤НШОГО.

"Якщо не говорити н╕ про що ╕ не вимовляти н╕чого у рамках апофатичного дискурса" (Деррида 2001: 277), то ми особливо н╕чого ╕ не д╕зна╓мося про той стан, в якому знаходиться людина. Та коли у людини знижу╓ться р╕вень стану ╤НШОГО, то вона розпов╕да╓ ╕ пише про цей стан б╕льше. Тод╕ вже поширю╓ться "дискурс як такий - чи у форм╕ сп╕лкування, молитви, хвали або святкування. Нав╕ть найб╕льш заперечливий дискурс, той, що перебува╓ за межами ус╕лякого н╕г╕л╕зму ╕ негативно╖ д╕алектики, завжди збер╕га╓ в соб╕ сл╕д ╕ншого" (Деррида 2001: 278). ╤ цей ╕нший - не обов'язково ╕нша людина. Цей ╕нший може бути в сам╕й людин╕ як стан ╤НШОГО, предметом чого ╕ ╓ ця робота.

Стан ╤НШОГО присутн╕й у вс╕лякому м╕стицизм╕, у вс╕лякому апофатизм╕: християнському, брахман╕стському, буддистському, даоському. Стан ╤НШОГО може бути присутн╕м в людин╕ чисто спонтанно ╕ поза м╕стицизмом, коли людина не торка╓ться н╕якого м╕стицизму. ╤ тому постмодерн╕стський постулат Жака Дерида про "апофатичний дискурс ╕ повинен зачинатися молитвою, яка визна╓, опису╓ ╕ п╕дтверджу╓ сво╓ призначення: досягти ╤ншого" (Деррида 2001: 279) ╓ постулат необов'язковий. Тут ╤нший з велико╖ л╕тери, тобто стан ╤НШОГО.

Стан ╤НШОГО може виникнути поза всяких молитов. ╤ може бути заф╕ксованим ус╕лякою культурою: ╓вропейською, арабською, ╕нд╕йською, китайською. Але також може бути заф╕ксованим без яких-небудь традиц╕й. "Нав╕ть якщо християнська негативна теолог╕я ╕ зобов'язана багато чим платон╕вськ╕й ╕ неоплатон╕вськ╕й д╕алектиц╕" (Деррида 2001: 280), то ця зобов'язан╕сть необов'язкова. Так ╕сну╓ брахманська негативна теолог╕я, буддистська. ╤сну╓ даоська негативна теолог╕я, виникнення яко╖ не пов'язане з платон╕вською ╕ неоплатон╕вською д╕алектикою. Стан ╤НШОГО, в╕дбитий ╕ в╕дображений у вс╕х цих культурах, може виникнути у людини, яка не ма╓ зв'язку з ус╕ма цими культурами. ╤ ця людина на основ╕ свого досв╕ду може започаткувати власний напрямок культури, не пов'язаний н╕ з християнством, н╕ з брахман╕змом, н╕ з буддизмом, н╕ з даосизмом, адже стан ╤НШОГО ╓ в природ╕ людини. ╤ людина, переживши цей стан, може розвивати власний напрямок культури, може розвивати напрямок, зовс╕м не пов'язаний з рел╕г╕╓ю ╕ апофатичним м╕стицизмом. Хоча культура, за традиц╕╓ю, багато чого переда╓ з приводу стану ╤НШОГО.

Жак Дерида пом╕ча╓, що "важко читати Гегеля, не беручи до уваги апофатичну традиц╕ю, яка була аж н╕як не чужою йому, принаймн╕, через переосмислення праць Бруно ╕, отже, Миколи Кузанського, Майстера Екгарта" (Деррида 2001: 280). Але постмодерн╕змом пом╕чено, що традиц╕╖, нав╕ть т╕, що не пов'язан╕ одна з одною, все одно кажуть про присутн╕сть певно╖ порожнеч╕, кажуть про внутр╕шню порожнечу. ╤ це враження в╕д стану ╤НШОГО, при якому зникають думки ╕ царюють порожн╕сть ╕ тиша. Цю порожн╕сть ╕ тишу можемо побачити як в апофатизм╕ Китаю, так ╕ в апофатизм╕ Грец╕╖. Тут Лао Цзи ╕ даосизм такий самий, як Платон ╕ неоплатон╕зм. Тут у сво╖й основ╕ медитативн╕ техн╕ки под╕бн╕ одна одн╕й. Тут д╕алектика приходить "як до мислення про ╕ншого" (Деррида 2001: 284). Ма╓ться на уваз╕ стан ╤НШОГО. Д╕алектика приходить не як абсолютна небутт╓в╕сть, не як протилежн╕сть Буттю, а приходить як мислення про ╕ншого. Тут нема╓ негативно╖ дискурсивност╕ як абсолютного, бо ╓ конкретний стан ╤НШОГО, про який мовиться, який в╕добража╓ться в т╕й чи ╕нш╕й форм╕. Тому в дискурс╕ "не те ╕ не це" також розум╕╓ться як "╕ те, ╕ це". Тобто д╕алектика тлумачить про те що не ╓ Буттям, але в той же час не ╓ ╕ н╕що. В д╕алектиц╕ ми пост╕йно зустр╕ча╓мо роздуми "не те ╕ не це" яке одночасно ╓ "╕ те, ╕ це".

Заслугою постмодерн╕зму ╓ те, що в╕н в╕дкрив два шляхи вир╕шення проблем. Ц╕ шляхи радикальн╕: "неоантропоморфне ╕ неотеолог╕чне" (Деррида 2001: 287). Тобто в розум╕нн╕ стану ╤НШОГО ми можемо в╕днести вир╕шення проблеми до сфери антрополог╕╖, де мовиться про стан ╤НШОГО як про певний стан, який ╓ в природ╕ людини ╕ який компенсу╓ недол╕ки ц╕╓╖ людини. ╤нший шлях - це теолог╕я як роздуми про щось надприродне. ╤ це все - мова про стан ╤НШОГО, тому що ╕снують так╕ натяки як "н╕чого не трапля╓ться через не╖, завдяки ╖й, дор╕вню╓ - як н╕чого не трапля╓ться ╕ по в╕дношенню до не╖ само╖" (Деррида 2001: 287). Тобто мова йде про стан людини поза вс╕ляких форм, поза вс╕ляко╖ визначеност╕. Але тут все таки присутня байдуж╕сть ╕ безтурботн╕сть. Це Хора. "Хора не ╓ щось позитивне, р╕вно, як ╕ негативне. Вона - безтурботн╕сть" (Деррида 2001: 288). Тобто вона ╓ стан ╤НШОГО.

Теолог╕я бува╓ р╕зна. ╤ символ╕чна, ╕ м╕стична. Бог розум╕╓ться теж по-р╕зному. ╤ у форм╕, ╕ поза формою. Але йде в╕дкидання певних уявлень. "В╕дкидання всяких норм ╕ звичних уявлень ╕ перех╕д у "безгрунтовне" ╕снування, ╕снування з "н╕що" - це, можливо, ╓дина можлив╕сть "трансцендуючо╖" св╕домост╕ опинитися за межами досв╕дного знання в ╖╖ прагненн╕ з'╓днатися з Богом або Абсолютом" (Висоцька 2012: 66).

Бога розум╕ють по-р╕зному. Але щоб доторкнутися до нього, щоб до нього зд╕йнятися, треба мати незасм╕чений ╕ незатьмарений розум. Про таке ╓днання з Божественним каже постмодерн╕зм, досл╕джуючи твори Д╕он╕с╕я Ареопаг╕та, твори Майстера Екгарта, Августина Блаженного. Постмодерн╕зм пом╕ча╓, що в цих творах Бог мудрий поза мудр╕стю, добрий поза добротою, могутн╕й поза могутн╕стю. Але розп╕знати це можна "божественним ╕ншим" (Деррида 2001: 295). Божественний ╕нший - це стан ╤НШОГО. Мова врешт╕ решт йде про стан людини. Жак Дерида каже про "досягнення того стану оголеност╕, при якому ма╓мо в╕дсутн╕сть вс╕х ╕ вс╕ляких покров╕в" (Деррида 2001: 295).

Досл╕джуючи м╕стичн╕ твори з приводу Божественного ф╕лософи-постмодерн╕сти концентрують увагу на порадах Майстера Екгарта про те, що людина повинна в к╕нц╕ заспоко╖тись ╕ замовкнути, дотримуватися мовчання. Майстер Екгарт каже: "Збер╕гай мовчання" (Деррида 2001: 303). ╤ це задля того, щоб в╕дчути це Вище, Божественне, стан ╤НШОГО. Хоча вираз "св╕домо мовчати" можна розум╕ти як вправу, як певне тренування для отримання певного стану св╕домост╕, що не ╓ спонтанним процесом виникнення стану ╤НШОГО.

З приводу м╕стичност╕ метаф╕зики ф╕лософи-постмодерн╕сти розглядають твори сво╖х попередник╕в, ф╕лософ╕в модерн╕стського пер╕оду ф╕лософ╕╖. Так, наприклад, Жак Дерида досл╕джу╓ твори Март╕на Гайде╜╜ера, його метаф╕зику буття. ╤ тут про буття можна казати як про "абсолютно ╕ншого" (Деррида 2001: 305). Цей абсолютно ╕нший ╓ стан ╤НШОГО. Цей стан ╕сну╓ як конкретний стан людини, при якому компенсуються його слабкост╕. Але у ф╕лософ╕╖ цей стан п╕дн╕ма╓ться до р╕вня метаф╕зичного розгляду. Тут "Для Dasein, таким чином, в╕дкрива╓ться можлив╕сть запитування Буття, структура якого характеризу╓ться Гайде╜╜ером як трансценденц╕я" (Деррида 2001: 305). А це - "рух до зовс╕м ╕ншого" (Деррида 2001: 305). Рух до зовс╕м ╕ншого - це рух до зовс╕м ╕ншого стану. Це рух до стану ╤НШОГО як ╕ншого стану, стану ╤НШОГО "Я".

Постмодерн через твори Дерида пом╕ча╓, що Март╕н Гайде╜╜ер усува╓ нав╕ть слово Буття. "Слово Буття ним перекреслю╓ться" (Деррида 2001: 311). Тобто к╕нцевий результат постмодерн╕ст╕в-досл╕дник╕в зводиться до того, що у ф╕лософ╕╖ "метаф╕зика ╓ онто-теолог╕я" (Деррида 2001: 311). А в╕дчуття присутност╕ у людини - це ╖╖ стан ╤НШОГО. "Галюцинац╕я не досяга╓ повного розвитку: людина раптом в╕дчува╓ поряд ╕з собою чиюсь "присутн╕сть", що займа╓ певне м╕сце в простор╕, ╕снуючи в особлив╕й форм╕" (Джемс 1993: 60). ╤ "яка р╕зниця м╕ж писаннями теолог╕╖ ╕ писаннями про Буття" (Деррида 2001: 313). А н╕яко╖. А стани ╤НШОГО отримати штучними методами неможливо. "Вони виникають неспод╕вано ╕ раптово, ╖х неможливо викликати за власним бажанням" (Ревонсуо 2013: 302). Медитац╕╖ для цього замало. Медитац╕╓ю отримують под╕бн╕ стани. Та й сама медитац╕я - це довол╕ розпливчасте поняття, як це пом╕ча╓ постмодерн╕стська ф╕лософ╕я. Жак Дерида каже: "Ран╕ше я позначав суверенну операц╕ю через вираження "внутр╕шн╕й досв╕д" ╕ "межа можливого". Тепер я позначаю ╖╖ також як "медитац╕ю" (Деррида 2000: 432).

Шлях╕в до стану ╤НШОГО нема╓. Це чисто спонтанний процес. Але цей стан ╓ реальним станом людини, ╕ в╕н ма╓ певн╕ характеристики. В╕д того, в╕д то╖ предметност╕, ╕ з'явля╓ться в постмодерн╕зм╕ такий напрямок в досл╕дженн╕ як гетеролог╕я.


Розд╕л 4. ГЕТЕРОЛОГ╤ЧН╤ М╤РКУВАННЯ


Гетеролог╕я. Гетеролог╕я - це досл╕дження стану ╤НШОГО. Але це треба ще розкрити ╕ довести, показати цю реальн╕сть як конкретне ╕снуюче явище, розкрити предметн╕сть. Тому постановка проблеми у загальному вигляд╕ зводиться до розкриття ╕ доведення того положення, що ╤НШИЙ постмодерну ╓ предметом гетеролог╕╖ ╕ розум╕╓ться як певний стан людини.

Анал╕з останн╕х досл╕джень ╕ публ╕кац╕й показав, що постмодерн╕зм засв╕дчу╓ ╕ розкрива╓ у сво╖й гетеролог╕╖ ╤нше. Це "╤нше - безмежне ╕ р╕шучо близьке, божественне" (Б'юкенен 2003: 92). Але це ╤нше ╓ таке "я", що внутр╕шньо визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477). Тобто йде ор╕╓нтац╕я розум╕ння, що стан ╤НШОГО - це певний стан людини, коли "людина почина╓ усв╕домлювати себе як частину ╕ншого, б╕льш Високого, Величного, Абсолютного" (Колодний 2020: 17).

Формулювання ц╕лей, тобто постановка завдання тут - це довести те положення, що ╤НШИЙ постмодерну ╓ предметом гетеролог╕╖ ╕ розум╕╓ться як певний стан людини.

Жорж Батай розробив предмет гетеролог╕╖ як науку про зовс╕м ╕нше. Але це ╕нше, на перший погляд, загадкове. За Жоржем Бата╓м гетеролог╕я ма╓ дуал╕стичну онтолог╕ю яка висловлю╓ться проти редукц╕╖ об'╓ктивно╖ реальност╕ до св╕домост╕. Тут гетеролог╕я визнача╓ редукц╕ю об'╓ктивно╖ реальност╕ до св╕домост╕ як ╕деал╕зм.

Жорж Батай зазнача╓, що д╕алектичний синтез об'╓ктивно╖ реальност╕ ╕ св╕домост╕ неможливий. ╥хньо╖ тотожност╕ не може бути. Тобто за Жоржем Бата╓м об'╓кт ╕ суб'╓кт знаходяться в абсолютному розрив╕. Такий стан речей, мабуть, потребу╓ якихось нових метод╕в досл╕дження.

За Жоржем Бата╓м гетерогенн╕сть протилежна науковому п╕знанню яке абстрагу╓ св╕т. Гетерогенн╕сть п╕дрива╓ ст╕йк╕сть абстракц╕й наукового п╕знання. Гетерогенна реальн╕сть гетеролог╕╖ под╕бна несв╕домому. В ц╕й несв╕домост╕ нема╓ лог╕чних протир╕ч. Тут протилежност╕ ╕снують без ус╕ляких лог╕чних протир╕ч. Такими сво╖ми роздумами Жорж Батай входить в сферу психолог╕чного, в якому ╕сну╓ стан людини без ус╕ляких протир╕ч. А це нагаду╓ стан ╤НШОГО, який притаманний людин╕.

Гетеролог╕я ╓ певною галуззю ф╕лософ╕╖. Ця галузь досл╕джу╓ ╕ншого. В╕д цього ╕ншого залежить думка людини. Але саме це ╕нше неможливо зрозум╕ти. "Це вельми загадкове знання, яке не п╕дда╓ться розум╕нню" (Лиотар 1998: 59). Тобто гетеролог╕я - це та галузь ф╕лософ╕╖, яка займа╓ться станом несв╕домого. Але ф╕лософ╕я у сво╓му широкому аспект╕ займа╓ться саме св╕домим, займа╓ться п╕знанням, науковим п╕знанням реально ╕снуючо╖ об'╓ктивно╖ реальност╕. Тому гетеролог╕ю часто нав╕ть ╕ не називають галуззю досл╕джень наукового ╕ ф╕лософського характеру. Галузями теоретично╖ ф╕лософ╕╖ ╓ онтолог╕я, гносеолог╕я ╕ акс╕олог╕я. Практична сфера ф╕лософ╕╖ - це етика. Гетеролог╕ю не вид╕ляють в окрему галузь ф╕лософських досл╕джень. Вона залиша╓ться поза загальноприйнятими ф╕лософськими дисципл╕нами. Але гетеролог╕я вм╕щу╓ться в такий розд╕л суб'╓ктивно╖ онтолог╕╖ як ф╕лософ╕я св╕домост╕ ╕ несв╕домого, коли ╕нше ц╕╓╖ гетеролог╕╖ розум╕╓ться як стан ╤НШОГО, тобто певний стан людини. Гетеролог╕ю також можна вписати в розд╕л ф╕лософсько╖ антрополог╕╖, якщо розглядати ╕ншого, знову ж таки, як певний стан людини. От тод╕ гетеролог╕я буде стаб╕льною галуззю ф╕лософських досл╕джень в розд╕лах "ф╕лософ╕╖ св╕домост╕ ╕ несв╕домого", або в "ф╕лософськ╕й антрополог╕╖". В цих розд╕лах, або дисципл╕нах, гетеролог╕я, розглядаючи стан ╤НШОГО, вир╕шу╓ проблеми зв'язку м╕ж науково-лог╕чним, художньо-символ╕чним знанням ╕ п╕знанням та ╤НШИМ як станом зупинки процес╕в п╕знання ╕ ус╕ляких зайвих прояв╕в ╕ д╕й людини. Адже стан ╤НШОГО ╓ "рух назад, прагнення до ануляц╕╖, закруглення свого особистого процесу" (Деррида 1999: 624), коли ╓ "спрощуюча д╕яльн╕сть Бога в м╕стиц╕" (Мерло-Понти 2001: 216), коли "суб'╓кт подасть у в╕дставку, прийде до ╤ншого, зникне ╕ тим самим запустить ланцюжок несв╕домих означаючих" (Назио 2015: 156).

Гетеролог╕я вир╕шу╓ проблему можливост╕ того, що стан ╤НШОГО в людин╕ може руйнувати його лог╕чну ╕ символ╕чну сфери, його сформован╕ св╕тоглядн╕ науков╕ знання ╕ п╕знання. Також гетеролог╕я вир╕шу╓ проблему можливост╕ того, що стан ╤НШОГО може руйнувати в людин╕ ╖╖ художньо-символ╕чн╕ знання ╕ п╕знання. Але так╕ побоювання безп╕дставн╕, оск╕льки стан ╤НШОГО ма╓ прояв чисто спонтанно компенсувати в╕дхилення людини в╕д безпосереднього буття ╕ занурення ╖╖ в сферу лог╕чного ╕ символ╕чного, в╕д╕рваного в╕д безпосередн╕х вир╕шень житт╓вих проблем.

Тим не менш, стан ╤НШОГО проводить в людин╕ руйнац╕╖. Постмодерн╕зм розгляда╓ ц╕ руйнац╕╖. ╤ тут "мова йде не про протиставлення догматичному способу мислення ╕ншого способу, запозиченого, наприклад, у шизофрен╕╖. Але скор╕ше про нагадуванн╕, що шизофрен╕я - не т╕льки людський факт; це ╕ можлив╕сть мислення, яке ма╓ прояв як таке т╕льки в скасуванн╕ образу" (Делёз 1998: 185). В стан╕ ╤НШОГО образ скасову╓ться як хибний.

Постмодерн╕зм розгляда╓ руйнац╕ю всього застар╕лого в мистецтв╕ ╕ м╕стиц╕. Митець втрача╓ ╕люз╕╖. Тут виника╓ "руйнування ╕люз╕й, що перетворю╓ться в красу" (Кристева 2010: 138).

Серед мистецтв постмодерн╕змом робиться акцент на музиц╕. Тут "музика жада╓ руйнац╕╖, руйнац╕╖ будь-якого роду, згасання, несправност╕, засмученост╕" (Делёз, Гваттари 2010: 498).

Стан ╤НШОГО руйну╓ у митця ╕люз╕╖. А це познача╓ться на культур╕, на мистецтв╕. Тому можна розглядати, наприклад, "поез╕ю скор╕ше як знаряддя руйнування культури, а не як вм╕стилище ╖╖ ц╕нностей" (Каллер 2006: 84).

Максимальна руйнац╕я усього застар╕лого спостер╕га╓ться у м╕стика. Тут "м╕стична душа активно роз╕гру╓ увесь всесв╕т в ц╕лому ╕ в╕дтворю╓ в╕дкрит╕сть Ц╕лого, в якому залиша╓ться н╕чого не бачити, не споглядати" (Делёз 2000: 189).

В╕дкритим залиша╓ться питання, наск╕льки стан ╤НШОГО може зруйнувати в людин╕ застар╕ле. ╤ ск╕льки руйнац╕й припада╓ на стан ╤НШОГО. Адже ╓ ╕нш╕ причини того, що в людин╕ руйнуються вже м╕цно складен╕ лог╕чн╕ висновки, руйну╓ться ц╕нн╕сть тих чи ╕нших символ╕в, що входять у стаб╕льн╕ символ╕чн╕ структури.

Гетеролог╕я також розгляда╓ той вар╕ант, що м╕цн╕ лог╕чн╕ ╕ символ╕чн╕ структури в людин╕, структури, як╕ вже давно склалися, ╕ як╕ над╕йно захищають цю людину, не дають проявитися руйнуючому стану ╤НШОГО. Але вплив ззовн╕, з╕ сво╖ми зм╕нами змушу╓ дещо зм╕нити ╕ в людин╕, дещо порушити, зм╕нити те, що перешкоджа╓ розвитку. Хоча певн╕ соц╕альн╕ закони ╕ настанови застар╕лого характеру, за якими людина повинна жити, не дають зм╕нюватись ╕ оновлюватись, порушуючи в людин╕ все, що перешкоджа╓ розвитку. А отже перешкоджа╓ прояву стану ╤НШОГО, руйнуючого застар╕ле.

Р╕зк╕ соц╕альн╕ оновлення можуть в╕дбиватися на р╕зких зм╕нах у внутр╕шньому житт╕ людини. В╕д того може бути б╕льший прояв стану ╤НШОГО, що компенсу╓ непристосован╕сть людини до нових умов.

Гетеролог╕я висува╓ фактично дв╕ протилежност╕: людське "я" - як св╕доме ╕ несв╕доме життя за лог╕чними ╕ символ╕чними надбаннями ╕ стан ╤НШОГО, як нев╕д'╓мна частина певного св╕домого ╕ несв╕домого (св╕домого-несв╕домого), яке порушу╓ ц╕ надбання, надбання застар╕лого характеру як зупинка прояву застар╕лого. Зупинка вказу╓, що це стан ПРИПИНЕННЯ.

Стан ╤НШОГО може активно руйнувати застар╕л╕ структури людського "я". Але стан ╤НШОГО ма╓ прояв на деякий час як оновлююче компенсаторне осяяння. Воно не зач╕пля╓ в людському "я" значуще, житт╓ве, важливе. Воно призупиня╓ неважлив╕, неголовн╕ прояви людського "я". Тому стан ╤НШОГО не до к╕нця руйну╓ це "я". В╕н просто призупиня╓ прояви неголовного, неважливого, др╕б'язкового. Цим стан ╤НШОГО оц╕ню╓ться людиною як потр╕бний прояв, важливий, Вищий, Божественний. Тут "╤нше - безмежне ╕ р╕шучо близьке, божественне" (Б'юкенен 2003: 92).

Людське "я" з╕ сво╖ми лог╕чними ╕ символ╕чними структурними настановами п╕дда╓ться новин╕ зовн╕шн╕х вплив╕в ╕ в силу необх╕дност╕ пристосуватися до нових умов форму╓ ╕з себе компенсац╕ю недол╕к╕в, тих недол╕к╕в, як╕ не дають пристосуватися до нових умов, тим самим дають можлив╕сть прояву стану ╤НШОГО, що призупиня╓ неадаптивн╕ д╕╖ людини.

Але розкв╕т прояву стану ╤НШОГО виника╓, коли у людини накопичу╓ться багато зайвого в його "я", що не да╓ рухатись вперед, не да╓ пристосуватися до нових умов ╕снування в зовн╕шньому св╕т╕, який зм╕нився. Цей розкв╕т прояву стану ╤НШОГО розум╕ють як Вищий стан людини, Божественний. В рел╕г╕йному м╕стицизм╕ цьому стану дають так╕ назви, як Мокша, Самадх╕, Н╕рвана, Сатор╕, Царство Небесне.

Стан ╤НШОГО ╓ пасивний стан. Накопичен╕ в людському "я" непотр╕бн╕ характеристики призупиняють св╕й прояв в силу того, що вони не дають людин╕ пристосуватися до зм╕н у зовн╕шньому св╕т╕.

Пом╕чено, що стан ╤НШОГО як пасивний стан суб'╓кта широко представлений в теолог╕╖ (Levinas 1987). Тут, за словами Б'юкенена, "теолог╕чний ╤нший зводить суб'╓кта до стану пасивност╕" (Б'юкенен 2003: 92). Але демонстрац╕ю стану ╤НШОГО як пасивн╕сть, як зупинка д╕яльност╕ можна побачити в мистецтв╕, л╕тератур╕, рел╕г╕╖, м╕стиц╕.

З прадавн╕х час╕в йшла мова про стан, який характеризу╓ться тим, що людина ста╓ пасивною, нерухомою, не д╕╓. Але це не справжня пасивн╕сть, уявна.

Пасивн╕сть стану ╤НШОГО, Божественного стану - уявна. ╤сну╓ "безд╕яльний небесний бог (лит. Диевас, лат. Дивес)" (Элиаде, Кулиано 2011: 249). Але ця пасивн╕сть несправжня. "В ╤нд╕╖ Dyauh (Div) залишився в межах цього натурал╕стичного визначення ╕з широким батьк╕вством ╕ кваз╕пасивн╕стю" (Дюмезиль 1986: 155). Мистецтво переда╓ внутр╕шн╕й св╕т цього Бога, коли ф╕ксу╓, що "обличчя бога завжди залиша╓ться спок╕йним, безтурботним ╕ нерухомим" (Кэмпбелл 2002: 457).

В Упан╕шадах мова йде про особливий стан св╕домост╕, Вищий, Божественний. Ще прадавня "╕нд╕йська психолог╕я знала чотири стани св╕домост╕: неспання, сон без сновид╕нь, сон з╕ сновид╕ннями ╕ "каталептичну св╕дом╕сть", транс (тур╕я)" (Элиаде 2009: 75). Тут мова йде про стан ╤НШОГО. Саме цей стан супроводжу╓ться нерухом╕стю. Але природа цього стану не каталепсична, а компенсаторна. Постмодерн каже про кататон╕ю. Тут "кататон╕чним пад╕нням" (Кристева 2004: 66) поясню╓ться багато феномен╕в псих╕чного життя. Нав╕ть поясню╓ться те, що людина може "знаходитися у в╕дрив╕ в╕д вчинку ╕ нав╕ть в╕д руху ╕ поста╓ як чисте споглядання без п╕знання" (Делёз, Гваттари 1998: 273). ╤ це теж ма╓ ц╕нн╕сть. Адже "досконал╕сть людини" (Батищев 1989: 264) пов'язана не т╕льки з ╖╖ д╕ями, а й з╕ спогляданням. "Руб╕нштейн запевняв, що не можна звести зм╕стовност╕, як╕ входять в "споглядання", до того ж так╕, що доступн╕ д╕яльност╕" (Батищев 1989: 263). Адже досконал╕сть "не т╕льки в д╕янн╕, але ╕ в спогляданн╕" (Рубинштейн 1973: 343).

Прояви св╕домост╕ - це активн╕сть. Тому постмодерн як св╕тоглядна ф╕лософ╕я каже про так╕ продукти прояву св╕домост╕, як "утвердження не як зац╕пен╕ння, але - як творення" (Делёз 2003: 362). Хоча ╕сну╓ осяяння, результатом якого не ╓ обов'язково творення, тому що це осяяння ненаправлене, не╕нтенц╕ональне. Попередники постмодерн╕зму, так╕ як Март╕н Гайде╜╜ер, розглядали випадки у людини ненаправленого, не╕тенц╕онального осяяння, торкаючись питань м╕стичного досв╕ду, екстазу, трансценденц╕╖, особливих стан╕в св╕домост╕ людини. Було висловлено чимало суперечливих думок. Але Март╕н Гайде╜╜ер серед вс╕х висловлювань "прагнув зберегти силу ненаправленого, не╕нтенц╕онального осяяння" (Хабермас 2003: 193). Постмодерн╕зм, розглядаючи такий вид осяяння, в╕дштовхувався в╕д основних розробок модерн╕зму, де було закладено основи для ф╕лософських роздум╕в з цього приводу. Основу було знайдено в пер╕од модерну. Ц╕╓ю основою вважалося споглядання. Вважалося, що споглядання могло спровокувати прояв не╕нтенц╕онального осяяння як стану ╤НШОГО. Справа в тому, що д╕я "╓ послаблення споглядання" (Бергсон 1994: 238). А в╕дсутн╕сть д╕й, як це у випадку стану ╤НШОГО, не послаблю╓ споглядання. Навпаки, в╕дсутн╕сть д╕й ╕ споглядання провокують прояв не╕нтенц╕онального осяяння, провокують виникнення стану ╤НШОГО. Коли людина д╕╓, то вона втрача╓ в як╕йсь м╕р╕ самоконтроль. Але саме контроль над собою у людин╕ компенсу╓ться виникненням стану не╕нтенц╕онального осяяння, або стану ╤НШОГО, де окрем╕ контролююч╕ д╕╖ зникають, бо зника╓ протир╕ччя в псих╕ц╕. Але "контроль - це обмеження в рус╕" (Уотс 2004: 64).

Так чи ╕накше, рух обмежу╓ться нав╕ть у тварин, коли у них виника╓ ╕нсайт. При спостер╕ганн╕ за мавпами було пом╕чено, що коли у них виникав ╕нсайт, то рух зникав. При ╕нсайт╕ мавпа "раптом завмерла, на якусь мить" (Гудолл, 1992: 31). У мавпи це мить, а у людини завмирання може продовжуватись годинами. Так Сократ "стояв при Потид╕╖ двадцять чотири години, не рухаючись з м╕сця" (Вейнингер 1992: 363). Тут можна посилатися на те, що Сократ був ф╕лософом, а ф╕лософ╕я - це сама лише рефлекс╕я. "А в д╕╖ нема╓ рефлекс╕╖" (Хюбшер 1994: 37). ╤ тому потр╕бен момент не-д╕╖. Хоча треба в╕дзначити, що рефлекс╕я не обмежу╓ться одн╕╓ю ф╕лософ╕╓ю. Рефлекс╕я притаманна взагал╕ людин╕, яка може займатися будь-якою д╕яльн╕стю. Але виника╓ ╕нше питання: наск╕льки рефлекс╕я з ╖╖ безд╕яльн╕стю притаманна стану ╤НШОГО. Те, що сама безд╕яльн╕сть притаманна стану ╤НШОГО, то про це каже взагал╕ рел╕г╕йно-м╕стична культура. Але, розглядаючи феномени ц╕╓╖ культури, ми особливо не бачимо прояви рефлекс╕╖. Отже рефлекс╕ю можна вважати лише моментом м╕стичного досв╕ду, коли людина лише почина╓ входити в м╕стичний особливий стан, або в стан ╤НШОГО. Та коли вона в стан╕ ╤НШОГО, то це вже митець ╕ м╕стик переда╓ так: "Сиджу в безтурботност╕, не роблю н╕чого" (Уотс 1996: 79). ╤ такий стан звеличу╓ться людиною всеохопност╕, до всесв╕тност╕. Ця всеохопн╕сть ╕ всесв╕тн╕сть буддизмом "символ╕зувалася в Н╕рван╕, грецьк╕ ф╕лософи називали ╖╖ нерухомим першодвигуном" (Фромм 1992: 86). Але це певний псих╕чний стан людини. Про нього кажуть ╕ митц╕, ╕ м╕стики. Про нього кажуть ╕ ф╕лософи, ╕ рел╕г╕йн╕ д╕яч╕. ╤ кажуть по-р╕зному. Для одних - це священне. А ╕нш╕ просто ф╕ксують, що в цьому стан╕ дух втрача╓ себе, ╕ нема╓ "н╕ д╕╖, н╕ способу" (Эко 2014: 199). Тобто з приводу стану ╤НШОГО багато р╕зних суджень. Цей стан приходить до людини раптово. ╤ людина оц╕ню╓ його в силу свого розум╕ння, р╕вня культури, в силу сво╖х св╕тоглядних погляд╕в. Бо стан ╤НШОГО н╕ про що не говорить. Людина просто переста╓ робити все непотр╕бне. ╤╖ "т╕ло робить щось рефлекторно, ╕нстинктивно. ╤ коли це бачиш сво╖м внутр╕шн╕м поглядом, то чомусь переста╓ш це робити як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Тобто в стан╕ ╤НШОГО в людин╕ зника╓ непотр╕бна д╕яльн╕сть. Проте цей стан - особливий. Людина диву╓ться, що в не╖ виника╓ таке. Людина розц╕ню╓ цей стан як Вищий. В рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ склада╓ться уявлення про цей стан, складаються приблизн╕ медитативн╕ практики, за якими можна отримати под╕бний стан. В рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕ - це Божественне. ╤ людина намага╓ться отримати цей стан. Вона нав╕ть згодна "жити в б╕дност╕, цнотливост╕, безд╕яльност╕" (Вебер 1994: 274), щоб т╕льки мати цей стан Божественного. А в к╕нцевому результат╕ - щоб п╕дкорити соб╕ себе, тобто оволод╕ти собою. Бо "справжн╓ п╕дкорення якраз ╕ поляга╓ в тому, щоб робити т╕льки необх╕дне" (Вандерхилл 1996: 252).

Людина в стан╕ ╤НШОГО н╕чого не робить. Але коли обставини життя вимагають якось д╕яти, то людина робить т╕льки необх╕дне.

Ен Б'юкенен, досл╕джуючи прац╕ Лев╕наса, пом╕ча╓ за ним сво╓р╕дну думку. "Наш╕ вза╓мини з ╤ншим завжди ╓, твердить в╕н, вза╓минами з Та╓мницею. Та╓мниця, найвищим прикладом яко╖ ╓ смерть, - це те, що робить нас безпорадними, що позбавля╓ нас здатност╕ д╕яти, що пригн╕чу╓ наш╕ в╕дчуття" (Б'юкенен 2003: 92). Але в стан╕ ╤НШОГО ма╓ прояв не справжня смерть. Тут символ╕чна смерть, коли в людин╕ вмира╓ все зайве, таке, що в╕джило сво╓, вмирають непотр╕бн╕ д╕╖, ╕ людина завмира╓ перед сво╖ми зайвими, непотр╕бними спонуканнями. Вона зовс╕м не безпорадна, а просто в не╖ призупиняються д╕╖, як╕ ╖й зовс╕м непотр╕бн╕. Тобто це стан спас╕ння для не╖. ╤ стан ╤НШОГО не позбавля╓ людину здатност╕ д╕яти. Вона поки що знаходиться в стан╕ ╤НШОГО, при зовн╕шн╕х загрозах може кожно╖ мит╕ почати д╕яти. Вона реагу╓ на зовн╕шн╕ загрози ╕ може на них в╕дпов╕сти. ╤ в стан╕ ╤НШОГО зовс╕м не пригн╕чуються в╕дчуття. Але пригн╕чуються т╕ в╕дчуття, як╕ зайв╕, н╕чого людин╕ не дають, а т╕льки заважають ╖й рухатись вперед ╕ розвиватися. Тобто стан ╤НШОГО як вид трансу не ╓ хворобливим, а ╓ спас╕нням в╕д застар╕лого "я". Тому для людини цей транс ╓ Велич, Божественн╕сть. ╤ це пом╕ча╓ Март╕н Гайде╜╜ер. У Март╕на Гайде╜╜ера стан ╤НШОГО ф╕гуру╓ як стан з найповн╕шою спроможн╕стю. У нього це Буття з потенц╕йною спроможн╕стю. ╢н Б'юкенен зазнача╓, що Март╕н Гайде╜╜ер "смерть над╕ля╓ Dasein його найповн╕шою потенц╕йною спроможн╕стю-Буття" (Б'юкенен 2003: 92). Знову ж таки тут смерть ╓ символ╕чним виразом, коли в людин╕ зупиняються вс╕ зайв╕ прояви.

Стан ╤НШОГО не робить з людини спроможного, якщо ця спроможн╕сть в╕дсутня в н╕й зовс╕м. Але стан ╤НШОГО компенсу╓ певн╕ недол╕ки, що в╕дкрива╓ можлив╕сть знаходити шляхи подолання тих чи ╕нших проблем. Компенсац╕я певних недол╕к╕в - це зникнення у людини тих чи ╕нших властивостей ╕ характеристик. Процес зникнення супроводжу╓ться завмиранням ╕ зупинкою прояв╕в властивостей ╕ характеристик, як╕ заважали д╕яти творчо. Завмирання ╕ зупинка нагаду╓ смерть. За словами ╢на Б'юкенена "Лев╕нас вважав, що смерть, п╕дводячи суб'╓кта до меж╕ можливого, робить його неспроможним бути спроможним" (Б'юкенен 2003: 92). Тут при розгляд╕ стану ╤НШОГО смерть ╓ символ╕чною смертю, а спроможн╕сть, яка була, такою ╕ залиша╓ться. Але розкриваються можливост╕ через зупинку всього зайвого, всього неважливого ╕ непотр╕бного. Можливост╕ зб╕льшуються, тому що людина волод╕╓ собою.

Гетеролог╕я в стан╕ ╤НШОГО постмодерну бачить пасивн╕сть. Ця пасивн╕сть зумовлю╓ ц╕нн╕сть (Lyotard 1988). Зумовлена ц╕нн╕сть пасивност╕ поляга╓ в тому, що в людин╕ призупиняються т╕ д╕╖, як╕ не дають можливост╕ пристосовуватися до нових зм╕н в зовн╕шн╕й об'╓ктивн╕й реальност╕.

"Пасивн╕сть" зумовлю╓ саму ц╕нн╕сть ╕ перевагу Лев╕насово╖ думки про алтерн╕сть" (Б'юкенен 2003: 92). Посилання на нове "поняття алтерност╕ або ╕ншост╕" (Коск╕ 2003: 20) при розгляданн╕, не породжу╓ царину зовс╕м нових знань, а поверта╓ до вир╕шення вже ╕снуючих питань, до проблем стану ╤НШОГО, що ╓ предметом гетеролог╕╖.

В╕домо, що постмодерн╕зм у сво╖х творах про гетеролог╕ю розум╕╓ ╤ншого по-р╕зному. ╢ таке, що ╤нший розум╕╓ться як ╕нша за сво╖м св╕тоглядом людина. Але в даному розгляд╕ "╕нший ╓ абсолютно ╕ншим лише будучи его, тобто в деякому сенс╕, будучи тим же, що я" (Деррида 2000: 193). Але це "я" знаходиться в стан╕ ╤НШОГО. В цьому стан╕ людина вмира╓ "для вс╕х в╕дносин, су╓тних, безглуздих. Близьк╕ в╕дчувають це. Я - ╕нший" (Мурашкин 2006: 123).

В стан╕ ╤НШОГО людина вмира╓ для вс╕х в╕дносин, в╕дносин су╓тних, як╕ не мають н╕якого сенсу. Людина взагал╕ переста╓ робити непотр╕бне. Робити непотр╕бне - це робити щось несправедливе у в╕дношеннях. Або мати з ким-небудь несправедлив╕ стосунки. Тому в цьому можна вести мову про "неможлив╕сть знайти адекватну фразу, щоб висловитись про несправедлив╕сть" (Б'юкенен 2003: 92).

Постмодерн╕зм шука╓ адекватну фразу для означення ╕ не може ╖╖ знайти. Але той самий постмодерн╕зм каже про ╕снування не╕менованого, каже про такий стан людини з приводу якого неможливо п╕д╕брати слово щоб його назвати. ╤ тут п╕дкреслю╓ться, що в цьому випадку ╕м'я нема╓ н╕якого значення. Мова йде про п╕днесене, елементом якого може бути стан ╤НШОГО. Тут "п╕днесене потребу╓, скор╕ше, деяко╖ негативно╖ онтолог╕╖. Що не заважа╓ дожидатися в╕д мистецтва самого справжнього абсурду: щоб вони св╕дчили в чутт╓вому (в╕зуальному, л╕тературному, музичному...), що чогось чутт╓вому браку╓ або щось його перевершу╓, - ╕м'я ж не в╕д╕гра╓ н╕яко╖ рол╕, мова йде про не╕меноване" (Лиотар 2004: 91).

Якщо мова йде про не╕меноване, то це ознака того, що мова йде про стан ╤НШОГО, про якийсь рел╕г╕йний досв╕д, про певний стан м╕стик╕в ╕ митц╕в.

Ще з час╕в модерну ф╕лософи розглядали особлив╕ вищ╕ стани св╕домост╕, як╕ притаманн╕ рел╕г╕йним д╕ячам, м╕стикам ╕ митцям. Мова йшла про те, як важко отримати цей особливий, вищий стан духу, той стан, який неможливо н╕як пояснити або висловити. Людв╕г В╕тгенштейн "заперечував проти легких досягнень в рел╕г╕╖, м╕стицизм╕ ╕ мистецтв╕, однак в╕н вважав ╖х незрозум╕лими, насправд╕ невимовними" (Паскаль 1993: 135).

У ф╕лософ╕╖ непередаваний стан переходить на р╕вень ╕ррац╕онального, чутт╓вого, коли людина внутр╕шньо, суб'╓ктивно в╕дчува╓ особливий стан свого ╕снування. Тод╕ ╕ ╖╖ свобода ╕ ╖╖ благодать як в╕дчуття переживаються н╕би щось неповторне, яке в глибинах душ╕ виникло раптово, спонтанно, ╕ розумом людина не може осягнути те, чому це у не╖ виникло. Тут "свобода, як ╕ благодать, не може бути виражена мовою причинност╕" (Марсель 1995: 143). ╤ тут ф╕лософ╕я в╕дмовля╓ться якось висловити свою думку з приводу причини того, що у людини виник стан в╕дчуття свободи ╕ благодат╕. Свобода ╕ благодать представлен╕ як самодостатн╕ ╕ пов'язан╕ з рел╕г╕йним досв╕дом. Людина виража╓ сво╓ в╕дчуття свободи ╕ благодат╕, а не анал╕зу╓ св╕й стан. Нав╕ть виражаючи св╕й стан, рел╕г╕йна людина в╕дмовля╓ться в╕д того, що вона правильно його виража╓. Вона каже, що цей стан неможливо висловити бо в╕н - Вищий, Божественний, над вс╕м, ╕ над людиною також. Тут "рел╕г╕йний досв╕д, якраз коли досяга╓ самих сво╖х вершин (або глибин), ста╓ невимовним" (Вейдле 2001: 194). В цьому рел╕г╕я ╓дна╓ться з м╕стикою. ╤ в цьому можна бачити сутн╕сну сторону рел╕г╕╖. "Сфера рел╕г╕йного - це сфера невимовного (показуваного), "м╕стичного" (Грязнов 1990: 245).

Сучасн╕ науковц╕ модерн╕стського ╕ постмодерн╕стського пер╕оду розглядають особлив╕ вищ╕ стани людини, стани, як╕ неможливо висловити, в таких напрямках культури, як рел╕г╕я, м╕стика, мистецтво. Розгляд рел╕г╕╖, м╕стики й мистецтва ведеться на прикладах зах╕дно╖ та сх╕дно╖ культури. ╤ скр╕зь бачаться под╕бн╕ явища, под╕бн╕ характеристики при розгляд╕ особливого стану, стану ╤НШОГО.

Як зах╕дний, так ╕ сх╕дний м╕стицизм каже про одну й ту саму вищу реальн╕сть. Ф╕ксуються одн╕ й т╕ ж характеристики ╕ властивост╕ ц╕╓╖ реальност╕. Про не╖ кажуть одне й те саме як аврам╕чн╕ рел╕г╕╖, так ╕ брахман╕зм, буддизм. "Сутн╕сть, природа ц╕╓╖ вищо╖ реальност╕, зг╕дно вченню Махаяни, не може бути виражено словами або зроблено опис" (Завадская 1977: 15). В╕дмовляються робити опис ц╕╓╖ реальност╕ не т╕льки м╕стики, але й науковц╕. Нав╕ть науковц╕ в╕дмовляються пояснювати деяк╕ стани людини, стверджуючи, що ╖х неможливо осягнути, пояснити, вважають ╖х "незрозум╕лими" (Паскаль 1993: 135).

У сам╕й м╕стичн╕й сучасн╕й л╕тератур╕ словами вчител╕в-м╕стик╕в можна т╕льки "невиразним способом накле╖ти ярлик на деяк╕ перцептуальн╕ спотворення або, в кращому випадку, - у такий спос╕б говорити про невизначений стан ╕снування" (Кастанеда 1992: 603).

Якщо неможливо н╕чого сказати про стан ╤НШОГО, то виникають проблеми з розум╕нням певних ф╕лософських категор╕й етики. Так "несправедлив╕сть, отже неможлив╕сть визначити критер╕╖ справедливост╕, ╓ ╕ проблемою Лев╕наса" (Б'юкенен 2003: 92).

Для Лев╕наса так╕ проблеми постають тому, що в╕н ╕ншого розум╕╓ в соц╕альних зв'язках. "Цей зв'язок склада╓ться в звертанн╕ до абсолютно зовн╕шньо╖ ╕стоти" (Левинас 2000: 298). При такому положенн╕ береться те розум╕ння ╤ншого, коли ╕сну╓ "винятковий стосунок м╕ж суб'╓ктами, як╕ займають протилежн╕ позиц╕╖" (Орт╕с 2003: 477). Тод╕ слушно розглядати моральн╕ принципи, розглядати питання справедливост╕, встановлювати критер╕╖ ц╕╓╖ справедливост╕. Тод╕ слушно торкатись питань, яких торкався Лев╕нас: встановити так╕ в╕дносини, щоб тебе не розчавив ╤нший. Тод╕ слушно розглядати питання, як╕ висував Л╕отар про суд, що дозволя╓ "змалювати пол╕тику як суперечн╕сть м╕ж "я" та ╤ншим" (Б'юкенен 2003: 92). Але в гетеролог╕╖ також розгляда╓ться стан ╤НШОГО як стан "я", коли це "я" зовс╕м "внутр╕шньо визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе" (Орт╕с 2003: 477). При такому розгляд╕ стан ╤НШОГО визнача╓ться, коли людина, образно кажучи, вмира╓ для вс╕х в╕дносин, су╓тних, безглуздих. Тобто коли йде процес розпаду всього зайвого в сам╕й людин╕. Тут розгляда╓ться саме такий стан ╤НШОГО. В постмодерн╕зм╕ це "руйнування ╕люз╕й, що перетворю╓ться на красу" (Кристева 2010: 138).

Сутн╕сть компенсаторного прояву стану ╤НШОГО в людин╕ - це припинення непотр╕бних д╕й ╕ вс╕ляко╖ д╕яльност╕, яка ╓ зайвою. Також сутн╕сний момент прояву стану ╤НШОГО ╓ руйнування ╕ очищення. Сам стан ╤НШОГО як компенсаторне осяяння в гетеролог╕чних роздумах постмодерн╕зму набува╓ р╕зних назв. Це ╕ "порожнеча, яка засв╕дчу╓ про "я", що розчинилося" (Делез 2002: 160), ╕ "розчинення особистост╕ в безособист╕сному" (Батай 2000: 117), ╕ "в╕дкрит╕сть Ц╕лого, в якому н╕чого н╕ бачити, н╕ споглядати" (Делез 2000: 189). Тут компенсаторне осяяння знаходить соб╕ м╕сце завдяки "умиротворенню, заспоко╓нню ╕ особливому стану щастя" (Кристева 2010: 163).

Компенсаторне осяяння знаходить соб╕ м╕сце, коли мова йде про "асуб'╓ктивну, предрефлексивну, безособист╕сну св╕дом╕сть" (Фокин 2002: 223). Про компенсаторне осяяння каже "порожнеча, яка засв╕дчу╓ про "я" що розчиня╓ться" (Делез 2002: 160).

Постмодерн╕зм каже нав╕ть про те, що "з час╕в античност╕ вважали головною ознакою безумства, перетворення людини на ╕ншого по в╕дношенню до самого себе: "одержимий" (energumene) грек╕в або "божев╕льний" (mente captus) латинян - це той, хто д╕╓ або руха╓ться силою, що прийшла в╕дк╕лясь ззовн╕" (Фуко 2010:170). Тобто стан ╤НШОГО, особливий стан людини, може розум╕тися як патолог╕я, божев╕лля. Але постмодерн╕зм цей стан все ж таки пов'язу╓ з творчим станом людини, з такою стад╕╓ю як осяяння. Перед осяянням йде в╕дчуття порожнеч╕, з яко╖ у людини виникають нов╕ думки, почуття. Саме на цю порожнечу б╕льш всього ╕ зверта╓ увагу постмодерн╕зм. Тому стан ╤НШОГО розгляда╓ться у зв'язку з мистецтвом Дзен, де нове "виника╓ з повно╖ порожнеч╕" (Делёз 1995: 168). Але це не звичайне осяяння з╕ сво╓ю попередньою порожнечею як н╕що. Стан ╤НШОГО "говорить про н╕що - про Бога, про Абсолютного ╤ншого" (Деррида 2001: 203). Тобто стан ╤НШОГО як н╕що розгляда╓ться в ряду вищих стан╕в, таких, як стан Бога, стан Абсолютного ╤ншого.

Абсолютний ╤нший в гетеролог╕╖ розум╕╓ться по-р╕зному. Це й ╕нша людина, яка ма╓ абсолютно ╕нший св╕тогляд, яку н╕як не зрозум╕ти. Але це ╕ стан ╤НШОГО само╖ людини, стан ╖╖ особливого "я", коли зупиняються вс╕ непотр╕бн╕ д╕╖. В гетеролог╕╖ цей стан називають по-р╕зному. В╕н виника╓ у людини, раптово компенсуючи надм╕рну чутлив╕сть сво╓ю "нечутлив╕стю (anaisthesia), яка зустр╕ча╓ться, вт╕м, виключно р╕дко - коли людина взагал╕ не в╕дчува╓ задоволення" (Фуко 2004: 109).

Даючи р╕зн╕ назви цьому стану ╤НШОГО постмодерн╕зм застер╕га╓, що ми ма╓мо справу з таким явищем, "яке не п╕дда╓ться розум╕нню" (Лиотар 1998: 59). Тобто постмодерн вказу╓, що "мова йде про не╕менованих" (Лиотар 2004: 91). Тут постмодерн, як ╕ увесь традиц╕йний м╕стицизм, вся традиц╕йна теолог╕я у багатьох випадках в╕дмовля╓ться пояснювати появу в людин╕ такого явища, як стан ╤НШОГО. Але ця в╕дмова ╕сну╓ не завжди. Постмодерн╕зм все ж таки розгляда╓ конкретн╕ характеристики цього явища. Постмодерн╕зм у назвах да╓ перевагу "присутньому вищому" (Деррида 1999: 199), коли "самоприсутн╕сть досв╕ду ма╓ бути представленою в тепер╕шньому, взятому як Тепер" (Деррида 1999: 80).

Постмодерн╕зм входить в досл╕дницьку д╕яльн╕сть з приводу стану ╤НШОГО, пояснюючи цей стан компенсаторними процесами в людин╕. Але, як пом╕чають сам╕ представники постмодерн╕стського напрямку ф╕лософ╕╖, "сама по соб╕ компенсац╕я недостатня: вона не да╓ ясного розкриття" (Делёз 1999: 62).

Постмодерн╕зм каже про компенсаторн╕ механ╕зми як╕ виникають у людини в зв'язку з тим, що у не╖ порушено р╕вновагу м╕ж т╕лесним ╕ духовним. Поглиблюючи таке положення, судження постмодерн╕ст╕в зводяться до розгляду у людини таких стан╕в, як╕ межують з безумством. Розглядаючи безумство, досл╕дник охоплю╓ "д╕ю ц╕лого компенсаторного механ╕зму: безумство - це не знищення природи, але ╖╖ забуття, в╕рн╕ше, перенос ╕з царини духовного ╕ розумового в царину т╕лесного" (Фуко 1997: 464). Та коли мова йде про стан ╤НШОГО, то не варто розглядати безумство, адже вмикаються механ╕зми регуляц╕╖. ╤ взагал╕, постмодерн оц╕ню╓ стан ╤НШОГО як вищий стан, який не перетворю╓ться в безумство, але лама╓ ╕ нищить застар╕л╕ традиц╕╖. Постмодерн розгляда╓ стан ╤НШОГО як творчий процес, який може породжувати нове. Стан ╤НШОГО - це "вище знання, це здатн╕сть ламати л╕н╕ю, зм╕нювати направлення, виявляти себе у в╕дкритому мор╕, робити таким чином в╕дкриття, створювати нове" (Делёз 2004: 138). Але розглядаючи стани, як╕ под╕бн╕ стану ╤НШОГО, постмодерн╕зм не обмежу╓ться загальними положеннями про творч╕ процеси людини. Постмодерн╕зм вказу╓ ╕ на конкретн╕ характеристики стану ╤НШОГО. Так, наприклад, ╓ посилання на те, що при цьому стан╕ у людини нема╓ потреби у зовн╕шн╕х враженнях. Так, Юл╕я Кр╕стева, посилаючись на Малларме, зазнача╓, що у людей ╓ так╕ стани, коли "знайшли сам╕сть ╕ не потребують б╕льше зовн╕шн╕х вражень" (Кристева 2004: 273). У постмодерн╕зм╕ такий стан розгляда╓ться як стан розкритий рел╕г╕йно-м╕стичною культурою. В повсякденному стан╕ людина живе бажаннями. Вона багато чого бажа╓ ╕ в культурн╕й сфер╕. Бажа╓ слухати музику, бажа╓ проводити науков╕ спостереження. Але "за бажанням якогось наукового спостереження йде м╕стичне споглядання" (Делёз 1992: 210). Говорячи про м╕стичне споглядання, ми не можемо оминути стан ╤НШОГО, адже в м╕стичн╕й культур╕ цей стан достатньо широко ╕ детально описаний.

Ф╕лософ╕я, яка ╕нтегру╓ знання, не може оминути розгляд стану ╤НШОГО. А гетеролог╕я, що традиц╕йно веде розмови про Абсолютного ╤ншого не може не враховувати надбання м╕стично╖ культури, яка уявля╓ абсолютне при описуванн╕ конкретного стану людини. Тому тут гетеролог╕я розкрива╓ Абсолютного ╤ншого не т╕льки як ╕ншу людину, котра ма╓ ╕нший св╕тогляд та ╕нш╕ природн╕ властивост╕. Гетеролог╕я також розкрива╓ Абсолютого ╤ншого як священний стан само╖ людини, стан, який очищу╓ ╕ зн╕ма╓ з людини все неважливе, наносне, все, що заважа╓ рухатись вперед, зн╕ма╓ вс╕ упередженост╕.

Справа зовс╕м не в тому - визначати абсолютного ╕стинного, як це робить Л╕отар ╕ взагал╕ вся традиц╕йна гетеролог╕я, чи не визначати за тими положеннями, як╕ вводить Дерида. Все зводиться до того, що саме розум╕╓мо п╕д Абсолютним ╤ншим. Якщо ми визнача╓мо конкретну предметн╕сть цього абсолютного ╕ншого то тод╕ можемо казати - це ╕нтелектуальна хитр╕сть чи н╕. Якщо де Серто робить припущення, що абсолютний ╕нший ╓ ╕нтелектуальна хитр╕сть (Certeau 1984), то це зовс╕м не в╕дноситься до стану ╤НШОГО. Стан ╤НШОГО як конкретний стан людини ма╓ конкретн╕ властивост╕. ╤ тут хитр╕сть зовс╕м н╕ до чого.

Людина непом╕тно для себе з часом втягу╓ться в незл╕ченн╕ в╕дносини з людьми, т╕ в╕дносини як╕ можна називати су╓тними, безглуздими, в╕дносини як╕ пов'язан╕ з др╕бницями, др╕б'язков╕стю, не мають зв'язку з тим, що людина вважа╓ головним для себе ╕ для ╕нших. Проте, в природ╕ людини ╓ механ╕зми як╕ забезпечують ╖й безпеку, не дають втратити особист╕сне в несутт╓вих в╕дносинах з оточуючими.

В людин╕ ╕снують механ╕зми, як╕ компенсують ситуац╕ю, коли людина вже втягнута в безглузд╕ ╕ су╓тн╕ в╕дносини з оточуючими. В людин╕ спрацьову╓ механ╕зм компенсаторного осяяння, коли вона спонтанно, раптом "вмерла для вс╕х стосунк╕в, су╓тних, безглуздих" (Мурашкин 2006: 123). Це забезпечу╓ безпеку особистост╕ через компенсаторн╕ механ╕зми псих╕ки. В людин╕ раптом руйнуються помилков╕ стосунки, як╕ склалися з оточуючими людьми. Нав╕ть якщо ц╕ стосунки були на рац╕ональному р╕вн╕. При цьому людина в╕дчува╓ стани як╕ для не╖ священн╕, тому що вони позбавляють ╖╖ в╕д вантажу непотр╕бних стосунк╕в.

Компенсаторний стан осяяння як священне "руйну╓ всеохоплююч╕ рац╕ональн╕ системи" (╤рв╕н 2003: 376). П╕сля таких трансформац╕й у псих╕ц╕ ╕ндив╕дуальн╕сть людини залиша╓ться в безпец╕. Фактично безпеку гарантують спонтанн╕ механ╕зми компенсаторного характеру, як╕ лежать в сам╕й природ╕ людини. Проте ╖х прояв потребу╓ в╕д людини усв╕домлен╕сть в ╖╖ повсякденному житт╕. В╕д знань компенсаторност╕ ма╓ прояв конвульсивне не-знання. Йде процес до "не-знання" (Bataille 1986: 74-75), процес в╕дсторонення в╕д всього зайвого. Так забезпечу╓ться безпека особистост╕.

Гетеролог╕я визнача╓ абсолютного ╕ншого по-р╕зному. З цього приводу ╕де╖ Дериди можуть в╕др╕знятись в╕д ╕дей Л╕отара або Лев╕наса, ╕ навпаки. Постмодерн╕стський рух ма╓ розб╕жност╕ з приводу ╕ншого. Але коли ф╕лософи торкаються властивостей стану ╤НШОГО як конкретного стану людини, то так чи ╕накше вказуються конкретн╕ характеристики. ╤ тут у р╕зних ф╕лософ╕в постмодерн╕стського напрямку ми бачимо багато под╕бного. Та коли мова перетворю╓ться на метаф╕зичн╕ роздуми, то виника╓ ряд особливостей. Стан ╤НШОГО починають оц╕нювати по-р╕зному; про нього виникають певн╕ р╕зновиди суджень. ╤ тут ╓ таке розум╕ння, що рух, який виходить за невизнання ╤НШОГО, за меж╕ оц╕нки ╤НШОГО, судження про нього ╓ метаф╕зикою або бажанням. Так вважа╓ Лев╕нас. В╕н стверджу╓, що метаф╕зична трансценденц╕я ╓ бажання. Так. Мова про стан ╤НШОГО в╕д бажання. Однак у самому стан╕ ╤НШОГО бажання в╕дсутн╓. Отже в зв'язку з тим, що в гетеролог╕╖ постмодерн╕зму розглядаються довол╕ р╕зн╕ досв╕ди ╤ншого, р╕зн╕ розум╕ння цих досв╕д╕в, то для розгляду ╤НШОГО як конкретного стану людини важливо вибрати певн╕ зразки. Одним з таких зразк╕в ╓ "внутр╕шн╕й досв╕д" Жоржа Батая. Цей досв╕д ма╓ багато под╕бного з╕ станом ╤НШОГО як компенсаторним осяянням, що нами розгляда╓ться. Прикладом можуть бути так╕ характеристики "внутр╕шнього досв╕ду" як долог╕чне, чутт╓ве, раптове в сво╓му виникненн╕. Так╕ характеристики ╓днають, як под╕бне, "внутр╕шн╕й досв╕д" ╕ стан ╤НШОГО. Под╕бн╕сть цих досв╕д╕в також поляга╓ в тому, що ф╕ксу╓ться в╕дсутн╕сть яких-небудь догмат╕в, що розкрива╓ться на прикладах м╕стичного досв╕ду взагал╕. Тут розгляда╓ться спонтанно-╕нту╖тивний спос╕б п╕знання. Це взагал╕ широко розкрито в гетеролог╕╖. Розгляда╓ться стан коли людина в╕дчува╓ себе ╤НШОЮ, оновленою. У зв'язку з цим розгляда╓ться апофатичний м╕стицизм ╕ такий його практикум як м╕стичне споглядання.

Под╕бн╕сть "внутр╕шнього досв╕ду" ╕ "стану ╤НШОГО" поляга╓ в тому, що тут в псих╕ц╕ людини йде руйнац╕я застар╕лих ор╕╓нтац╕й ╕ знань, включаючи руйнац╕ю ╕ рел╕г╕йних догмат╕в.

Под╕бн╕сть "внутр╕шнього досв╕ду" ╕ "стану ╤НШОГО" можна бачити, коли розгляда╓ться ╕дея самозаперечення суб'╓кта, суб'╓кта застар╕лого в сво╖х поглядах, в╕д чого спонтанно виника╓ стан ╤НШОГО. А це ч╕тко впису╓ться в проблематику гетеролог╕╖, яка вивча╓ ╕нш╕сть. Але ця ╕нш╕сть, яка часто представлена як чутт╓ве "не-знання" або "абсолютне знання", потребу╓ пояснень сутност╕ явищ, як╕ розглядаються. ╤ коли кажуть про абсолютне знання як вичерпан╕сть можливост╕ розсудливого знання, то це не в╕дпов╕да╓ д╕йсност╕. Адже тут, в цих досв╕дах, абсолютн╕сть визнача╓ сама людина, коли каже про те, що ма╓ досв╕д, вище якого н╕чого нема. А це довол╕ суб'╓ктивний момент. Людина каже про св╕й особистий досв╕д, вище якого н╕чого не бува╓.

Початок гетеролог╕╖ треба шукати ще задовго до того, як з'явився сам терм╕н "гетеролог╕я". ╤ цей початок, пов'язаний з такою категор╕╓ю, з таким узагальнюючим поняттям, як "священне". Ще Рудольф Отто визначав священне як зовс╕м ╕нше. Тут ╤нше ма╓ так╕ характеристики як "страх╕тливе" ╕ "жахливе" (Отто 2008: 23-32). Це священне ╤нше розгляда╓ться Жоржем Бата╓м як протилежн╕сть упорядкованост╕ ╕снування людини в соц╕ум╕. Так╕ р╕зн╕ трактування священного ╤ншого потребують пояснень, оск╕льки ми розгляда╓мо це священне ╤НШЕ, перш за все, як певний стан людини, стан, який компенсу╓ людськ╕ недол╕ки. ╤ тому вс╕ ╕нш╕ трактування потребують певних пояснень, адже ма╓мо справу з╕ станом ╤НШОГО як СТАНОМ ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Цей стан ╕ ╓ Вищий, Священний, Стан Бога. В цьому випадку вс╕ ц╕ узагальнююч╕ поняття, вс╕ ц╕ категор╕╖ ╓ синон╕мами.

Цей стан ╓ Бог. Тобто Бог - це не об'╓кт. Бог - це суб'╓кт всередин╕ нас, всередин╕ людини. Його не можна бачити як об'╓кт. Бог - це коли ти дивишся зсередини себе, це СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE), коли припиняються вс╕ неважлив╕ д╕╖. З тако╖ позиц╕╖ поясню╓ться р╕зноман╕тне розум╕ння стану ╤НШОГО постмодерну. Постмодерн╕стська сучасн╕сть р╕знобарвно опису╓ ╕ по-р╕зному розум╕╓ ╤НШОГО. Але ╓ пошук властивостей ╕ характеристик конкретного стану псих╕ки, коли людина каже про цей стан, як про ц╕нний, важливий, вищий, абсолютний, священний, божественний.

Розма╖ття суджень з приводу ╤НШОГО постмодерну зб╕га╓ться в розкритт╕ причин виникнення у людини СТАНУ ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Цей стан для людини важливий, оск╕льки припиня╓ться непотр╕бн╕сть ╕ др╕б'язков╕сть д╕й. Це конкретний стан. ╤, як було вказано ран╕ше, в постмодерн╕зм╕ ближче до всього описаний цей стан "внутр╕шн╕м досв╕дом" Батая. Жорж Батай при формуванн╕ свого "внутр╕шнього досв╕ду" (Батай 1997: 3-300) використовував думки з апофатичного м╕стицизму. В╕н взяв на озбро╓ння таку думку, що справжн╓ буття в╕дкрива╓ться людин╕ в м╕стичному спогляданн╕ коли людиною в╕дкида╓ться чутт╓ве ╕ рац╕ональне п╕знання. Так╕ думки ╓ в апофатичному м╕стицизм╕. Але в цьому м╕стицизм╕ ╓ описи чисто спонтанного виникнення стану "не-знання" без ус╕лякого спец╕ального в╕дкидання чутт╓вого ╕ рац╕онального п╕знання.

╤де╖ апофатичного м╕стицизму сприйнят╕ Жоржем Бата╓м, ╕де╖, за якими розпад знань призводить до стану "не-знання", стану, який вищий за повсякденне знання, стану божественного. Однак для Батая це божественне не ╓ обов'язковим. За Бата╓м вищий стан людина може отримати ╕ без рел╕г╕йних догмат╕в. Це "внутр╕шн╕й досв╕д". В╕н може бути в╕льним в╕д рел╕г╕йних настанов.

Апофатичний м╕стицизм, як ╕ негативна естетика, розгортають ╕дею негац╕╖ буття, ╕дею, за якою йде знищення уявлень про реальний св╕т. Через заперечення буття людина досяга╓ справжнього буття. Ц╕ процеси йдуть через спустошення й самозаперечення суб'╓кта. Та якщо торкнутися стану ╤НШОГО, то тут ╕де знищення уявлень, як╕ вже застар╕ли ╕ заважають людин╕. Тут проходить спустошення ╕ самозаперечення суб'╓кта, який вже в╕джив сво╓, задля народження ╕ншого суб'╓кта, стану ╤НШОГО.

Апофатичний м╕стицизм стверджу╓, що через самозаперечення досяга╓ться вищий стан св╕домост╕, виника╓ ╓днання з Богом. Жорж Батай пом╕тив в апофатичному м╕стицизм╕ той внутр╕шн╕й прост╕р ╕ порожн╕сть, як╕ оновлюють людину. Але задля абсолютного буття цього внутр╕шнього простору замало. ╤ взагал╕ Батай погоджу╓ться з тим ╕мпульсивним ╕ ╕нстинктивним, повним сили д╕он╕с╕йством, що стверджу╓ буття безмежне, яке ╕ ляка╓, ╕ раду╓ людину. З цього приводу можна сказати, що в моменти переживання стану ╤НШОГО у людини в╕дсутня налякан╕сть ╕ взагал╕ будь-який страх.

Людина ма╓ прагнення усв╕домлювати ╕ долати тривоги, завдяки "граничному досв╕ду", який виника╓ спонтанно ╕ через який людина в╕дкрива╓ для себе багатогранн╕сть свого ╕снування. Сво╓ю спонтанн╕стю "граничний досв╕д" Батая дуже близький ╤НШОМУ постмодерн╕стському напрямку культури взагал╕.

Жорж Батай протиставля╓ стан "не-знання" стану "абсолютного знання". У Батая абсолютне знання - це просто вичерпана можлив╕сть п╕знання розсудом. Але поза абсолютним знанням ╕сну╓ позарац╕ональне. Жорж Батай стверджу╓, що позарац╕ональне досяга╓ться через "внутр╕шн╕й досв╕д". ╤ тут стан ╤НШОГО розкрива╓ться через антропоцентризм Батая, через розкриття людсько╖ негативност╕. Вся ця негативн╕сть виника╓ в людин╕. А це демонстру╓ ╤НШОГО як стан. За Бата╓м негативн╕сть ╓ справжньою природою людини. Так. Тут стан ╤НШОГО або СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE) ╓ негативне ставлення до непотр╕бного.

Одн╕╓ю з основ ╤НШОГО постмодерну ╓ розум╕ння священного Рудольфом Отто. Рудольф Отто розум╕в священне як зовс╕м ╤нше. У нього це священне не залежить в╕д конкретно╖ рел╕г╕╖. А отже це священне перем╕щу╓ться в суб'╓ктивний прост╕р людини. Але, в той же час, священне Рудольфа Отто ╕сну╓ об'╓ктивно ╕ незалежно в╕д людини. ╤ тут ми вже бачимо розб╕жност╕ м╕ж священним ╤ншим Рудольфа Отто ╕ станом ╤НШОГО постмодерну. Стан ╤НШОГО - це компенсаторна реакц╕я. Тому ми розум╕╓мо стан ╤НШОГО як суб'╓ктивний св╕т людини. З цього приводу ближчим до суб'╓ктивного св╕ту ╓ розум╕ння священного у Ем╕ля Дюркгейма, який вважав, що священне як таке не ╕сну╓. Це лише об'╓ктивований образ. Але Жорж Батай, посилаючись на Дюркгейма ╕ Отто, п╕дкреслю╓ ╖х ор╕╓нтац╕ю на суб'╓ктивний м╕стичний досв╕д в розум╕нн╕ ╤ншого.

Жорж Батай в розум╕нн╕ сакрального не в╕дходить далеко в╕д традиц╕йного бачення сакрального як протилежного профанному. Через це сакральне у нього енергетичне на противагу пасивн╕й матер╕альност╕. Енергетичн╕сть потребу╓ аффективност╕. Роже Кайуа в сво╖х досл╕дженнях священного також вказу╓ на аффективне. Але в самому стан╕ ╤НШОГО нема╓ аффективних крайнощ╕в. Там р╕вновага ╕ гармон╕я. Стан ╤НШОГО - це активн╕сть, сила, однак без аффективих зрушень на крайнощ╕, прояви крайнього характеру.

Через стан ╤НШОГО людина дола╓ застар╕л╕ соц╕альн╕ ╕ моральн╕ настанови; людина дола╓ т╕ кордони ╕ перепони, як╕ сусп╕льство штучно ставить перед нею. Адже браку╓ться ╕ нищиться все незначне, в╕джиле - задля отримання свободи дивитися по ╕ншому в зм╕неному середовищ╕.

Стан ╤НШОГО дару╓ людин╕ ╓дн╕сть ╕ гармон╕ю суб'╓ктивного св╕ту, св╕ту, який зазвичай розколотий ╕ роз╕мкнений, коли людина не волод╕╓ собою. В стан╕ ╤НШОГО людина волод╕╓ собою ╕ н╕ за що не пережива╓. А "внутр╕шн╕й досв╕д" Жоржа Батая - це ╕нтенсивне переживання. В цьому ╕нтенсивному переживанн╕ людина втрача╓ сво╓ Я. А якщо втрача╓ться Я, то ╕ предмета переживання нема╓. Переживання йде з приводу чогось.

Стан ╤НШОГО - це не просто втрата людиною свого Я. Це просто ╕нше Я, очищене в╕д ╕люз╕й, упередженостей ╕ забобон╕в. ╤ тут нема╓ ╕нтенсивних переживань з приводу чогось, про що каже Жорж Батай, описуючи "внутр╕шн╕й досв╕д". Св╕й "внутр╕шн╕й досв╕д" людина може транслювати ╕нш╕й людин╕. Ця ╕нша людина в сво╓му сп╕впереживанн╕ в╕дпов╕да╓ сво╖м комун╕кативним жестом. Таким чином "внутр╕шн╕й досв╕д" ╕сну╓ серед певного сп╕втовариства. Та не все так просто. Стан ╤НШОГО, а також "внутр╕шн╕й досв╕д" може бути зовс╕м незрозум╕лим для ╕ншо╖ людини. ╤ взагал╕, на стан ╤НШОГО, а також на "внутр╕шн╕й досв╕д" можна лише натякнути. ╤ якщо у то╖ чи ╕ншо╖ людини були под╕бн╕ стани, то вона сприйме ╕ зрозум╕╓. Якщо ж н╕чого под╕бного у внутр╕шньому св╕т╕ людини не було, то вона н╕чого ╕ не сприйме, не зрозум╕╓, адже стан ╤НШОГО, а також "внутр╕шн╕й досв╕д" занадто сокровенн╕ стани. Вони до певно╖ м╕ри ╕ндив╕дуальн╕ ╕ неповторн╕. Тому так╕ стани через натяк сприймуть не вс╕ люди, а лише деяк╕.

Стани людини, под╕бн╕ стану ╤НШОГО, детально описан╕ у ф╕лософ╕╖ екзистенц╕ал╕зму. А коли справа торка╓ться того, що екзистенц╕альний внутр╕шн╕й св╕т людини проекту╓ створення людиною себе задля житт╓вих ор╕╓нтац╕й в майбутньому, то це мало торка╓ться безпосередньо стану ╤НШОГО як процесу очищення. Проектування пов'язане ╕з розсудливою д╕яльн╕стю людини, а стан ╤НШОГО - це розпад вс╕х непотр╕бних розсудливих проект╕в людини. "Внутр╕шн╕й досв╕д" Батая теж протисто╖ть проектним розсудливим проявам людини. Тут Батай каже про "граничний досв╕д" як в╕дкрит╕сть до всього можливого. Можлив╕сть взагал╕ - це основа необх╕дност╕ ус╕ляко╖ рел╕г╕╖ ╕ ус╕лякого мистецтва. Рел╕г╕йно-м╕стична культура ╕ мистецтво, даруючи людин╕ можливост╕, надиха╓ ╖╖, вселя╓ в не╖ над╕ю.

Оголошення Фр╕др╕хом Н╕цше того положення, що "Бог вмер", зовс╕м не анулю╓ в людин╕ стан ╤НШОГО, який пережива╓ться як щось вище, недосяжне, як священне ╕ абсолютне, як стан, вище якого н╕чого не може бути. Людина сво╖ переживання стану ╤НШОГО може пов'язувати з ╕де╓ю Бога. При цьому в р╕зних судженнях рел╕г╕йних людей ╕дея Бога як обмежу╓ свободу ╕ндив╕да, так ╕ да╓ цю свободу. Розкриваючи св╕й "внутр╕шн╕й досв╕д", Жорж Батай доводить, що Бог як певний досв╕д вказу╓ на трансгрес╕ю меж буття ╕ да╓ безмежн╕ можливост╕. Ц╕ можливост╕ не обмежу╓ рел╕г╕йна мораль. При цих можливостях людина в╕льна ╕ в╕дкрита сво╓му ╕снуванню.

Стан ╤НШОГО припуска╓ наявн╕сть ╕ трансцендентного ╕ ╕манентного. Тут трансцендентне - це перех╕д в як╕сно новий стан. Стан ╤НШОГО - це зовс╕м ╕нший стан людини. Але стан ╤НШОГО - це одночасно ╕ ╕манентний, адже цей стан ╓ в╕дчуття безмежност╕ як ╕манентн╕сть ╕ндив╕да. Хоча з приводу "внутр╕шнього досв╕ду" ╓ багато суперечливих думок. Жан Поль Сартр вказу╓, що "внутр╕шн╕й досв╕д" ма╓ таку трансцендентн╕сть як негативн╕сть, спрямовану на самоусунення, перетворення на Н╕що. ╤нш╕ ф╕лософи доводять, що трансцендентн╕сть в╕дсутня тому, що ╓ ╕манентн╕сть. Тобто припуска╓ться те положення, що стан людини не може мати одночасно ╕ трансцендентн╕сть й ╕манентн╕сть. Але стани людини бувають наст╕льки сво╓р╕дними, що так╕ припущення можуть не в╕дображати реального стану речей.

Гетеролог╕я оперу╓ такими категор╕ями: гетерогенна реальн╕сть, гетерогенний об'╓кт, гетерогенний суб'╓кт, гетерогенне сприйняття. Останн╓, гетерогенне сприйняття, в роздумах Жоржа Батая сп╕вв╕дноситься з долог╕чним мисленням людини, пов'язане з невпорядкован╕стю ╕ амб╕валентн╕стю. Та про яку невпорядкован╕сть, амб╕валентн╕сть або долог╕чн╕сть може йти мова, якщо стан ╤НШОГО просто призупиня╓ в людин╕ все непотр╕бне. Лог╕чне воно чи нелог╕чне або долог╕чне, впорядковане чи невпорядковане - все це призупиня╓ться в прояв╕, якщо воно непотр╕бне. Тому синон╕м╕чну назву стану ╤НШОГО можна дати як СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE).

Ще одна важлива категор╕я гетеролог╕╖ - це гетерогенна реальн╕сть. Гетерогенна реальн╕сть розум╕╓ться як сила потряс╕ння. Ця сила стимулю╓ в людин╕ прояв "граничного досв╕ду", який да╓ можлив╕сть проявитися в людин╕ його та╓мному. Прояв та╓много йде через ╕нту╖тивн╕ прозр╕ння. Тому Жорж Батай у подальших сво╖х роботах поверта╓ться до питання важливост╕ ╕нту╖тивного п╕знання. Його "внутр╕шн╕й досв╕д" - це ╕нту╖ц╕я як долог╕чне сприйняття людини в поточний момент.

Основоположна ╕дея гетеролог╕╖ - це ╕нту╖тивне сприйняття потряс╕нь, тобто сприйняття гетерогенно╖ реальност╕. Тут Батай зводить ╕ "внутр╕шн╕й досв╕д", ╕ "граничний досв╕д" до ╕нту╖тивних прозр╕нь. У сво╖й робот╕ "Теор╕я рел╕г╕╖" (Батай 2000: 14-109) Жорж Батай вт╕лив головну ╕дею гетеролог╕╖, за якою автор "граничний досв╕д в╕дсила╓ до ╕нту╖тивного сприйняття гетерогенно╖ реальност╕" (Шутов 2016: 26).

У гетеролог╕чних теор╕ях Жорж Батай розкрива╓ розум╕ння суверенност╕. Тут суверенн╕сть визнача╓ться як в╕льне буття, в якому людина самовизнача╓ться ╕ в якому вона обумовлена лише собою. За Бата╓м суверенн╕сть не можна п╕знати рац╕онально. Через це суверенн╕сть розум╕╓ться в традиц╕╖ м╕стицизму. М╕стичн╕ вищ╕ стани м╕стика теж неможливо п╕знати рац╕онально. ╤ стан ╤НШОГО не можна п╕знати рац╕онально. Але який там може бути рац╕онал╕зм, коли цей стан ╓ СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE). Жорж Батай зазнача╓, що стан суверенност╕ протилежний п╕знанню. П╕знання - не суверене. Цим суверенн╕сть под╕бна до стану ╤НШОГО. Адже в стан╕ ╤НШОГО теж процес╕в п╕знання не в╕дзнача╓ться. ╤ яке може бути там п╕знання, коли цей стан ╓ СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE).

За Бата╓м зрозум╕ти суверенн╕сть можливо лише через "внутр╕шн╕й досв╕д". Тобто суверенн╕сть ╓ фактично властив╕стю цього досв╕ду. Суверенн╕сть як самодостатн╕сть особистост╕ ╓ властив╕стю стану ╤НШОГО. Отже мова йде про певний стан, який у р╕зних людей ма╓ сво╖ в╕дт╕нки. Однак цей стан ма╓ ╕ сво╖ незм╕нн╕ особливост╕. Через так╕ категор╕╖, як внутр╕шн╕й досв╕д ╕ суверенн╕сть, Жорж Батай реал╕зу╓ власну гетеролог╕чну концепц╕ю. Але його внутр╕шн╕й досв╕д ╕ суверенн╕сть зовс╕м в╕дсторонен╕ в╕д розсудливого п╕знання людини. Гетеролог╕чн╕ концепц╕╖ ╕нших ф╕лософ╕в постмодерн╕стського спрямування все ж таки якось по╓днують граничний досв╕д, внутр╕шн╕й досв╕д людини, стан ╤НШОГО з розумом, з розумовим п╕знанням. Основа ж гетеролог╕╖ Жоржа Батая - це процес усв╕домлення ╕ вив╕льнення афективних ╕мпульс╕в. Ц╕ процеси не потребують участ╕ розуму. Участ╕ розуму не потребу╓ стан ╤НШОГО, його спонтанний прояв. Не потребу╓ тому, що це СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE) непотр╕бного. Але розум так чи ╕накше д╕╓, коли ми оц╕ню╓мо ц╕ особлив╕ стани св╕домост╕.

Гетеролог╕я, гетеролог╕чна концепц╕я Жоржа Батая почалася в 1930-т╕ роки, а зак╕нчила сво╓ становлення в його робот╕ "Теор╕я рел╕г╕╖". В ц╕й робот╕ "Граничний досв╕д" розкрива╓ людин╕ гетерогенну реальн╕сть через ╕нту╖тивне сприйняття.

В "Теор╕╖ рел╕г╕╖" сво╖ гетеролог╕чн╕ роздуми Жорж Батай почина╓ з посилання на роботу Олександра Кожева "Вступ до прочитання Гегеля", в як╕й в╕н пом╕ча╓, що "На в╕дм╕ну в╕д знання, яке п╕дтриму╓ людину в стан╕ пасивного заспоко╓ння, бажання втягу╓ його в занепоко╓ння" (Батай 2000: 6). ╤ д╕йсно, Бата╓м вибрано стан ╤НШОГО, який заф╕ксував у сво╖х творах ще Гегель, про який мав роздуми Кожев. Адже стан ╤НШОГО якраз ╕ ╓ стан пасивного заспоко╓ння, стан в╕дсутност╕ бажання. Та якщо ми ф╕ксу╓мо стан в╕дсутност╕ бажання, то цей стан тимчасовий, на певний час. Адже людина не може ╕снувати взагал╕ поза потребами ╕ бажаннями. Однак стан в╕дсутност╕ бажання ╕сну╓. ╤снування такого стану постмодерн╕стська культура ф╕ксу╓. Так Юл╕я Кристева, наводячи як приклад думки Стефана Малларме вказу╓ на те, що у людей таке присутн╓, коли вони "вже не мають потреби у зовн╕шн╕х враженнях" (Кристева 2004: 273). Постмодерн╕зм стан в╕дсутност╕ бажання припису╓ м╕стичному спогляданню, коли "за бажанням якогось наукового спостереження в╕дбува╓ться м╕стичне споглядання" (Делез 1992: 210). Тобто м╕стичне споглядання не ма╓ бажання. Його не ма╓ ╕ стан ╤НШОГО. Але стан ╤НШОГО, в якому нема╓ бажання, виника╓ спонтанно за компенсаторними механ╕змами. У м╕стицизм╕ ж ми з╕штовху╓мося з певними практиками, як╕ пригн╕чують бажання. "Рел╕г╕йна м╕стика проявля╓ться в пер╕оди конфл╕кт╕в, в яких т╕ чи ╕нш╕ бажання людини пригн╕чуються" (Хаксли 1992: 34). В певних соц╕альних умовах людина бажа╓ позбутися сво╖х прихильностей. Тому вона переходить до м╕стично╖ практики, щоб позбавити себе ус╕ляких бажань. Доходить до того, що м╕стик прагне позбутися бажання виконувати волю Божу. Так "Екгарт йде так далеко, що постулю╓: людин╕ не сл╕д нав╕ть бажати виконувати волю Божу, оск╕льки це теж одна з форм жад╕бност╕. Людина, що не ма╓ бажань, - це людина, яка н╕ до чого не прагне: в цьому сутн╕сть концепц╕╖ в╕дсутност╕ прихильност╕ до чого-небудь у Екгарта" (Фромм 1990: 69). Але м╕стична практика може сп╕впадати й з╕ спонтанними проявами певних стан╕в св╕домост╕, стан╕в, як╕ компенсують недол╕ки, припиняють непотр╕бн╕ д╕╖. Так "йог╕вське самадх╕ або буддистськ╕ дхьяни, стани-св╕доцтва, в яких самовладання наст╕льки велике, що зовн╕шн╕ стимули майже або зовс╕м не впливають" (Уолш, Воон 2006: 38). Такий стан в рел╕г╕йн╕й ф╕лософ╕╖ познача╓ться як стан Бога. Характеристикою цього стану ╓ безпристрасн╕сть. Про безпристрасн╕сть говорить м╕стицизм протягом вс╕╓╖ ╕стор╕╖. Про безпристрасн╕сть каже м╕стицизм ╕ Плот╕на, ╕ Льва Шестова. Так Лев Шестов зазнача╓, що "Бог абсолютно безпристрасний, йому н╕чого не потр╕бно. Це - акс╕ома Плот╕на" (Шестов 2001: 279). Про те, що в цьому стан╕ людин╕ н╕чого не потр╕бно, каже ╕ сучасна психолог╕я, психолог╕я ХХ стол╕ття. Так про це говорить Абрахам Маслоу, розглядаючи п╕ков╕ переживання людини, як╕, за його розум╕нням, ╓ досв╕дом самодостатн╕м. Людина, яка пережива╓ такий стан самодостатност╕ в╕дчува╓, що "це досконалий, повний досв╕д переживання, якому б╕льше н╕чого не потр╕бно. Це самодостатн╕й стан" (Маслоу 1997: 114). Абрахам Маслоу, розглядаючи рел╕г╕йно-м╕стичну культуру, зазнача╓, що в такому стан╕, коли у людини в╕дсутн╕ бажання, вона ста╓ богопод╕бною. Тобто досл╕дник малю╓ певний досконалий стан, позначаючи його як п╕кове переживання. Тут Абрахам Маслоу говорить, що "ми ма╓мо пам'ятати, що боги зазвичай розглядаються як т╕, хто не ма╓ потреб, бажань, недол╕к╕в у чомусь ╕ задоволен╕ вс╕м. В цьому сенс╕ немотивоване людське буття ста╓ богопод╕бним" (Маслоу 2002: 237-238). Це богопод╕бне людське буття в╕дображено не т╕льки в сучасн╕й психолог╕╖, а ╕ в ф╕лософ╕╖, яка зазнача╓, що така самодостатн╕сть людини, коли ╖й н╕чого не потр╕бно, коли у не╖ нема бажань, така пасивна самодостатн╕сть все ж таки виника╓ у людини через ╖╖ активн╕сть. А в так╕й активност╕ присутн╓ бажання. Тобто "зам╕сть самост╕, яка ╜рунту╓ться на сам╕й соб╕, самодостатн╕й, самост╕, яка може дозр╕ти т╕льки через активну зустр╕ч з╕ св╕том, тут ми ма╓мо сам╕сть не автономну, а сам╕сть, яка захоплю╓ться Сбразами, бажаннями, спонуканнями" (Бисвангер 1999: 47).

Враховуючи думки сво╖х попередник╕в, постмодерн╕зм у сво╖й ф╕лософ╕╖ ╕ гетеролог╕╖ ╤НШОГО говорить про в╕дсутн╕сть бажань в цьому стан╕. Також пом╕чено, що людина в╕дчува╓ себе над проявами свого т╕ла. Гетеролог╕чн╕ досл╕дження Жоржа Батая вказують на те, що людина може мати позат╕лесн╕ переживання. Психолог╕я ма╓ досл╕дження з цього приводу. В таких станах людина отриму╓ таке враження, що "дух або душа - д╕йсно залиша╓ т╕ло п╕д час такого переживання" (Ревонсуо 2013: 294). Але гетеролог╕чн╕ досл╕дження Жоржа Батая вказують ще й на те, що при таких станах у людини присутня св╕дом╕сть. Жорж Батай зада╓ питання, що в╕дчува╓ться "до усв╕домлення себе як безплотно╖ ╕стоти, але при цьому над╕лено╖ св╕дом╕стю?" (Батай 2000: 13). В╕дпов╕дь на це питання поляга╓ в тому, що ╓ такий стан, коли людина в╕дчува╓ себе поза межами свого т╕ла, але стан св╕домост╕ не втрача╓ться, св╕дом╕сть присутня. Проте ця св╕дом╕сть безпосередня. Безпосередн╕сть притаманна ╕ тваринам. Жорж Батай у сво╖й гетеролог╕╖ перед тим, як розглядати людське, розкрива╓ тваринне. Тут "тваринний початок уявля╓ться вт╕ленням безпосередност╕ або ╕манентност╕" (Батай 2000: 14). Але саме гетеролог╕чн╕ роздуми у Жоржа Батая починаються з того моменту, коли в╕н розгляда╓ здатн╕сть людини сприймати себе ззовн╕. "Ми спроможн╕ ясно ╕ ч╕тко п╕знати самих себе т╕льки з того моменту, коли сприйма╓мо себе н╕би збоку, як когось ╕ншого" (Батай 2000: 28). Цей "╕нший" розгляда╓ться гетеролог╕╓ю як стан ╤НШОГО, який призупиня╓ непотр╕бн╕ д╕╖ людини, тож розгляда╓ться постмодерн╕змом як особливий стан св╕домост╕. Постмодерн╕зм оц╕ню╓ цей стан як священний. Постмодерн╕зм оц╕ню╓ священне ╕ знаходить його ц╕нним. Але Жорж Батай у сво╖й гетеролог╕╖ це священне в╕дстороню╓ в╕д божественного. Батай взагал╕ "спрямував власну увагу до м╕стичних пошук╕в ╕ документально засв╕дчив свою ате╖стичну духовну подорож" (╤рв╕н 2003а: 35). Тому божественне Жорж Батай розум╕в сво╓р╕дно. Для нього "все, що ма╓ в╕дношення до священного, ╓ привабливим ╕ сповнене в╕чно╖ ц╕нност╕, але в ту саму мить воно ж становить загрозу по в╕дношенню того безхмарного ╕ безбожного св╕ту, який ╓ притулком людства" (Батай 2000: 34).

Постмодерн╕зм пов'язу╓ стан ╤НШОГО з м╕стицизмом. Це стан м╕стик╕в, як╕ заперечують впорядкован╕сть д╕йсност╕. Через заперечення ╕снуючо╖ д╕йсност╕ м╕стик отриму╓ ╕ншу д╕йсн╕сть, м╕стичну. За Бата╓м "чим сильн╕ше заперечення д╕йсного св╕топорядку, тим в б╕льш╕й ступен╕ воно сприя╓ встановленню порядку м╕стичного" (Батай 2000: 45-46).

Характеристики стану ╤НШОГО, представлен╕ Жоржем Бата╓м в його робот╕ "Теор╕я рел╕г╕╖", багато в чому под╕бн╕ до тих характеристик, як╕ ми спостер╕га╓мо у творах рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури, в л╕тератур╕ ╕ мистецтв╕. У Батая мова йде про ╕манентн╕сть, тобто безпосередн╕сть, "при як╕й не ╕сну╓ н╕ в╕дм╕нностей, н╕ меж", а "людина у т╕й м╕р╕, в як╕й явля╓ собою безмежну ╕манентн╕сть... виявля╓ться чужою соб╕ сам╕й" (Батай 2000: 42).

У творах м╕стик╕в ми пост╕йно зустр╕ча╓мо опис такого стану людини, при якому нема╓ в╕дм╕нностей, а людина - чужа соб╕ сам╕й. Цей стан з'явля╓ться, коли з'явля╓ться стан ╤НШОГО. Тут людина чужа соб╕ сам╕й як застар╕л╕й. Людина втрача╓ себе застар╕лу, але оновлю╓ться тим, що припиняються ╖╖ непотр╕бн╕ д╕╖. Ц╕ процеси йдуть у глибинах людсько╖ особистост╕. Ц╕ процеси глибинно ╕нтимн╕. Жорж Батай у сво╖й робот╕ "Теор╕я рел╕г╕╖" теж долуча╓ нас до "╕нтимност╕ св╕ту божеського" (Батай 2000: 44). Батай на прикладах рел╕г╕йного досв╕ду демонстру╓ нам стан ╤НШОГО. Ця демонстрац╕я в╕дбува╓ться, коли Батай каже, що "в основ╕ жертвоприношення лежить принцип руйнування" (Батай 2000: 43). Адже в основ╕ стану ╤НШОГО теж лежить принцип руйнування, руйнування всього застар╕лого, непотр╕бного, др╕б'язкового. Тут ╕де процес очищення, процес глибоко ╕нтимний. Це "╕нтимне неможливо передати звичайними словами" (Батай 2000: 51). Про неможлив╕сть передати словами певний стан людини каже м╕стична культура протягом вс╕╓╖ сво╓╖ ╕стор╕╖. Так, наприклад, буддизм каже про вищу реальн╕сть ╕ про неможлив╕сть якось ╖╖ описати. "Сутн╕сть, природа ц╕╓╖ вищо╖ реальност╕, зг╕дно вченню Махаяни не може бути висловлена словами або описана" (Завадская 1977: 15). Тут мова йде про вищу реальн╕сть, а отже ╕ про вищий стан людини. "Рел╕г╕йний досв╕д, коли в╕н досяга╓ самих сво╖х вершин (або глибин), ста╓ невимовним" (Вейдле 2001: 194). Тобто найвище неможливо висловити словами. Ф╕лософ╕я цю неможлив╕сть розум╕╓ по-р╕зному. Одн╕ вважають, що рел╕г╕йне саме по соб╕ ╓ невимовним. "Сфера рел╕г╕йного - це сфера невимовного (що не можна показати), "м╕стичного" (Грязнов 1990: 245). ╤нш╕ шукають в рел╕г╕йному те конкретне, що неможливо висловити мовою. Так "свобода, як ╕ благодать, не може бути висловлена мовою причинност╕" (Марсель 1995: 143). Так звужу╓ться пошук - в╕д загального розум╕ння рел╕г╕йного до певних особливостей. Проте це узагальнення може ╕ розширюватись. Тод╕ до невимовного потрапля╓ ╕ мистецтво. До таких суджень вда╓ться Людв╕г В╕тгенштейн, який "в рел╕г╕╖, м╕стицизм╕ ╕ мистецтв╕... вважав ╖х незрозум╕лими, насправд╕ невимовними" (Паскаль 1993: 135). Але в постмодерн╕зм╕ склались так╕ тенденц╕╖, що для певних вищих стан╕в, у тому числ╕ ╕ для стану ╤НШОГО, неважлива ╖х назва. ╤м'я для них "не гра╓ н╕яко╖ рол╕, мова йде про не╕меноване" (Лиотар 2004: 91). У всякому раз╕ постмодерн╕зм з цього приводу н╕чого радикально нового не каже. Тут все в рамках традиц╕╖. А сама незалежн╕сть, яка ╕сну╓ у людини в стан╕ ╤НШОГО, тимчасова. Так Жорж Батай пом╕ча╓, що "св╕т речей ч╕тко утриму╓ нас у сво╖й залежност╕" (Батай 2000: 53). Тому стан ╤НШОГО з╕ сво╓ю незалежн╕стю ╓ тимчасовий стан. Б╕льш того, це стан, який р╕дко ╕ ненадовго в╕дкрива╓ться в людин╕ у сво╖й повн╕й сил╕. Це стан компенсаторного характеру, ╕манентний стан. ╤ це ч╕тко розум╕в Жорж Батай. В╕н зазначав, що "якби людина безоглядно дотримувалася ╕манентност╕, то вона зрадила б сво╓му людському началу" (Батай 2000: 55). А так все це - тимчасове.

У сво╖х гетеролог╕чних концептах Жорж Батай висв╕тлю╓ питання того, через що людина може волод╕ти собою. Адже в людин╕ ╓ протир╕ччя м╕ж вольовими зусиллями ╕ емоц╕ями. Ми не можемо повн╕стю оволод╕ти собою через емоц╕йну сферу, однак ця сфера нам потр╕бна. Емоц╕╖ п╕дказують людин╕ що саме зм╕нилося в навколишньому середовищ╕. Вольов╕ зусилля ╕ ц╕леспрямован╕сть в╕дривають людину в╕д цього середовища. Людина ставить перед собою мету, включа╓ волю ╕ йде до ц╕╓╖ мети, обмежуючи вплив тих чи ╕нших стимул╕в ззовн╕, звужуючи ╕ не враховуючи стимули, як╕ можуть бути важливими. Людина поглина╓ прагнення вт╕лити сво╖ нам╕ри, свою мету в життя. Однак навколишн╓ середовище може зм╕нитися так, що ця мета може стати непотр╕бною. Вольова людина, яка волод╕╓ собою, все одно йде до ц╕╓╖ мети. Хоча ця мета вже непотр╕бна. ╤ тут емоц╕╖ вказують на зм╕ни. Але емоц╕╖ можуть нам ╕ заважати. "Однак св╕дом╕сть, яка не втрача╓ пильн╕сть нав╕ть перед обличчям випробовуваного жаху, вольовим зусиллям в╕дмовля╓ться йти на поступки впливу розгулу емоц╕й" (Батай 2000: 56). Тобто пильн╕сть в╕д╕гра╓ важливу роль у регулюванн╕ емоц╕йно-вольово╖ сфери людини. ╤ це пом╕чено не т╕льки сучасними ф╕лософами постмодерн╕стами, пом╕чено прадавньою людиною.

Стан ╤НШОГО в текстах Жоржа Батая познача╓ться як ╕нтимне. До цього ╕нтимного зводиться рел╕г╕йно-м╕стична культура. "Рел╕г╕я, сутн╕сть яко╖ зводиться до знаходження втраченого в╕дчуття ╕нтимного, упод╕бню╓ться зусиллям виразно╖ св╕домост╕, що прагне до повно╖ самосв╕домост╕" (Батай 2000: 59).

Повну самосв╕дом╕сть можна розум╕ти як результат формування ╕ розвитку самосв╕домост╕ природничим шляхом, коли людина розвива╓ться в сусп╕льному середовищ╕. Отримавши повну самосв╕дом╕сть, людина отриму╓ в соб╕ розвинений механ╕зм саморегуляц╕╖. Саморегуляц╕я - це один ╕з компонент╕в самосв╕домост╕. Р╕зн╕ техн╕ки саморегуляц╕╖ вписан╕ в продукти культури людства, починаючи з прадавн╕х час╕в ╕ до сьогодення. Стан ╤НШОГО ма╓ спонтанно-компенсаторний механ╕зм саморегуляц╕╖, коли в людин╕ припиняються певн╕ д╕╖ як непотр╕бн╕. Тому стан ╤НШОГО можна назвати станом ПРИПИНЕННЯ. Стан ПРИПИНЕННЯ поверта╓ людину в╕д спогад╕в про минуле ╕ в╕д мр╕й про майбутн╓ - в тепер╕шн╕й час. У Жоржа Батая - це взагал╕ повернення до митт╓вост╕. А це можна записати до "ц╕нностей ╕нтимного порядку, для якого найвищу ц╕нн╕сть становило те, чий сенс полягав у митт╓вост╕" (Батай 2000: 71).

Жити в митт╓вому - це ╕ ╓ священне, стан ╤НШОГО. В цьому нема╓ т╕╓╖ рац╕ональност╕ ╕ моральност╕, про що можна мати роздуми. Тут "не простежу╓ться н╕ рац╕ональн╕сть, н╕ мораль" (Батай 2000: 73). Але в стан╕ ╤НШОГО йде припинення д╕й, спонтанне припинення д╕й як хибних, непотр╕бних. Тобто позасв╕домо, спонтанно йде нищення ╕ руйнац╕я того, що поза моральн╕стю. Тому не варто стан ╤НШОГО, або ╕ншими словами стан ПРИПИНЕННЯ, ставити поза мораллю.

Стан ╤НШОГО у людини трапля╓ться раптово. Людина пробуджу╓ться в╕д себе старого. Про це багато уявлень ми зустр╕ча╓мо в буддизм╕. Саме слово буддизм походить в╕д сл╕в будити, пробуджувати. Будда пробуджений. Слово пробудження вжива╓ ╕ Жорж Батай, коли говорить про те, що людин╕ "в╕дкрива╓ться, як при раптовому пробудженн╕, те невловиме, що не п╕дда╓ться визначенню" (Батай 2000: 76). В цьому стан╕ пробудження людина в╕дчува╓ те, що "завжди в╕дд╕лене в╕д не╖ само╖, ╕ з ц╕╓╖ ж причини - в╕д себе само╖" (Батай 2000: 76). Це ╓ стан ╤НШОГО, стан ПРИПИНЕННЯ. Цей стан Жорж Батай розум╕╓ як надчутт╓ве. В сво╖й робот╕ "Теор╕я рел╕г╕╖" в╕н пом╕ча╓, що "це те, що в╕дкрива╓ться йому шляхом надчутт╓вим" (Батай 2000: 76). Але цей стан ╤НШОГО як надчутт╓ве з часом поглина╓ться чутт╓вим сприйняттям. Стан ╤НШОГО у сво╖й повнот╕ може тривати у людини к╕лька д╕б. У Жоржа Батая це надчутт╓ве "негайно тоне в потоках продукт╕в чутт╓вого сприйняття" (Батай 2000: 76).

Чутт╓ве сприйняття в╕докремлю╓. Людина - в╕докремлена ╕стота. Але сам╕сть, за Бата╓м, ╓ "╕нтимне, яке н╕ в╕д чого не в╕докремлене" (Батай 2000: 76). Це ╕нтимне залиша╓ людину, якщо вона щось каже про це сво╓ ╕нтимне. Тобто такий прояв знижу╓ силу стану ╤НШОГО. У Батая "╕нтимне випарову╓ться в ту саму мить, коли воно заявля╓ про себе" (Батай 2000: 77).

Стан ╤НШОГО так чи ╕накше пов'язаний з╕ споглядальним байдикуванням. Споглядальне байдикування - слова Жоржа Батая можна розц╕нювати як розум╕ння того, що компенсаторн╕ процеси стану ╤НШОГО поглиблюються в моменти в╕дсутност╕ д╕╖. Посилення стану ╤НШОГО потребу╓ "споглядального байдикування" (Батай 2000: 87). Але це регуляторн╕ компоненти самосв╕домост╕, в як╕ можна вписати й ╕нтимне Жоржа Батая. Тобто в робот╕ "Теор╕я рел╕г╕╖" йде розгляд "самосв╕домост╕ у в╕льних проявах св╕топорядку ╕нтимного" (Батай 2000: 96). Тут самосв╕дом╕сть, перш за все, ╓ процес набуття самого себе. Але це може бути той момент, "коли на св╕дом╕сть в процес╕ под╕бного набуття самого себе сходить просв╕тлення" (Батай 2000: 96).

Про просв╕тлення каже буддизм. Про просв╕тлення каже християнство. Тут просв╕тлення виступа╓ як перетворення. Про просв╕тлення кажуть язичники в сво╖х медитативних практиках очищення. Про просв╕тлення каже сучасний постмодерн╕зм. Але сучасний постмодерн╕зм розгляда╓ р╕зн╕ р╕зновиди просв╕тлення. Так Жорж Батай каже про те, що "просв╕тлення св╕домост╕ не забарилося позначитися на виробленн╕ рац╕ональних п╕дход╕в у п╕знавальному процес╕" (Батай 2000: 97). Однак таке просв╕тлення сл╕д розум╕ти як ╕нсайт, як осяяння в процес╕ творчост╕. Стан ╤НШОГО - це таке просв╕тлення, яке припиня╓ взагал╕ прояви людського "я" як застар╕лого, яке перетворю╓ це "я". Результатом таких процес╕в можуть бути продукти творчост╕, а може ╕ не бути цих продукт╕в, оск╕льки оновлене ╕ очищене людське "Я" ╕ ╓ продуктом.

Досл╕джувати стан ╤НШОГО складно, тому що це довол╕ ╕нтимний стан. Тут терм╕н Жоржа Батая "╕нтимне" використовувати слушно, адже стан ╤НШОГО - суб'╓ктивний, ╕ндив╕дуальний, особист╕сний. В╕н в╕др╕зня╓ться певними особливостями. Але Жорж Батай каже про можлив╕сть рац╕онально досл╕джувати феномен ╤НШОГО, за його терм╕нолог╕╓ю досл╕джувати "феномен ╕нтимного". Вже рац╕ональн╕ п╕дходи "починають використовувати ╕ для п╕знання св╕топорядку ╕нтимного" (Батай 2000: 97). Адже як важливе "в процес╕ самосв╕домост╕ ╕нтимне виявля╓ться у фокус╕ яко╖сь лампи" (Батай 2000: 99).

Постмодерн╕зм в╕рно ф╕ксу╓ сам стан ╤НШОГО. Ф╕ксац╕я торка╓ться того, що стан ╤НШОГО проявля╓ться на тл╕ виразно╖ св╕домост╕. Б╕льше того, стан ╤НШОГО проходить на тл╕ загострено╖ св╕домост╕, п╕двищено╖ пильност╕, абсолютно╖ ясност╕ св╕домост╕. Тут "люди йдуть в м╕стичне споглядання, що... ма╓ на уваз╕ стан "наднеспання" (Ясперс 1997: 184). Це пом╕ча╓ ╕ Жорж Батай, коли вказу╓ на те, що "в╕дновлення св╕топорядку ╕нтимного в╕дбува╓ться на тл╕ виразно╖ св╕домост╕" (Батай 2000: 99).

Ясна, загострена ╕ виразна св╕дом╕сть, тобто наднеспання, а також пильн╕сть, провокують появу в людин╕ стану ╤НШОГО. Той, хто пильний ╕ спостер╕га╓ себе н╕би збоку, пост╕йно перебува╓ в тепер╕шньому час╕, ма╓ отримати як нагороду стан ╤НШОГО. Цей стан ╤НШОГО, у робот╕ Жоржа Батая "Теор╕я рел╕г╕╖", позначений як ╕нтимне. Це ╕нтимне ма╓ прояв, коли у людини ╓ прагнення до набуття виразност╕ св╕домост╕. Батай встановлю╓ законом╕рн╕сть, за якою наск╕льки буде сильним "прагнення до набуття виразност╕ св╕домост╕, наст╕льки виразно буде проступати й ╕нтимне" (Батай 2000: 100). ╤нтимне ╓ божеське. Тут терм╕ни переходять одн╕ в ╕нш╕. Терм╕н "стан ╤НШОГО" зм╕ню╓ться на терм╕н "╕нтимне", а терм╕н "╕нтимне" - на "божеське", ╕ навпаки. Хоча розгляда╓ться фактично один ╕ той самий феномен, один ╕ той самий стан. Як ми вже говорили, цей стан у людин╕ з'явля╓ться ненадовго. Жорж Батай пом╕ча╓, що "божеське в╕др╕зня╓ться швидкоплинн╕стю сво╖х прояв╕в" (Батай 2000: 100).

Стан Бога, Божеське - це умовна назва. Цей стан ╕ ╓ стан ╤НШОГО, це ╕ ╓ ╕нтимне. В такому раз╕ стан, який ми досл╕джу╓мо, виходить за меж╕ рел╕г╕йно-м╕стично╖ культури. Цей стан загальнолюдський, притаманний ус╕ляк╕й людин╕ як компенсац╕я, компенсаторний процес припинення непотр╕бних д╕й, компенсуючи неможливе, очищення в╕д всього застар╕лого в псих╕ц╕. Це розум╕╓ ╕ постмодерн╕стська ф╕лософ╕я. Це розум╕╓ ╕ Жорж Батай. У сво╖й робот╕ "Теор╕я рел╕г╕╖" Батай вказу╓ на те, що "прилучення до царини ╕нтимного, безумовно, може виходити за рамки м╕стицизму" (Батай 2000: 100). "╤нтимне явля╓ собою те, що знаходиться на меж╕ виразного св╕домост╕, коли неможливо розр╕знити в ╕нтимному н╕чого певного" (Батай 2000: 100-101). ╤ тут н╕чого певного не може бути, оск╕льки ╕нтимне, тобто стан ╤НШОГО, - це коли припиняються д╕╖ як непотр╕бн╕, нищаться хибн╕ образи. Людина щось робить не те, що потр╕бно робити, ╕ раптом "припиня╓ться це роблення, як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474). Тобто зупиняються процеси ╕нтелектуального ╕ чутт╓вого характеру як╕ обслуговують д╕╖ людини. Проте св╕дом╕сть, яка ре╓стру╓ цей стан, залиша╓ться, св╕дом╕сть - така, що пильну╓, ╕снуюча.

Стан ╤НШОГО виника╓ через св╕дом╕сть ╕ самосв╕дом╕сть людини, коли максимально включено ц╕ процеси. Але ц╕ процеси можуть бути ╕ в╕дстороненими. В╕домо, що страх парал╕зу╓ роботу св╕домост╕ ╕ самосв╕домост╕; людина втрача╓ пильн╕сть. Тому рел╕г╕йно-м╕стична культура, а також мистецтво так активно пропагують потребу пильнувати, спостер╕гати за собою, засв╕дчувати сво╖ спонукання. До медитативних практик р╕зних м╕стичних напрямк╕в входить вправа пильнування, спостер╕гання за собою.

Постмодерн╕зм гетеролог╕╖ пом╕ча╓, що страх парал╕зу╓ св╕дом╕сть ╕ ста╓ на завад╕ руху до досконалост╕. Жорж Батай зазнача╓, що "про страх нам в╕домо т╕льки те, що в╕н незм╕нно супроводжу╓ стан неможливост╕ д╕яти св╕домо" (Батай 2000: 101).

Регуляторн╕ механ╕зми самосв╕домост╕ мають можлив╕сть приводити до р╕вноваги св╕дому д╕яльн╕сть людини ╕ одномоментн╕ пориви. Тобто "в процес╕ самосв╕домост╕ зд╕йсню╓ться в╕дх╕д в╕д вир╕шення дилеми, в основ╕ яко╖ лежить вимога одночасно дотримуватися одномоментних порив╕в ╕ зд╕йснювати св╕дому д╕яльн╕сть" (Батай 2000: 101).

Стан ╤НШОГО може виникнути, коли в розвитку самосв╕домост╕ настане вищий ступ╕нь розвиненост╕ ╕ людина зможе легко подивитися на себе з╕ сторони. В постмодерн╕стськ╕й ф╕лософ╕╖ ми можемо зустр╕ти под╕бн╕ думки. Так Жорж Батай з приводу набуття ╕нтимного (а його ╕нтимне под╕бне стану ╤НШОГО) встановлю╓ таку особлив╕сть, що для набуття ╕нтимного "св╕домост╕ потр╕бно досягти найвищого ступеня виразност╕" (Батай 2000: 102).

Але питання в ╕ншому: нав╕що потр╕бен цей вищий ступ╕нь виразност╕ св╕домост╕ ╕ самосв╕домост╕? Нав╕що потр╕бна компенсац╕я, яка нищить непотр╕бн╕ д╕╖ в людин╕? Адже стан ╤НШОГО - це припинення д╕й як непотр╕бних. "Припиня╓ться це роблення як непотр╕бне" (Мурашкин 2020: 474).

Виника╓ одне питання: який сенс в тому, що припиняються непотр╕бн╕ д╕╖, непотр╕бна д╕яльн╕сть? А сенс поляга╓ в тому, що руйну╓ться м╕лка д╕яльн╕сть, неважлива, др╕б'язкова д╕яльн╕сть. Руйну╓ться др╕б'язко-в╕сть взагал╕. ╤ в цьому ╓ сенс. Людина зв╕льня╓ться в╕д неважливого, м╕лкого, др╕б'язкового в сво╓му житт╕ ╕ залиша╓ться з ус╕м важливим ╕ значущим у сво╖й д╕яльност╕. А це потреба нашого часу - зв╕льнення в╕д усього др╕бного, незначного, неважливого ╕ др╕б'язкового. ╤нформац╕йна цив╕л╕зац╕я розроста╓ться, ╕ людина може легко заблукати ╕ загубитися серед м╕лкого, др╕бного, др╕б'язкового ╕ незначного.

Постмодерн╕зм все це побачив ╕ заф╕ксував у сво╖х творах. Так Жорж Батай пом╕ча╓, що мить "з╕ страху втратити час крадькома проверта╓ силу-силенну др╕бних справ, чим ╕ виправдову╓ свою нищ╕вну характеристику др╕б'язкового ╕ незначного" (Батай 2000: 105). А стан ╤НШОГО ряту╓ в╕д всього цього. Ряту╓ тому, що руйну╓ вс╕ляк╕ застар╕л╕ уявлення, про т╕ чи ╕нш╕ предмети. Йде "руйнац╕я предмет╕в як таких на р╕вн╕ св╕домост╕" (Батай 2000: 105). Важливим ╓ "прийняття того факту, що предмети виявляються розчиненими, зруйнованими в одну мить в╕д дотику ╕нтимного, ╕ це лежить в основ╕ виразно╖ самосв╕домост╕" (Батай 2000: 105).

╤нтимне Батая - це ╕ ╓ стан ╤НШОГО, який в╕дс╕ва╓ ╕ вибракову╓ у людини др╕б'язкове, руйнуючи це др╕б'язкове. Жорж Батай в╕дзнача╓, що "я руйную його на р╕вн╕ сво╓╖ виразно╖ св╕домост╕" (Батай 2000: 105).

Виразн╕сть св╕домост╕. Через цю виразн╕сть виника╓ стан ╤НШОГО, властив╕стю якого по-перше, ╓ руйнац╕я всього др╕б'язкового в д╕яльност╕ людини. Другою важливою особлив╕стю стану ╤НШОГО ╓ те, що людина абсолютно волод╕╓ собою. Вона ста╓ володарем над собою. В людин╕ перестають ╕снувати протир╕ччя, сумн╕ви. Вона ста╓ ц╕л╕сною, досконалою. Повнота ста╓ ╖╖ характеристикою. ╤ ╖й н╕чого не потр╕бно. Людина ста╓ самодостатньою. Все це трапля╓ться через виразн╕сть св╕домост╕. Тому в рел╕г╕йно-м╕стичн╕й культур╕, а також у мистецтв╕, яке в╕добража╓ досконал╕сть людини, наст╕льки важливою ╓ медитативна практика усв╕домленост╕. Ця практика ╕сну╓ для того, щоб отримати под╕бний стан. Адже стан ╤НШОГО - це стан абсолютно╖ спонтанност╕, раптовост╕.

Гетеролог╕я постмодерн╕зму теж пом╕ча╓ таку характеристику стану ╤НШОГО, як владн╕сть. Жорж Батай зазнача╓, що владн╕сть ╕сну╓, "якщо нам особисто вда╓ться досягти найвищо╖ м╕ри виразност╕ св╕домост╕" (Батай 2000: 108).

Науков╕ досл╕дження встановлюють "б╕полярну модель св╕домост╕ - м╕ж сонлив╕стю ╕ "наднеспанням", - отож максимум ясност╕ виявля╓ться посередин╕" (Ясперс 1997: 184-185). З цього максимуму ясност╕ трапля╓ться стан ╤НШОГО. В цьому стан╕ ╓ потреба. Тому "люди йдуть у м╕стичне споглядання, що в неявн╕й форм╕ ма╓ на уваз╕ стан "наднеспання" (Ясперс 1997: 184).

Постмодерн╕стська ф╕лософ╕я, з приводу стану ╤НШОГО, спира╓ться у сво╖х думках на модерн╕зм, тобто на видатн╕ твори ф╕лософ╕в ХХ стол╕ття, а також ╖хн╕х попередник╕в. Жорж Батай у сво╖й робот╕ "Теор╕я рел╕г╕╖" пода╓ список ╕мен ф╕лософ╕в, на твори яких в╕н спира╓ться в сво╖х роздумах. Це так╕ видатн╕ ╕мена, як Жорж Дюмез╕ль, Ем╕ль Дюркгайм, Макс Вебер та ╕нш╕. Тобто постмодерн╕зм у сво╖х роздумах особливо не в╕дрива╓ться в╕д вже започаткованого ╕ напрацьованого матер╕алу з приводу предмета сво╖х досл╕джень. Тут ф╕гурують ╕ науков╕ досл╕дження, ╕ м╕стична документал╕стика, ╕ ате╖стичн╕ твердження, ╕ теолог╕чн╕ роздуми, ╕ мистецьк╕ уявлення. Стан ╤НШОГО - це стан глибинного духовного прояву людини, ╕ в╕н потребу╓ досл╕джень з р╕зних напрямк╕в культури.


ВИСНОВКИ


Розглянувши стан ╤НШОГО постмодерну, можна зробити так╕ висновки.

По-перше, ╤НШИЙ постмодерну - це певний стан людини, коли вона визна╓ власного ╕ншого всередин╕ себе. Цей ╤НШИЙ дивиться зсередини себе на сво╖ рухи, дивиться сво╖м внутр╕шн╕м початком. В╕д цього вс╕ др╕б'язков╕ думки ╕ д╕╖ припиняються. Тобто ╤НШИЙ постмодерну може розум╕тися як додатковий регуляторний механ╕зм який з'явля╓ться у людини в складних умовах соц╕ального життя.

По-друге, стан ╤НШОГО як додатковий регуляторний механ╕зм людини ма╓ певн╕ характеристики ╕ виника╓ спонтанно, раптово як компенсаторна реакц╕я на неспроможн╕сть людини проявити себе повною м╕рою у складних умовах навколишнього сусп╕льного середовища.

По-трет╓, стан ╤НШОГО як додатковий (поглиблений) регуляторний механ╕зм вищого р╕вня в╕др╕зня╓ться не просто компенсаторн╕стю процес╕в псих╕ки, а ма╓ сенс як важливий для людини процес руйнування застар╕лих уявлень, очищення в╕д того, що в╕джило св╕й в╕к, в╕д др╕б'язкового, ╕ стало перешкодою для оновлення в нових умовах навколишнього середовища.

По-четверте, стан ╤НШОГО припиня╓ вс╕ляку др╕б'язкову, неважливу д╕яльн╕сть. Припиня╓ться нав╕ть та д╕яльн╕сть, яка, на перший погляд, ма╓ сенс, адже в позасв╕домому в╕дклада╓ться засторога не-важливост╕ тих чи ╕нших д╕й. Але в св╕домост╕ таке може ╕ не в╕дображатися. Тому в стан╕ ╤НШОГО чомусь призупиняються т╕ чи ╕нш╕ д╕яння, незрозум╕ло чому. Отже стан ╤НШОГО розум╕╓ться як СТАН ПРИПИНЕННЯ (TERMINATION STATE).


СПИСОК Б╤БЛ╤ОГРАФ╤ЧНИХ ПОСИЛАНЬ


Аверинцев, С.С. (2010). Мистика. В Новая философская энциклопедия (В 4т. Т. 2). Москва: Мысль.

Аверинцев, С.С. (1972). Символ. В КЛЭ. Т.7. Москва.

Авеста. Авеста в русских переводах (1861-1996). (1997). Санкт-Петербург: Журнал "Нева". РХГИ.

Адлер, Альфред. (1997). О нервическом характере. Санкт-Петербург: Университетская книга.

Адорно, Теодор. (2002). Теор╕я естетики. Ки╖в: Видавництво Солом╕╖ Павличко "ОСНОВИ".

Азимов, Айзек. (2002). Выбор катастроф. Санкт-Петербург: Амфора.

Андерсон, Перри. (2011). Истоки постмодерна. Москва: Издательский дом "Территория будущего".

Андерхил, Эвелин. (2000). Мистицизм. Опыт исследования природы и законов развития духовного сознания человека. Киев: София, Ltd.

Андросов, В.П. (1990). Нагарджуна и его учение. Москва: Наука. Главная редакция восточной литературы.

Арнхейм, Р. (1994). Новые очерки по психологии искусства. Москва: Прометей.

Ассаджоли, Р. (1997). Психосинтез (А.П. Хомик, Пер.). Москва: Рефл-бук; Киев: Ваклер.

Бадмажапов, Ц.-Б. (1990). О соотношении "психологического" и "эстетического" в буддистской иконогра-фической традиции. В Буддизм и культурно-психологи-ческие традиции народов Востока (с. 138-148). Новосибирск: Наука.

Базик, Д. (2009). Укра╖нське р╕днов╕рство та неоязичництво: Проблеми диференц╕ац╕╖ та само╕дентиф╕кац╕╖. В А. Колодний (ред.). Рел╕г╕я в контекст╕ соц╕окультурних трансформац╕й Укра╖ни, (с. 223-229). Ки╖в: УАР.

Барт, Ролан. (2004). Мифология. Москва: Издательство им. Сабашниковых.

Батай, Ж. (2000). Теория религии. Литература зла. Минск: современный литератор.

Батай, Ж. (1997). Внутренний опыт. Санкт-Петербург: Аксиома, Мифрил.

Батищев, Г.С. (1989). Философское наследие С.Л. Рубинштейна и проблематика креативности. В Сергей Леонидович Рубинштейн: Очерки, воспоминания, материалы. Москва: Наука.

Бахтин, М.М. (2012). Слово в романе. In Собрание сочинений. Т.3: Теория романа (1930-1961 гг.). Москва: Языки славянских культур.

Башляр, Г. (1987). Новый рационализм. Москва: Прогресс.

Бергсон, А. (1994). Два источника морали и религии. Москва: Канон.

Берч, В., & Пенман, Д. (2014). Осознанная медитация: Практическое пособие по снятию боли и стресса (Ю. Цыбышева, Пер.). Москва: Манн, Иванов и Фербер.

Берше, Д. (1984). О "диком охотнике" и "Леноре" Готфрида Августа Бюргкра. В Романтизм глазами итальянских писателей (сс. 23-59). Москва: Радуга.

Бёмиг, У. (1985). Самопомощь при бессонницах, стрессах и неврозах. Минск: Полымя.

Б╕бл╕я. Святе Письмо Старого та Нового Зав╕ту. (2007). Рим: Видавництво отц╕в Васил╕ан "М╤С╤ОНЕР".

Библия. Книга Священного Писания Ветхого и Нового Завета. (2011). Москва: Российское библейское общество.

Б╕лоус, П.В. (2014). Психолог╕я л╕тературно╖ творчост╕. Ки╖в: Академвидав.

Б╕лоус, П.В. (2013). Теор╕я л╕тератури. Ки╖в: Академвидав.

Бинсвангер, Л. (1999). Бытие-в-мире. Москва: Рефл-бук; Киев: Ваклер.

Бланшо, Морис. (2002). Пространство литературы. Москва: Логос.

Бурно, М.Е. (2008). О характерах людей (психотерапевтическая книга). Москва: Академический Проект; Фонд "Мир".

Бычков, В.В. (2008). Эстетика. Москва: Гардарики.

Б'юкенен, ╢н. (2003). Гетеролог╕я (heterology). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Вид-во Солом╕╖ Павличко "Основи".

Вайнцвайг П. (1990). Десять заповедей творческой личности. Москва: Прогресс.

Вандерхилл, Э. (1996). Мистики ХХ века. Энциклопедия. Москва: МИФ - ЛОКИД.

Васильев, Л.С. (1989). Проблемы генезиса китайской мысли (формирование основ мировоззрения и менталитета). Москва: Наука. Главная редакция восточной литературы.

Василюк, Ф.Е. (1984). Психология переживания (анализ преодоления критических ситуаций). Москва: Издательство Московского университета.

Вебер, М. (1994). Избранное. Образ общества. Москва: Юрист.

Вейдле, В. (2001). Умирание искусства. Москва: Республика.

Вейнингер, О. (1992). Пол и характер. Москва: ТЕРРА.

Виндельбанд, В. (1995). Избранное: Дух и история. Москва: Юрист.

Висоцька, О.╢. (2012). Етика вза╓мод╕╖ сусп╕льства з природою: морально-ц╕нн╕сн╕ основи еколог╕чно╖ культури. Дн╕пропетровськ: Акцент ПП.

Витгенштейн, Л. (2008). Логико-философский трактат. Москва: "Канон" РООИ "Реабилитация".

Войскунский, А.Е. (1990). Я говорю, мы говорим...: Очерки о человеческом общении. Москва: Знание.

Вудвортс, Р. (1981). Этапы творческого мышления. В Ю.Б. Гиппенрейтер, & В.В. Петухов (Ред.), Хрестоматия по общей психологии. Психология мышления (с. 255-257). Москва: Издательство Московского университета.

Выготский, Л.С. (1996). Педагогическая психология. Москва: Педагогика-Пресс.

Выготский, Л.С. (1968). Психология искусства. Москва: Искусство.

Гелен, А.О. (1988). О систематике антропологии. В П.С Гуревич, & Ю.Н. Попов (Ред.), Проблема человека в западной философии (c. 152-201). Москва: Прогресс.

Гессен, С.И. (1999). Период "логоса" перед октябрём. В Избранные сочинения (с. 31-146). Москва: "Российская политическая энциклопедия" (РОССПЭН).

Гильдебранд, Д. (1997). Что такое философия? Санкт-Петербург: Издательство "Алетейя", ТО "Ступени".

Гинзбург, Лидия. (1989). Записи 1950-1960-х годов. В Человек за письменным столом: Эссе. Из воспоминаний. Четыре повествования. Ленинград: Сов. писатель.

Гинзбург, Лидия. (1997). О лирике. Москва: Интрада.

Гончаренко, Н.В. (1991). Гений в искусстве и науке. Москва: Искусство.

Готвальд Ф-Т., Ховальд В. (1992). Помоги себе сам. Медитация. Москва: Интерэксперт.

Грехнев, В.А. (2004). Мир пушкинской лирики <А. Пушкин. "Заклинание">. В Анализ художественного текста (лирическое произведение). Москва: РГГУ.

Гримак Л.П. (1989). Резервы человеческой психики: Введение в психологию активности. Москва: Политиздат.

Гришелева, Л.Д. (1986). Формирование японской национальной культуры (конец XVI - начало ХХ века). Москва: Главная редакция восточной литературы издательства "Наука".

Гроф, С. (2001). Тёмная ночь души. В Психология религиозности и мистицизма (с. 422-461). Минск: Харвест; Москва: АСТ.

Грязнов, А.Ф. (1990). Естественный язык и понимание культурно-исторических феноменов. В И.Т. Касавин (ред.), Заблуждающийся разум?: Многообразие вненаучного знания (сс. 239-257). Москва: Политиздат.

Гудолл, Дж. (1992). Шимпанзе в природе: поведение. Москва: Мир.

Гурко, Е. (2001). Деконструкция: тексты и интерпретация. Деррида Ж. Оставь это имя (Постскриптум). Как избежать разговора: денегации. Минск: Экономпресс.

Давыдов, И. П. (2006). Гнозис. В Религиоведение. Энциклопедический словарь. Москва: Академический проспект.

Дагданова, Г.Б. (1986). Социально-психологические аспекты системы цигун в Китае. В В.В. Мантатов (ред), Психологические аспекты буддизма (сс. 110-120). Новосибирск: Наука. Сибирское отделение.

Дао дэ цзин (2001). Люйши Чуньцю (Весны и осени господина Люя). Дао дэ цзин. Москва: Мысль.

Де Вааль, Ф. (2018). Мораль без рел╕г╕╖ в пошуках людського у примат╕в. Харк╕в: Книжковий клуб "Клуб С╕мейного Дозв╕лля".

Делёз, Ж. (2000). Критическая философия Канта: учение о способностях. Бергсонизм. Спиноза. Москва: ПЕР СЭ.

Делёз, Ж. (2004). Кино. Москва: "Ад Маргинем".

Делёз Ж. (2004). Переговоры 1972 - 1990. Санкт-Петербург: Наука.

Делёз, Ж. (2003). Ницше и философия. Москва: Изд-во "Ad Marginem".

Делёз, Ж. (2002). Критика и клиника. Санкт-Петербург: Machina.

Делёз, Ж. (2001). Эмпиризм и субъективность: опыт о человеческой природе по Юму. Критическая философия Канта: учение о способностях. Бергсонизм. Спиноза. Москва: ПЕР СЭ.

Делёз, Ж. (1999). Марсель Пруст и знаки. Санкт-Петербург: Алетейя.

Делёз, Ж. (1998). Различие и повторение. Санкт-Петербург: ТОО ТК "Перополис".

Делёз, Ж. (1995). Логика смысла. Москва: Издательский Центр "Академия".

Делёз, Ж., & Гваттари, Ф. (1998). Что такое философия. Санкт-Петербург: Изд-во "Алетейя"; Москва: Институт экспериментальной социологии.

Делёз, Ж. (1992). Представление Захер-Мазоха (Холодное и жестокое). В Венера в мехах (с. 191 - 313). Москва: РИК "Культура".

Делёз, Ж., & Гваттари, Ф. (2010). Капитализм и шизофрения: Тысяча плато. Екатеринбург: У-Фактория; Москва: Астрель.

Де Ман, П. (2002). Слепота и прозрение. Санкт-Петербург: ИЦ "Гуманитарная Академия".

Деррида, Ж. (2001). Оставь это имя (Постскриптум) "Sauf le nom". Как избежать разговора: денегации (Comment ne pas parler). В Гурко Е. Деконструкция: тексты и интерпретация. Деррида Ж. Оставь это имя (Постскриптум), Как избежать разговора: денегации. Минск: Экономпресс.

Деррида, Ж. (2000). Письмо и различие. Москва: Академический Проект.

Деррида, Ж. (1999). О почтовой открытке от Сократа до Фрейда и не только. Минск: Современный литератор.

Деррида, Ж. (1999). Голос и феномен и другие работы по теории знака Гуссерля. Санкт-Петербург: Издательство "Алетейя".

Джемс, В. (1993). Многообразие религиозного опыта. Санкт-Петербург: Андреев и сыновья.

Дидье Жюлиа. (2000). Философский словарь. Москва: Междунар. отношения.

Добрович, А.Б. (1987). Воспитателю о психологии и психогигиене общения. Москва: Просвещение.

Долгов, К.М. (1990). От Киркегора до Камю: Очерки европейской философско-эстетической мысли ХХ века. Москва: Искусство.

Дормашев, Ю.Б., Романов В.Я. (2008). Виды и свойства внимания. В Ю.Б. Гиппенрейтер (ред.), Психология внимания (с. 45-57). Москва: АСТ: Астрель.

Дрискол, К. (2003). Кристева Юл╕я (Kristeva, Julia). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Основи.

Дхаммапада. (2005). Москва: ООО "Издательский дом "София".

Дюмезиль, Ж. (1986). Верховные боги индоевропейцев. Москва: Наука.

Дюмулен, Г. (2003). История дзэн-буддизма. Москва: ЗАО Центрполиграф.

Дюфрен, Микель. (2007). Вклад эстетики в философию. В Эстетика и теория искусства ХХ века. Москва: Прогресс-Традиция.

Жадько, В.А. (2019). Ф╕лософ╕я як гуман╕стичний св╕тогляд: наукова монограф╕я. Запор╕жжя: Видавництво ПП "Новий Св╕т-2000".

Забияко, А.П. (2009). Транс. В Энциклопедия эпистемологии и философии науки. Москва: "Канон" РООИ "Реабилитация".

Завадская, Е.В. (1977). Культура Востока в современном западном мире. Москва: Наука. Главная редакция восточной литературы.

Зганг, Л. (2003). Буддизм (Buddhism) В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Вид-во Солом╕╖ Павличко "Основи".

Иваницкий, А.М. (1984). Изучение причинных связей между физиологическими психическими феноменами при исследовании восприятия. В Мозг и психическая деятельность. Москва: Наука.

Иглтон, Терри. (2010). Теория литературы: Введение. Москва: Издательский дом "Территория будущего".

Ильин, Е.П. (2011). Психология творчества, креативности, одарённости. СанктПетербург: Питер.

Ильин, И.П. (1998). Постмодернизм от истоков до конца столетия: эволюция научного мифа. Москва: Интрада.

╤рв╕н, Александер. (2003). Священне (sacred, the). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Видавництво Солом╕╖ Павличко "Основи".

╤рв╕н, А. (2003). Батай, Жорж (Bataille, Georges).

Кабат-Зинн, Дж. (2013). Практика медитации: В любое время, в любом месте. Москва: Эксмо.

Каганов, Л.С. (1990). Медитация: мистика или психотехника? Черкесск: Северо-Кавказское информационно-рекламное агенство.

Каграманов, Ю.М. (1986). Метаморфозы нигилизма: О "новых философах" и "новых правых". Москва: Политиздат.

Кайуа, Р. (2003). Миф и человек. Человек и сакральное (С.Н. Зенкин, Пер.) Москва: ОГИ.

Каллер, Д. (2006). Теория литературы: краткое введение. Москва: Астрель; АСТ.

Кастанеда, К. (1992). Сказки о силе. Второе кольцо силы. Киев: "София", Ltd.

Кильхер, Андреас Б. (2001). Языковой миф Каббалы и эстетический модернизм. В Немецкое философское литературоведение наших дней. Санкт-Петербург: Изд-во Санкт-Петербургского университета.

Кобилюх, В.О. (2013). Праукра╖на ╕ Санскрит. Терноп╕ль: Мандр╕вець.

Колодний, А. (2020). Феномен рел╕г╕╓знавства. Монограф╕я. Ки╖в: ╤нтерсерв╕с.

Колодний, А.М. (2013). ╤стор╕ософ╕я рел╕г╕╖. Ки╖в: УАР.

Колодний, А.М. (2009). Рел╕г╕йне сьогодення Укра╖ни: роздуми, оц╕нки ╕ прогнози (тематична зб╕рка вибраних статей ╕ тез). Ки╖в: УАР.

Копнин, П.В. (1973). Диалектика, логика, наука. Москва: Наука.

Коран, (1990). Москва: Издательско-полиграфи-чекая фирма "АНС-Принт" Ассоциации "Новый стиль".

Коск╕, Д. (2003). Алтерн╕сть (alterity). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Вид-во Солом╕╖ Павличко "Основи".

Костюченко, В.С. (1983). Классическая веданта и неоведантизм. Москва: Мысль.

Кристева, Ю. (2010). Черное солнце: депрессия и меланхолия. Москва: Когито-Центр.

Кристева, Ю. (2004). Избранные труды: Разрушение поэтики. Москва: "Российская политическая энциклопедия" (РОССПЭН).

Кр╕стева, Ю. (2004). Пол╕лог. Ки╖в: Юн╕верс.

Кристева Ю. (2003). Силы ужаса: эссе об отвращении. Санкт-Петербург: Алетейя.

Кришнамурти, Д. (1999). Записные книжки. Москва: Разум / Мир Кришнамурти.

Кришнамурти, Д. (1995). Проблемы жизни. Книга третья. Москва: Разум.

Кришнамурти, Д. (1994). Первая и последняя свобода. Навстречу жизни. Харьков: Весть.

Кришнамурти, Д. (1993). Немедленно измениться. Москва: КМК SCIENTIFIC PRESS LTD.

Кришнамурти, Д. (1987). Комментарии к жизни. В Открытие Индии: Философские и эстетические воззрения в Индии ХХ в. Москва: Худож. лит.

Крокет, Клейтон. (2003). П╕днесене (sublime). В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Вид-во Солом╕╖ Павличко "Основи".

Круглов, А.Н. (2010). Трансцендентное. В Новая философская энциклопедия (Т. 4). Москва: Мысль.

Кэмпбелл, Дж. (2002). Мифический образ. Москва: ООО "Издательство АСТ".

Ламонт, Корлисс. (1984). Иллюзия бессмертия. Москва: Политиздат.

Латьенс, Мери. (1993). Жизнь и смерть Кришнамурти. Москва: "КМК, Лтд".

Лебедев, В.И. (1989). Личность в экстремальных условиях. Москва: Политиздат.

Леви-Строс, Клод. (1985). Структурная антропология. Москва: Наука. Главная редакция восточной литературы.

Левин, С. (1996). Кто умирает? Киев: София.

Левинас, Э. (2000). Избранное. Тотальность и Бесконечное. Москва; Санкт-Петербург: Университетская книга.

Левит-Броун, Б. (2000). Рама судьбы. Санкт-Петербург: Алетейя.

Леонгард, К. (1989). Акцентуированные личности. Киев: Выща школа.

Леонтьев, А.Н. (1981) Проблемы развития психики. Москва: Издательство Моск. ун-та.

Лиотар, Ж-Ф. (2004). ANIMA MINIMA. В Жак Рансьер. Эстетическое бессознательное, (сс. 83-101). Санкт-Петербург; Москва: Machina.

Лиотар, Ж-Ф. (1998). Состояние постмодерна. Москва: Институт экспериментальной социологии; Санкт-Петербург: Алетейя.

Лосев, А.Ф. (2000). История античной эстетики. Поздний эллинизм. Харьков: Фолио; Москва: ООО "Издательство АСТ".

Лосев, А.Ф. (1990). Музыка как предмет логики. В Из ранних произведений. Москва: Издательство "Правда".

Лотман, Ю.М. (2005). Об искусстве. Санкт-Петербург: "Искусство - СТБ".

Лудченко, А.А., Лудченко, Я.А., Примак, Т.А. (2000). Основы научных исследований. Киев: О-во "Знание".

Лукач, Д. (1986). Своеобразие эстетического. Т.2. Москва: Прогресс.

Макгонигал, К. (2012). Сила воли. Как развить и укрепить. Москва: Манн, Иванов и Фербер.

Малявин, В.В. (1985). Чжуан-цзы. Москва: Наука. Главная редакция восточной литературы.

Мамардашвили, М. (1993). Картезианские размышления. Москва: Издательская группа "Прогресс", "Культура".

Маньковская, Н.Б. (2000). Эстетика постмодернизма. Санкт-Петербург: Алетейя.

Марков, Б.В. (1997). Теономная антропология М. Шелера и М. Бубера. В История современной зарубежной философии: компаративистский подход. Санкт-Петербург: Издательство "Лань".

Маркузе, Г. (1995). Эрос и цивилизация. Киев: "ИСА".

Марсель, Г. (1995). Трагическая мудрость философии. Избранные работы. Москва: Издательство гуманитарной литературы.

Маслоу, А. (2002). По направлению к психологии бытия. Москва: Изд-во ЭКСМО-Пресс.

Маслоу, А.Г. (2001). Мотивация и личность (А.М. Татлыбаева, Пер.). Санкт-Петербург: Евразия.

Маслоу, А. (1997). Психология бытия. Москва: Рефл-бук; Киев: Ваклер.

Мендиус, Р. (2012). Мозг и счастье. Загадки современной нейропсихологии. Москва: Эксмо.

Мерло-Понти, М. (2001). Знаки. Москва: Искусство.

Меррел-Вольф, Ф. (1993). Пути в иные измерения. Киев: София.

Метц, К. (2010). Воображаемое означающее. Психоанализ и кино. Санкт-Петербург: Издательство Европейского университета в Санкт-Петербурге.

Мещеряков, А.Н. (1988). Герои, творцы и хранители японской старины. Москва: Наука. Главная редакция восточной литературы.

Мовчанюк, В.П. (1993). Медитативна л╕рика Т.Г. Шевченка. Ки╖в: Наукова думка.

Морамарко, (1989). Масонство в прошлом и настоящем. Москва: Прогресс.

Морер, В. (2003). Антрополог╕я. В Ч. В╕нкв╕ст, & В. Тейлор (Ред.), Енциклопед╕я постмодерн╕зму (с. 22-26). Ки╖в: Основи.

Моуди, Р.А. (1994). Жизнь до жизни. Жизнь после жизни. Киев: "София", Ltd.

Мурашкин, М.Г. (2020). Записи 2019 года. Дн╕про: С╤Ч.

Мурашкин, М.Г. (2006). Записи 2005 года. Дн╕пропетровськ: С╤Ч.

Нагата, Х. (1991). История философской мысли Японии. Москва: Прогресс.

Назио, Хуан-Давид. (2015). Пять уроков по теории Жака Лакана. Москва: Институт общегуманитарных исследований.

Налимов В.В., Дрогалина Ж.А. (1995). Реальность нереального. Вероятностная модель бессознательного. Москва: Издательство "МИР ИДЕЙ", АО АКРОН.

Наранхо, К. (1995). Гештальт-терапия: Отношение и Практика атеоретического эмпиризма. Воронеж: НПО "МОДЭК".

Нестеркин, С.П. (1984). Некоторые философско-психологические аспекты чаньских гун-ань. В В.В. Мантанов (ред.), Философские вопросы буддизма (сс. 72-80). Новосибирск: Наука.

Нисаргадатта, Махарадж. (2013). Я есть То. Москва: ИД "Ганга".

Олпорт, Г. (2002). Становление личности: Избранные труды. Москва: Смысл.

Орлов, Ю.М. (1991). Восхождение к индивидуальности. Москва: Просвещение.

Ортега-и-Гассет, Х. (2000). Камень и небо. Москва: Грант.

Ортега-и-Гассет, Х. (1991). Что такое философия? Москва: Наука.

Орт╕с, Л╕за М. (2003). "Я"/╕нший (self/other) В Енциклопед╕я постмодерн╕зму. Ки╖в: Вид-во Солом╕╖ Павличко "Основи".

Отто, Рудольф. (2008). Священное. Об иррациональном в идее божественного и его соотношении с рациональным. Санкт-Петербург: АНО "Изд-во С.-Петерб. ун-та".

Павличко, С. (2009). Теор╕я л╕тератури. Ки╖в: Вид-во Солом╕╖ Павличко "Основи".

Паскаль, Фаня. (1993). Витгенштейн: личные воспоминания. В Людвиг Витгенштейн: человек и мыслитель (сс. 97-138). Москва: Издательская группа "Прогресс", "Культура".

Патнэм, Хилари. (1999). Философия сознания. Москва: Дом интелллектуальной книги.

Пекелис, В.Д. (1986). Твои возможности, человек! Москва: Знание.

Петрушин, В.И. (2008). Музыкальная психология. Москва: Академический Проект; Трикста.

Подорога, В.А. (2011). Мимесис. Материалы по аналитической антропологии литературы в 2-х томах. Т.2. Часть 1. Идея произведения. Еxperimentum crucis в литературе ХХ века. А. Белый. А. Платонов. Группа Обэриу. Москва: Культурная революция.

Поликарпов, В.С. (1987). Время и культура. Харьков: Издательство при Харьковском государственном университете издательского объединения "Вища школа".

Прабхупада, С. (1993). Учение Шри Чаитанйи. Москва: Бхактиведанта бук траст.

Пропп, В.Я. (1986). Исторические корни волшебной сказки. Ленинград: Издательство Ленинградского университета.

Пустоваров, В.А. (2005) Путь судьбы. Дн╕пропетровськ: Пороги.

Ревонсуо, Антти. Психология сознания. Санкт-Петербург: Питер.

Рейнуотер, Д. (1992). Это в ваших силах. Как стать собственным психотерапевтом. Москва: Прогресс.

Ригведа: Мандалы I-IV, (1989). Москва: Наука.

Рикёр, Поль. (1995). Конфликт интерпретаций. Очерки о герменевтике. Москва: Медиум.

Рам Дасс. (1994). Это только танец. В Джон Лилли. Программирование и метапрограммирование человеческого биокомпьютера. Рам Дасс. Это только танец, (сс. 149-318). Киев: "София", Ltd.

Рам Дасс. (1992). Путь пробуждения. Руководство по медитации. Санкт-Петербург: Общество ведической культуры.

Ревонсуо, А. (2013). Психология сознания. Санкт-Петербург: Питер.

Риман, Ф. (2000). Основные формы страха. Москва: Алетейа.

Роменець, В.А. (2004). Психолог╕я творчост╕ (3-т╓ вид.). Ки╖в: Либ╕дь.

Ротенберг В.С., Аршавский В.В. (1984). Поисковая активность и адаптация. Москва: Наука.

Рубинштейн, С.Л. (1973). Проблемы общей психологии. Москва.

Рудестам, К. (1990). Групповая психотерапия. Психокоррекционные группы: теория и практика. Москва: Прогресс.

Руднев, В.П. (1997). Словарь культуры ХХ века. Москва: Аграф.

Руссель, Э. (1997). Духовное совершенствование в современном даосизме. В В.В. Малявин (ред.), Восхождение к Дао (с. 307-355). Москва: Наталис.

Сантаяна, Джордж. (1974). Основы и предназначение поэзии. В Писатели США о литературе (сборник статей). Москва: Прогресс.

Сартр, Ж-П. (1989). Экзистенциализм - это гуманизм. В Сумерки богов (с. 319-344). Москва: Политиздат.

Селин, Я.А. (2004). Феноменология интерсубъективности. Санкт-Петербург: Наука.

Семке, В.Я. (1991). Умейте властвовать собой, или Беседы о здоровой и больной личности. Новосибирск: Наука. Сибирское отделение.

Сидоров, В.М. (1985). Индийские сюжеты: Стихи. Москва: Советский писатель.

Симонов, П.В. (1987). Мотивированный мозг. Москва: Наука.

Спенсер, Г., & Циген, Т. (1998). Основания психологии. Физиологическая психология в 14 лекциях. Москва: АСТ.

Спиркин, А.Г. (1972). Сознание и самосознание [Монография]. Москва: Политиздат.

Судзуки, Д., & Кацуки, С. (1993). Дзэн-Буддизм: Основы Дзэн-Буддизма. Практика Дзэн. Бишкек: МП "Одиссей".

Тарас, А. (2000). Медитации - состояния. В Психология экстремальных ситуаций (сс. 330-331). Минск: Харвест, Москва: АСТ.

Тейяр де Шарден, Пьер. (1992). Божественная среда. Москва: Издательство "Ренессанс" СП "ИВО-СиД".

Теплов, Б.М. (1985). Конспекты и комментарии к книге А. Анастази "Дифференциальная психология". В Избранные труды (В 2т. Т. 2, с. 247-279). Москва: Педагогика.

Тибилова, А.У. (1991). Восстановительная терапия психически больных позднего возраста. Ленинград: Медицина.

Ткачева, А.А. (1989). Индуистские мистические организации и диалог культур. Москва: Наука. Главная редакция восточной литературы.

Тора. (2005). Москва: 5765.

Тримингэм, Дж.С. (1989). Суфийские ордены в исламе. Москва: Наука. Главная редакция восточной литературы.

Тэйлор, Й. (2001). В умах людей. Дарвин и новый мировой порядок. Симферополь: Христианский научно-апологетический центр.

Уилбер, К. (2017). Интегральная медитация. Москва: РИПОЛ классик.

Уилбер, К. (2016). Очи познания: плоть, разум, созерцание. Москва: РИПОЛ классик.

Уилбер, К. (2004). Проект Атман: Трансперсональный взгляд на человеческое развитие. Москва: ООО "Издательство АСТ" и др.

Уильямс, М. (2014). Осознанность: как обрести гармонию в нашем безумном мире. Москва: Манн, Иванов и Фербер.

Уолш, Р; Воон, Ф. (2006). Раздел первый. Загадка сознания. В Пути за пределы "эго". Трансперсональная перспектива. Москва: Открытый мир.

Уолш, Нил Доналд. (2002). Единение с Богом. Киев: "София"; Москва: ИД "Гелиос".

Уотс, А. (2004). Это Оно. В Что такое просветление. Москва: ООО "Изд-во АСТ".

Уотс, А. (1996). Дао - путь воды. Киев: София, Ltd.

Фестюжьер, А.-Ж. (2000). Личная религия греков. Санкт-Петербург: Алетейя.

Фильштинский, И.М. (1989). Концепция единства религиозного опыта у арабских суфиев. В Суфизм в контексте мусульманской культуры. Москва: Наука. Главная редакция восточной литературы.

Фокин, С.Л. (2002). Жиль Делёз и его "метафизические фантазии" на тему "что такое литература?". В Жиль Делёз, Критика и клиника (с. 216 - 239). Санкт-Петербург: Machina.

Фонтенель, Б. (1979). Рассуждения о религии, природе и разуме. Москва: Мысль.

Франк, С.Л. (1990). Непостижимое. В Сочинения, (с. 183-559). Москва: Правда.

Фромм, Э. (1992). Душа человека. Москва: Республика.

Фромм, Э. (1990). Иметь или быть? Москва: Прогресс.

Фуко, М. (2010). Психическая болезнь и личность. Санкт-Петербург: ИЦ "Гуманитарная Академия".

Фуко, М. (2004). Использование удовольствий. История сексуальности. Т.2. Санкт-Петербург: Академический проспект.

Фуко, М. (1997). История безумия в классическую эпоху. Санкт-Петербург: Университетская книга.

Фурдуй, Ф.И. (1990). Стресс и здоровье. Кишинёв: Штиинца.

Хабермас, Ю. (2003). Философский дискурс о модерне. Москва: Весь Мир.

Хаксли, Д. (1992). Религия без откровения. Москва: Знание.

Халапсис, А. В. (2017). Зеркало Клио: Метафизическое постижение истории. Днепр: Середняк Т.К.

Хаксли, Джулиан. (1992). Религия без откровения. Москва: Знание.

Харрис, С. (2011). Конец веры: Религия, террор и будущее разума. Москва: Эксмо.

Хаснулин, В.И. (1992). Космические тайны вашего самочувствия. Новосибирск: Наука. Сиб. отделение.

Хюбшер, А. (1994). Мыслители нашего времени (62 портрета). Москва: Изд-во ЦТР МГП ВОС.

Цветаева, М. И. (1988). Сочинения. В 2т. Т. 2. Москва: Художественная литература.

Швейцер, А. (2002). Мировоззрение индийских мыслителей. Мистика и этика. Москва: Алетейа.

Шевченко, В.М. (2004). Словник-дов╕дник з рел╕г╕╓знавства. Ки╖в: Наук. думка.

Шерток, А. (1982). Непознанное в психике человека. Москва: Прогресс.

Шестаков, В.П. (1983). Эстетические категории: Опыт систематического и исторического исследования. Москва: Искусство.

Шестов, Л.И. (2001). На весах Иова. Москва: ООО "Издательство АСТ"; Харьков: Фолио.

Шпет, Г.Г. (1989). Эстетические фрагменты. В Сочинения. Москва: Правда.

Штейнер, Е.С. (1987). Иккю Содзюн. Творческая личность в контексте средневековой культуры. Москва: Наука. Главная редакция восточной литературы.

Шутов, А.Ю. (2016). Предельный опыт в гетерологии Жоржа Батая. Автореферат. Москва: Национальный исследовательский университет "Высшая школа экономики".

Щербатской, Ф.И. (1988). Концепция буддийской нирваны. В Избранные труды по буддизму. Москва: Наука. Главная редакция восточной литературы.

Эверли Д., Розенфельд Р. (1985). Стресс: природа и лечение. Москва: Медицина.

Эко, У. (2014). Искусство и красота в средневековой эстетике. Москва: АСТ: CORPUS.

Эко, У. (2006). Поэтика Джойса. Санкт-Петербург: Симпозиум.

Элиаде, Мирча. (2009). История веры и религиозных идей: От Гаутамы Будды до триумфа христианства. Москва: Академический Проект.

Элиаде, М; Кулиано, И. (2011). Словарь религий обрядов и верований. Москва: Академический Проект.

Юнг, Карл. (1995). Психологические типы. Санкт-Петербург: Ювента; Москва: Прогресс-Универс.

Юханнисон, Карин. (2011). История меланхолии. О страхе, скуке и печали в прежние времена и теперь. Москва: Новое литературное обозрение.

Яковлев, Е.Г. (1985). Искусство и мировые религии. Москва: Высшая школа.

Ясперс, Карл. (1997). Общая психопатология. Москва: Практика.

Bataille, Georges. (1986). L'Experience interieure. Paris: Gallimard.

Bloom, H. (1982). Agon: Towards a Theory of Revisionism. Oxford: Oxford University Press.

Certeau, Michel de. (1984). The Practice of Everyday Life, trans. Steven Rendall, Berkeley, CA: University of California Press.

Derrida, Jacques. (1967). "Violence et metaphysiqe: essai sur la pensee d'Emmanuel Levinas" in L'Ecriture et la difference. Paris: Seuil.

Durkheim, Emile. (1915). The Elementary Forms of the Religious Life ; trans. Joseph Ward Swain. London : Allen and Unwin.

Girard, Rene. (1972). La Violence et le sacre. Paris: Grasset.

Heidegger, Martin. (1971). "What are Poets for?" in Poetry, Language, Thought, trans. Albert Hofstadter. New York: Harper Colophon.

Irigaray, Luce. (1984). Ethique de la difference sexuelle. Paris: Minuit.

James, W. (1902). The varieties of religious experience. New York: Longman, Green.

Jonas, H. (1958). The Gnostic Religion. Boston: Beacon Press.

Kant, Immanuel. (1987). Critique of Judgment, trans. Werner Pluhar, Indianapolis, IN: Hackett.

Levinas, E. (1987). Time and Other Additional Essays, trans. R. Cohen, Pittsburgh, PA: Duquesne University Press.

Lyotard, Jean-Francois. (1988). The Differend: Phrases in Dispute, trans. G. Van Den Abeele, Manchester: Manchester University Press.

Nancy, Jean-Luc. (1991). "The Unsacrificeable". Yale French Studies. No. 79: 20-38.

Plotinus. (1984). Ennead, IV.8,7. Trans. E. O'Brien in The Essential Plotinus, Indianapolis, IN: Hackett.

Taylor, Mark C. (1987). Altarity. Chicago: University of Chicago Press.

...

...

До мене пер╕одично приходить певний стан духу, душ╕. Той самий стан я пом╕тив, коли читав документал╕стику р╕зних м╕стик╕в: Джидду Кр╕шнамурт╕, Рамана Махарши... Той самий стан присутн╕й в описах Святого Письма (Веди, Авеста, Трип╕така, Дао де цз╕н, Тора, Б╕бл╕я, Коран). Про под╕бний стан розпов╕дав м╕й д╕д, посилаючись на Святе Письмо Кам'яно╖ Могили. Я з╕брав фольклорне письмо як коментар до Святого Письма, про яке говорив д╕д, написав власний коментар ╕ уклав книжку п╕д назвою "Святе Письмо". Це певний досв╕д.

...

...

Не зм╕нюй св╕й стан. То ти доклада╓ш зусилля, щоб не зм╕нювати св╕й стан ╕ мати сприйняття без пошкоджень.

Не зм╕нюй сво╓ сприйняття. Коли приходить Всевишн╓, Божественне, то стан не зм╕ню╓ться, ╕ не варто докладати вс╕ляк╕ зусилля.

Не вбивай живе. То ти доклада╓ш зусилля, щоб мати жаль, сп╕вчуття, щоб якомога менше вбивати живого, менше себе вбивати як живого, дихаючи поганим пов╕трям, нервуючись. Та коли приходить Всевишн╓, Божественне, ти не вбива╓ш без ус╕ляких зусиль. В тоб╕ - жал╕сть, сп╕вчуття.

Засв╕дчуй сво╖ спонукання. Для цього ти робиш зусилля. Та коли приходить Всевишн╓, Божественне, то засв╕дчення спонукань йде без ус╕ляких зусиль. Ти спостер╕га╓ш ╕ спогляда╓ш пот╕к власних думок.

...

...

Заборона зм╕нювати сприйняття.

Заборона вбивати живе.

Заборона не св╕дчити сво╖ спонукання. Тобто треба пост╕йно св╕дчити пот╕к сво╖х думок ╕ передавати ц╕ знання ╕ншим.

Все.

...

...

Щоб в╕дкрилося Божественне, людина проходить ряд стан╕в. Ус╕ляке Святе Письмо - це опис цього ряду стан╕в, опис у символ╕чн╕й форм╕. Для того, кому в╕дкрилося Божественне, вс╕ ц╕ стани зрозум╕л╕. В╕н ╖х пройшов.

...

...

Якщо не зм╕нювати св╕й стан, не вбивати живе, засв╕дчувати сво╖ спонукання, передавати ц╕ знання ╕ншим, хоча б намагатися це робити максимально, то в╕дкрива╓ться можлив╕сть життя в╕чного. А так - можливостей нема╓ для життя. Всяке життя у Всесв╕т╕ згине.

Ми в це в╕римо.

...

...

Бути собою - означа╓ не в╕дмовлятися в╕д власних принцип╕в, а проводити ╖х у життя. Тобто докладати свою волю. Тод╕ воля може раптом, випадково обернутися осяянням. Для цього потр╕бно пост╕йно бути собою, тобто виконувати те, що поставив соб╕ за мету. Йти до не╖ нав╕ть у найскладн╕ших обставинах. Йти нав╕ть у найдр╕бн╕ших проявах. Наприклад, порядок денний. Зробив соб╕ порядок денний - ╕ викону╓ш його нав╕ть у найскладн╕ших умовах, як╕ протид╕ють цьому порядку, порушують його.

...

...

ПИСЬМО 2021. ╤╤

...

...

Поэзия - это и есть фиксация в словах того состояния, которое значится как Высшее, Всевышнее, Всевышний.

Этим поэзия неотделима от мистики, религии, эзотерики.

Высшее - когда человек осознаёт, что выше этого ничего нет.

...

...

Медитация. Медитативный лиризм. Когда смотришь изнутри себя в свои движения, напрягаешь мышцы живота (пресс), выдавливаются и выступают слёзы; плачу, рыдаю.

Медитация. Медитирую, слёзы выдавливаются и выступают с напряжением мышц живота; рыдаю...

Экстаз. Экстатический лиризм. Глядя изнутри себя в свои движения, напрягая мышцы живота (пресс), бормочу, говорю, кричу, рыдаю.

...Экстаз. Впадаю в экстаз. Бормочутся слова-ритмы, и напряжением мышц живота (пресс) выдавливаются слёзы; рыдаю...

О чём? О чём рыдаю?

О том, что люди не то творят.

А что делают люди?

Друг друга поливают грязью. Дерутся. А это - лишние движения. Они не направлены на овладение Космосом, для спасения, для своего же спасения.

Пока могу, я делаю всё, что в моих силах; делаю со всем упорством, как только могу; разбороняю.


Медитативный лиризм - это когда, напрягая мышцы живота (пресс), свидетельствую это. И выдавливаются слёзы; рыдаю.

Экстатический лиризм - это когда, напрягая мышцы живота (пресс), ритмично бормочу-танцую слова. И выдавливаются слезы; рыдаю.

О чём рыдания?

О неправильном образе жизни людей, о том образе жизни который не ведёт к спасению.

Но мой медитативный и экстатический лиризм - лишь вкрапления в идеальный образ жизни, что само по себе тоже может не вести к спасению. Образ жизни, ведущий к спасению, имеет массу составляющих. Не оттого ли ВЫСШЕЕ, ВСЕВЫШНИЙ, БОЖЕСТВЕННОЕ лишь изредка посещает человека. Это когда срабатывают все составляющие идеального образа жизни. Но ВЫСШЕЕ, ВСЕВЫШНИЙ, БОЖЕСТВЕННОЕ оставляет след в душе человека.

Есть. Есть ВЫСШЕЕ, ВСЕВЫШНИЙ, БОЖЕСТВЕННОЕ. Оно открывается человеку, если он старается вести определённый образ жизни: не меняет своё состояние, а воспринимает окружающее, как оно есть, без искажений; не убивает живое, а имеет чуткость, чувствительность, сердечность, жалостливость, сострадание; свидетельствует свои побуждения, то есть глядит из себя, глядит своим подлинным "Я", глядит в свои движения: движения рук, дыхания, мыслей, движения чувств.

Чтобы пришло ВЫСШЕЕ, ВСЕВЫШНИЙ, БОЖЕСТВЕННОЕ, необходимо вести определённый образ жизни.

Надо иметь восприятие незамутнённое, неискажённое, а воспринимать окружающее как оно есть (то есть не менять своё состояние).

Надо иметь чувствительность и сострадательность, иметь жизнь без насилия (то есть не убивать живое).

Надо быть самокритичным, глядеть изнутри себя, из своего истинного "Я" в свои движения: движения дыхания, мыслей, движения чувств (то есть свидетельствовать свои побуждения).

Это основа образа жизни, ведущая к ВЫСШЕМУ. Но и этого может оказаться недостаточно.

Образ жизни, который стимулирует приход ВЫСШЕГО (ВСЕВЫШНЕГО, БОЖЕСТВЕННОГО), имеет очень много составляющих.

Образ жизни имеет массу составляющих. Если что-то не выполняется, то ВСЕВЫШНИЙ не приходит. Из всех составляющих главные - это иметь восприятие без всяких искажений, иметь сострадательность, свидетельствовать критично свои побуждения, мысли, чувства.

И что?

Откроется возможность.

...

...

Медитация. Медитативный лиризм в состоянии медитации.

Экстаз. Экстатический лиризм в состоянии экстаза, когда напрягаешь мышцы живота (пресс) и говоришь.

...

...

Сотворяю миры.

Напрасно?

О человек, ты - зверь!

Что я сотворил во благо, ты используешь лишь во зло.

Нож сотворил я во благо, чтобы хлеб нарезать, яблоки резать, груши...

А ты? Ножом ты убиваешь людей.

Нож сотворил не для этого!

О человек! Ты - зверь!

...

...

Живу. Потом меня не будет. Не будет навсегда, во веки веков.

Как бы хотелось, чтобы так не закончилось человечество. Но, видимо, моё желание неосуществимо. Человек, человечество - неисправимы. Делают не то, что надо, не то, что надо для жизни.

...

...

Верность себе открывает путь к ВЫСШЕМУ.

...

...

Всевышний. Ты однажды проснулся во мне. Я от этого в какой-то мере овладел собой.

В какой-то мере.

Не до конца.

А до конца овладеть собой и невозможно. Иначе превратишься в бесчувственного робота с железной волей, идущего к цели. А ведь нужна живая жизнь, нужны эмоции, сбивающие с толку. Ведь цель может быть ложной. Мир вокруг тебя может измениться настолько, что необходимо будет менять цели. А у тебя - железная воля и неизменность цели.

А цель надо менять.

Ведь жизненная ситуация изменилась. Для неё нужны другие цели.

Ситуация порождает смысл.

Но... я попался. Овладел собой. Цель - неизменна. Ибо смысл - единственный, какими бы не были жизненные ситуации. Смысл в том, чтобы делать то, что якобы спасает жизнь, человеческую жизнь, всякую человеческую жизнь от катастрофической ситуации. Вот тебе и смысл.

Ситуация порождает смысл. Катастрофическая ситуация порождает желание действовать во спасение.

Спасение!

Всевышний. У меня всё свелось к спасению.

Но... от чего спасаться?

Будущее такое неопределённое.

Неизвестно, что будет. Хотя ты и открылся во мне, Всевышний.

Что есть ты? Кто есть ты?

О Всевышний! Ты - одна загадка.

Но когда ты открылся во мне, то кое-что прояснилось.

Всевышний. Люди плетут о тебе такие небылицы, что прямо диву даёшься. Будто ты сотворил небо и землю. Библия начинается словами: "Вначале Бог сотворил небо и землю". Но это начало - во мне, Всевышний, и в своём воображении я творю и небо, и землю, и массу всевозможных вещей. Но Вначале - твоё проявление, Всевышний. Ты Вначале предостерегаешь меня ото всех ненужных дел, от всего ненужного творчества и сотворения всего непотребного.

О Всевышний! Ты - благо. Вспоминание о тебе поднимает мою душу, окрыляет её, вдохновляет. Когда ты во мне просыпаешься, то я останавливаюсь, как заворожённый в удивлении, что такое может быть. Это полное бессмертие, полная свобода, полнота до небес.

...

...

Массив не весьма важной информации суживает проявления души в своей полноте. Верно сказал Алексей Леонтьев: "Избыток информации ведёт к оскудению души".

...

...

Важность прекращает ненужные мысли, не важные мысли.

А... человечество копошится само в себе. Много у человечества неважных дел.

...

...

Не верю, что есть возможность возрождения и спасения. Всё происходит однажды, единожды и единственно. По-другому уже ничего не бывает. И человек существует однажды, единожды и единственно. И уходит безвозвратно.

Как бы мы все (всё человечество) не ушли безвозвратно.

...

...

Космос... Вселенная...

Это непостижимо.

И главное: никакого внимания на человека. Слепая сила. Движет... Движет...

И неизвестно, что будет дальше.

Человечество на маленькой планете Земля копошится, не понимая, что надо всем вместе как-то выжить среди космического движения огня и льда.

Отчего такое непонимание?

Ведь так всё ясно: случайно развившись до сознательного уровня и уцелев, человечество может быть легко затёрто каменными глыбами Вселенной. Человечество может легко исчезнуть в хаотическом движении галактик.

И... Надо что-то предпринять.

Но нет же. Человек изобретает ядерное оружие. И не для того, чтобы отклонить движение надвигающихся каменных астероидов, а для того, чтобы посягнуть на свободное развитие народа, живущего рядом.

О парадокс!

Человек - такое же хаотическое движение, как и всё окружение. И это, невзирая на серьёзные добытые знания об опасной ситуации со стороны Вселенной.

Лишь бы двигаться, изменяться.

Медитативность и самокритичность у человека в таком зачаточном состоянии, что в конечном счёте - никакого эффекта. Нет приостановки и прекращения мелочных и фактически ненужных деяний. А есть движение и разворачивание всё новой и новой предметности, заслоняющей осознание реального положения вещей.

Когда осознаность потеряет связь с действительностью?

Это слепая осознаность. Раньше потухнет Солнце. И движение живого прекратится. Человек - неисправимое существо хаоса.

...

...

Я - полный идиот. Что-то себе вообразил.

А жизнь разворачивает иное, иные ситуации. А ситуация порождает смысл, перед которым всё мною воображаемое хотение превращается в неадекватный поток сознания.

Да! Неадекватен поток мыслей и представлений в моей голове; то есть он не соответствует реальным жизненным ситуациям.

Это какое-то сумасшествие.

Оно отвлекает от медитативного процесса. Но если я взгляну на этот поток мыслей со стороны, то всё приходит в норму. Мой идиотизм и моё сумасшествие куда-то испаряются. Я ощущаю всем своим телом своё подлинное существование. И вхожу в медитативное состояние.

...

...

Человек ради своего символа, чтобы прекратить существование другого символа, символа другого человека, готов убить этого человека. Человеческая жизнь - ничто. Ради символов убивают живых людей.

...

...

Воля - это хорошо. Но у человека должны быть удовольствия, должны они как-то проскальзывать. Положительные эмоции должны хоть чуть-чуть отклонять человека от волевой целеустремлёности. А то он превратится в робота, в бесчувственного робота. И тогда не узреть ВЫСШЕЕ.

...

...

Проходи мимо соблазнов и стремись к цели.

Соблазны, и вообще всякие жизненые ситуации, отвлекают наше внимание. Отвлечения идут так, что порой не замечаешь, от чего отвлёкся. Так всё спутано из-за массива влияний. Но воля восстанавливает всё. Через неё видишь, в какие мелочи ушёл, погрузился.

...

...

Цель - уцелеть.

Но без Всевышнего человек не уцелеет, поскольку он не знает - что главное, что второстепенное, а что и вовсе ненужное в деяниях, в деятельности.

...

...

Что значит быть собой? Это когда ты установил что-то - распорядок дня, например, установил для себя и следуешь этому установленому при самых неблагоприятных условиях. Ты знаешь своё назначение на Земле. Какие бы преграды не были, следуешь своему назначению. Это значит - ты остаёшься собой; не изменяешь себе.

...

...

Не ищи себя, а создавай себя. Хотя поначалу следует выявить свои склонности - что у тебя лучше получается, определить свои способности и наклонности.

Познавать себя надо. Но... также следует обрести себя, владеть собой, дабы не отклоняться в создании себя.

...

...

Колорадские жуки ползут по миру.

Что будет с нами?

Война, война, война...

Та бесконечная война, что не даёт просвета жизни.

Ведь трупов много; убиенье жизни.

Паразитизм процветает.

Колорадские жуки ползут по миру.

...

...

Человек ничего не сможет забрать с собой на тот свет. Поэтому ему остаётся быть непривязанным и свободным.

...

...

Это будет однажды вечером.

"Перережу себе вены.

Потом пожалею.

Но будет поздно.

Скончаюсь".

Такой выдуманый сценарий имеет под собой основания. Жизнь такая. Толкает к подобным поступкам, к самоубийству. А может, ты такой, не имеющий корней, оснований?

Вполне возможно. Ведь сам мир - без оснований, случайно возникший.

Ну и что, что он случайно возник?

Но в будущем может и не быть случайности. А может быть всё по твоему.

Засучи рукава... Не для того, чтобы резать себе вены, а для того, чтобы ничего не мешало, даже одежда; применить свои силы, воплотить задуманое.

Но что задумал?..

О!

Может, в твоём задуманном нет оснований?

Проверь себя; жалость к этому миру хоть какая есть?

...

...

Я однажды опоздал в своих деяниях, которые могли быть отражены в фотонном мире будущего.

Тогда я подумал: "А действительно ли именно эти деяния отразятся в фотонном мире будущего?".

Да, да... Эти, эти...

Они - во имя жизни.

Во имя чего мы живём? Во имя того, чтобы оставить след в фотонном мире будущего.

Непонятно только с медитацией. Она ведь не содержит в себе никаких деяний.

Она наступает однажды. Это особое состояние. Оно - иное. Условно я его назвал медитацией.

Медитация - это расхожее слово. Под ним понимают разное.

Но вот Иное... Это Высшее Иное.

И я опять начинаю оперировать расхожими словами.

Оно ускользает от всяких слов.

Оно есть...

...как прекращение, прекращение всего ненужного, ненужных деяний.

...

...

Это я. В каждом своём движении. В каждом отсутствии всякого движения.

Или не я?

Что в основании?

Существование?

Оно однажды прекратится. Меня не будет. Умру.

После меня останутся люди. Они и сейчас кишат подле меня.

Они будут продолжать это делать, когда меня не станет. Я - их часть, частица. Они будут существовать без этой их частицы.

Они зависимы от энергии Солнца. Когда Солнце прекратит своё существование, то и они прекратят свою жизнь.

Потом, через миллиарды лет, не только Солнце потухнет, но и всякая небесная звезда прекратит своё существование.

Будут только фотоны.

Что дальше?

Неизвестность.

С этой неизвестностью я живу - в надежде, что мои теперешние, настоящие деяния всё же будут иметь какой-то отпечаток в этом фотонном царстве.

Ничего не исчезает просто так.

Но... может, я и не прав. И никаких отпечатков не остаётся. Но у меня нет иного выхода, как действовать во имя жизни. Во имя её продолжения. И я действую, считая, что это те деяния, которые оставляют след для жизни, для живого.

А я - живое.

Потом меня не будет. А этот след во веки веков будет.

Воссоздаст ли он меня снова? Это под вопросом.

Но мне ничего не остаётся, как действовать во имя жизни.

Можно действовать во имя её прекращения.

О, это уже другая история. Будут другие последствия.

...

...

В основе энергия лежит.

Как рыба дохлая. Движенья нет никак.

Слова... слова...

Энергия, движенье...

Замрём на время.

Пропадём навек.

Но в замирании откроется иное.

Мы это видим: сияет всё вокруг.

На время замираем. Не беда.

...

...

Мы оставляем всё.

Уходим из жизни этой.

Скажи мне, зачем терзать душу себе, другим?

Надобно мирно жить, жизнь давать другим. Ведь мы, когда вдруг уйдём, умрём, исчезнем навеки, оставим жизнь другим - друзьям и врагам, и всяким... Они её будут нести. Куда и насколько - не знаю. Может, просто покончат с ней. И с собой, естественно, тоже.

Моё дело - всё это сказать и направить других на благо, чтобы жизнь хранили подольше... ...миллион миллионов лет.

По-другому - никак, никак. По-другому - лишь огонь и лёд той Вселенной.

Покончит с живым та Вселенная, вихрями взятая.

Мы хотим это?

Нет. Не хотим. Человечности в нас хватает. Так зачем же с другими воюем?

Хотя... зло нам изъять предназначено.

Так, только так.

Мы одни в этом Космосе диком.

Разбираться лишь только с собой.

...

...

Не знаю, где я приклоню колени.

Нигде!

Я буду жить и жить...

И утверждать, что против всех; да, всех. Непонимание они имеют. Вот как. А я их должен повести ко благу.

Хотя они сопротивленье выкажут. Я знаю. Меня затопчут... Тогда им всем - конец.

Наверно, так. Конец нам всем наступит.

Их мелочность забрала, повязала.

И я один о главном говорю.

Но я - один. Конец нам всем наступит.

...

...

Свободен.

Иду и пою.

А напротив - погибающее человечество в своих иллюзиях.

Как ему сказать правду, если оно обрывает твою речь на полуслове.

Но... кто я - один?

Никто!

Мне надо слиться с ними, войти в их ряды, быть вместе. Вместе мы сможем что-то сделать.

Но как?

Я говорю одно.

Они говорят другое.

И делаем мы разные вещи.

Конец нам всем: мне и им.

Жаль. Но нас не будет.

Океаническая волна смоет нас всех. Она свободная.

Свободен ли я?

Иду и пою.

О чём?

...

...

Разливаюсь. Охватываю весь мир.

Мне всё равно.

Всё пропало. Я больше не хозяин Вселенной.

Она бесконечна.

Но... я и не был хозяином.

Но этого я не знал.

Я понял это, когда поглядел однажды в телескоп на небо.

Кто я?

Никто.

Песчинка. Кроха. Частица, которую не видно.

А там? Без конца.

Но я шагаю уверенно - в последний поход против мира и людей, которые живут с сумасшествием в своих головах, полагаясь на что-то.

...

...

Всё просто.

Иду свободно.

Думаю, что было когда-то.

Оттого спотыкаюсь.

Но вот взлетел.

Ни о чём не думаю.

Знаю, что изначально прав.

Всё мне известно.

Впереди ожидает меня смерть.

Мне надо что-то сделать, чтобы осталось значимое для жизни.

Я лишь на это настроен.

И... взлетаю в своих состояниях души. И лечу... лечу... Нет препятствий.

Счастлив.

...

...

Я не такой, как все.

С ума сошёл совсем.

Желаю всем в мире блага; вечной жизни желаю всем.

Зачем же обман чиню?

Жизни вечной не будет никак.

Солнце потухнет однажды, и всем конец настанет.

Хотя шанс у людей всё же есть.

Силы прикладывать надо, чтобы спастись, спастись...

Вот и желаю всем всё же блага; жизни вечной желаю всем.

Жизни вечной желаю всё же!

...

...

Миллион миллионов лет; впереди.

Чем человек предстанет?

Изживать будет также свет?

Будет также встречать рассвет?

Кем и чем наконец он станет?

Наконец?

А конца ведь - нет.

Будет свет. Или исчезнет свет...

Миллион миллионов лет

Промелькнёт.

Человек! Ты где?

А! Всё гимны поёт воде.

Без неё он никак, никак.

Тело высохнет - будет мрак.

...

...

Что отражает меня?

Камень?

Иль пена морская?

Нет!

Лишь простор океанов!

Космоса та бесконечность!

Я положу всё, что есть. И уйду от всего, что бывало, что будет когда-то со мной. Со всем распрощаюсь однажды. Слезу лишь оставлю одну, что по щеке ниспадает. То признак того, что я жив, не умер в безмерности неба.

И про кого говорить?

Про что говорить мне прикажешь?

Тишина обнимает меня.

...

...

Нам не дано угадать.

Нам не дано ничего.

Кровь по сосудам течёт. Вот и дерзай, и терзай.

На время замрём тишиной. Высший предел нам явился.

Вспомнить?

Не вспомнить всё то...

Там - Небеса, Небеса...

...

...

Мне рассказать?

Но зачем?

Приходит оно, словно Диво. Молюсь, не молюсь... Всё равно. Приходит как жалость миров.

Приходит, когда убивают. Как жаль, что такое по жизни.

Приходит...

Что - то оправданье?

То оправданье за всех?

Убийство, убийство, убийство...

Как жаль, что такое бывает.

...

...

Буду бороться всегда.

И до конца, до конца...

Иногда замирать в недеянье.

Даос мне однажды сказал, что нужно для жизни блаженной.

Но и то я пустил в самотёк.

И вдруг - тишина, вышина.

...

...

Тишина небес - где-то там, в глубине...

Там, где тает; что есть, всё тает.

Ничего не останется, нет.

Слёзы матери только пробьют бесконечную высь Вселенной, что запала без всяких раздумий как основанье моё.

...

...

Последние зубы падут.

Старость надвинулась сильно.

А на душе - всё весна.

Странно всё это уж очень.

Я не убил никого.

Мало съедал то, живое...

Не оттого ль тишина в сердце, в небесных просторах?

Хоть и грохочет всё гром, молнии бьют по земле.

...

...

Человечество погибнет однажды.

Что же сделать могу я? Что?

Я про это кричал лишь дважды.

В электричке кричал, в метро:

"Люди! Люди! Не так живём!"

А в ответ: "По нём плачет дурдом".

...

...

Крыша течёт.

И что делать - я знаю.

Денег собрать. И её перекрыть.

Перекрывать нам придётся весь мир. От непогоды. От бедствий...

Да, знаю.

Эта работа - основа всего.

Не унываю.

Нас ждут катастрофы.

Знаю всё это. Готовлюсь. Нам жить.

...

...

Простота.

Ход. Ход вперёд.

Я играю этим миром.

А он?

Он играет мной. И до крови.

Я вновь поднимаюсь и несусь на эту стену под названием мир, мир людей.

Они все - врассыпную.

Потом я окружён и избит.

Вот так.

За что?

Посягнул на их символ.

А моя кровь?

Это ничто.

И моя жизнь - ничто.

Они отстаивают каракули под названием "символ".

Живая жизнь их не интересует.

...

...

Люди неисправимы.

Пусть погибают. Пусть стреляют друг в друга.

Нет, нет.

Надо этого не допустить.

Но как?

Своим примером?

Да тебя посчитают слабым.

У людей сила в почёте, как и у зверей.

...

...

Прихожу.

Будто расстаюсь.

Мир уплывает куда-то вдаль.

Я один.

Но я переступаю все невзгоды.

Иду.

Куда? Зачем?

За свободой. За тем, что я есть на самом деле.

Меня не понимают. Я говорю о спасении. Но на меня плюют.

Уйду куда-нибудь в лес. Не могу видеть людей.

Они закончили свою жизнь с устаревшими мыслями.

Но и я закончил её без них; хотя и с новизной в раздумьях.

Уйду в леса, в одиночество - умирать.

Все умрём, призрев спасение. Умрём, разъединившись друг от друга; как частицы; разъединившись на частицы.

...

...

Простор.

И я.

Напряжение.

И я растаял.

Сопротивляюсь этому миру. Иду против всех. Они ничего не понимают. Головы забиты мелочами.

Я их грызу. А они - меня. Я за то, чтобы выживать, жить, любить и лететь к новым горизонтам.

А они - нет.

Они - для себя.

Я - со всем миром.

Так мне кажется. И я грызу всех. Борюсь.

Плачу. Не могу победить. Их много. Я один. Вонзаю свои слова в их сердца.

Простор.

Я один.

Так и умру один - непонятый.

Для меня это страшно. И я иду в бой.

Но порой плыву по волнам, не сопротивляясь. Это отдых. Забытьё.

Тогда приходит простота и пустота, которые заряжают меня для новых битв.

...

...

Простор.

Нахожу себя.

И кричу: "Мир, узнай меня!"

Простор туманный.

Но я кричу. И пою, пою...

Ухожу в безумие и затихаю.

Простота превращается в простор.

И я просыпаюсь.

Знаю, что жизнь здесь рядом, как и смерть. Всё чётко узнаётся.

Я не безумен.

...

...

Простор.

Открываю его в себе.

И бегу, бегу...

Мне легко.

Живу; живу.

Покой охватывает плечи.

А потом срываюсь и кричу.

Кричу вослед жизни, той прошлой и будущей.

Во спасение!

Остаюсь.

Принимаю огонь на себя.

И душа улетает куда-то вдаль; и я - летящий вместе с нею.

Куда? Зачем лечу?

В голове возникают вопросы. И я останавливаюсь.

Подумать о других - это быть собой.

...

...

Простор.

Я - идущий. И кричащий в небо обо всём, что наболело на душе, что невыносимо носить с собой.

Нам жить. Нам кричать и петь. И я успокаиваюсь, плывущий по океану своих дум - о том будущем, которое придёт и обнимет меня за плечи, и скажет: "Ты можешь!"

Да, я могу!

Чувствую это.

Но всё что-то нарастает.

Волна это?

Огонь?

Что это?!

Это моя душа, мятущаяся среди огней тех далёких звёзд, холодных и неясных.

Но я всё обрываю.

И иду свободно и просто - туда, туда - к неясности.

...

...

Иду свободно.

И пою, пою...

Обо всём, что знаю и вижу.

Не остановить меня никак.

Я видящий, говорящий, и молчащий. Поющий.

И поёт душа где-то там, в облаках, запутавшись сама в себе.

Потом всё рвётся.

И снова - свобода.

И я, идущий свободно, ритмично и легко.

Это танец счастья.

Внутри - покой.

Всё вокруг переливается, и я - пропадающий за переливами.

...

...

Вольный ветер? Куда он веет?

О чём он воет?

А я?

Куда бегу я?

То бегу. То стою на месте. Остолбенелый. От того что происходит всё вокруг. Меня шокирует поведение людей. Они убивают друг друга. Волки не позволяют такое совершать со своими соплеменниками из волчьей стаи.

А человек?

Он с лёгкостью убивает и волков, и быков, и коров, и людей.

Людей он часто травит. Занимается таким тихим убийством, незаметным для окружающих.

И каков результат?

А никакого. Травит, чтобы себе больше было, чтобы оставаться у власти.

О человек!

Как мне жить с тобой на одной планете?

Лучше жить с волками.

Но они меня съедят. Я ведь не из их стаи.

Вольный ветер!

Куда он веет?

А в никуда.

О чём он воет?

А ни о чём.

Так и мне придётся.

Тогда жизнь моя как человеческая прекратится.

Но... что это за жизнь? Травить своих соплеменников?

Это даже не по волчьей жизни.

О ветер! Забери меня куда-нибудь. Унеси.

...

...

Поющая душа плывёт.

Восходит и исходит.

И плывёт, поёт...

Это я.

Играющий сам с собой.

Пробивающий других насквозь.

Разливаюсь океаном.

И пою, пою...

И... снова идущий.

Это я.

Играющий сам с собой; восходящий и нисходящий. И ни в какую... Суровый и непреклонный. Шагающий к смерти и поющий, поющий...

...

...

Всё начинается с самого начала. Всё по кругу.

И я - кричащий в никуда.

Всё рассчитано; постепенно и ритмично движется.

И я - в движении.

И душа поёт, переливаясь в простоту и изящество.

Всё.

Я - то ничто, что шагает вместе со всеми к смертельному исходу.

И пою, пою... Аж страшно.

Зачем?

Никак этого знать не могу. Бессознательное приспособление.

А-а-а...

В глубине себя сопротивляюсь. Шагаю вместе со всеми к смертельному исходу. Но... подталкиваю, подталкиваю их изменить курс. Зачем же к гибели? Свет что ли не мил?

...

...

Я ушедший, и я пришедший...

Разный я, как последний жук.

Но... себя я никак не нашедший.

Для других паутинку паук

Всё плетёт. И я - как он.

И в душе возникает стон.

...

...

Я не знаю, что будет с нами

Через тысячу тысяч лет.

Катастрофы - не за горами.

Насовсем не потухнет свет,

Если мы всё ж поддержим его,

Словно нашего, своего.

...

...

Я не знаю, что будет с нами

Через тысячу тысяч лет.

Не накрыло бы нас цунами.

Как бы встретить опять рассвет?!

Хорошо, когда все мы вместе:

Есть надежда, что будем жить.

Вместе, вместе. Всё время вместе.

Всё, чем надобно, дорожить.

...

...

Слёз больше нет, нет...

Жизненный путь иссушил.

Не померкнул бы только свет!

В теле нету давно уж сил.

...

...

Может, высшее будет снова?

Тишиною объятый рай...

Это только моя основа?

Или наша? Поди узнай.

...

...

Смутно всё показалось мне;

По весне.

Что-то в ней, в той весне, не так;

Непонятно как...

Как могли облака застлать неба свод?

А народ?

А народ не почуял то, что идёт беда.

А вода?

А вода залила ну всё, все поля.

Я кричу: "В небесах заря! То не так заря!.."

Но не слышат. И крик мой - зря.

Крик мой - зря.

Ох, не знаю. Но всё не так, всё не так.

"Обойдётся", - мне говорят. Только как?

...

...

С неба падёт беда.

Огонь это будет? Вода?

Камень? Газовый смрад?

Знаю, что будет ад.

Вот и готовлюсь; живу.

Встречу беду наяву!

Выживу или нет?

Кто заранее даст ответ?

Никто. И не надо гадать.

Лучше силы работе отдать.

Во имя спасенья тебя.

Всех нас! И тебя, и себя.

...

...

Я не знаю, зачем живу.

Всё умрёт на этой планете.

До сих пор никак не пойму,

Что не понял никто на свете

Эту истину. Я - не псих.

Но спасенье - лишь в нас самих!

На спасенье работать нам.

Человек - ничто, когда сам.

...

...

Улетаю в безмерность.

Там царит тишина.

Там все дали восстали всей своей глубиной.

Там я выжить стараюсь, прозревая в других, в тех, что держат меня своим сердцем, рукой, той, отважной в поступках, - для меня, за меня, чтобы вместе шагать по просторам Вселенной.

Оступлюсь?

Будет крах.

Потяну за собой всех друзей, всю родню.

И - конец.

И конец будет нам.

Оступиться нельзя.

Всё по лезвию бритвы иду.

...

...

Я - простор.

Я - изгиб.

Кто я в самом-то деле?

Начинаю с конца, с оснований всего, превращаясь в ничто, улетая в безмерность, где лишь тишь.

Там фотоны одни. Ну и я среди них, вместе с братьями всеми моими - по крови, по духу.

Остальные ушли, превратились в ничто безвозвратно, безмерность не чуя; не чуя ту тишь среди всех, среди всех тех своих, что сочувствием греют и греют...

...

...

Люди умирают, а жизнь идёт, идёт...

Сколько она будет ещё продолжаться?

Никто не знает. Знают одно: она закончится.

В чём же смысл?

Чтобы как можно дольше её продолжить?

А вдруг будет возможность её длить и длить?

И что без конца длить?

А вдруг выпадет такая возможность?

Не знаю... не знаю...

Но... всякое может быть.

Так будем же жить! Жить и развивать жизнь.

...

...

Я - во всём говорящий всё.

Всё, что на душу ложится.

Но кому говорю?

Никому!

Не хотят меня слушать никак.

Говорю я о том, что нам надо, надо всем для спасенья души, для спасенья всех нас на Земле.

Но никто не желает спасаться. Жить хотят, одним днём наслаждаясь.

Наслажденье их я испытал. То - хомут лишь на шее, и всё. То - зависимость лишь и тюрьма для души, что стремится к свободе.

Всё, что мог, начертал - и для всех. Нет желания? Так - погибайте. Не спасёт вас зависимость ваша.

Ну, а я? Я - один. А один в поле этом - не воин.

...

...

Тени людей вокруг.

То механизмы такие.

Изношены будут? Смерть!

Нет.

Не совсем механизмы.

Других так ласкают и нежат. И отдают своё.

Роботы могут такое?

Аккумулятор отдать.

Заряд электрический - тоже.


Снять всё с себя - и отдать.

Тени людей вокруг?

Не тени, не отраженье.

...

...

Будь собой!

Закричу я себе однажды:

"Прекрати болтовню и споры ни о чём, с кем попало блеять".

Тишина наступает внезапно.

Покрывает округи, свет.

Покрывает в глубинах сердце.

Будь собой.

Прекрати болтать, нарушая то, что себе наметил по своей природе.

...

...

Когда покроется снегом всё до самого горизонта и ударят морозы...

Или...

Когда пожухнет зелёный лист от палящего солнца...

Только тогда человек очнётся и поймёт, что надо что-то делать.

То есть...

Пока жареный петух не клюнет, человек не пошевелится.

Но...

Будет поздно.

Будет поздно, когда солнце начнёт угасать.

Остановись в медитации. Отбрось все ненужные дела. Отдайся деяниям по спасению.

Когда насунут отвлекающие факторы, то снова: остановись в медитации. Отбрось все ненужные дела. Отдайся деяниям по спасению.

О человек!

...

...


Люди уходят из жизни на веки вечные; растворяются, распадаются.

Однажды растворится и распадётся всё человечество как таковое.

Потом растворятся и распадутся галактики; всякое вещество растворится и распадётся.

Будут кванты.

Можно воспрепятствовать такому ходу событий?

Можно!

Но для этого необходимо много сознательных, целенаправленных усилий всего человечества, всех людей.

Но... люди к этому не готовы.

Значит...

Будут кванты.

...

...

Я уйду в никуда.

Это будет однажды.

Через тысячу лет все уйдут.

Но очнись, милый друг.

Постарайся не плакать. Засучив рукава, проруби себе ход. Для себя и других.

Что-то делать нам надо.

Не сидеть же в ночи, глядя в звёздное небо.

Звёзды там ускользают.

Разрушается всё.

Тормозить, тормозить... для себя и других.

...

...

Звёзды гаснут вдали, в той небесной дали.

Я угасну, как звёзды, однажды.

Навсегда.

Навсегда. Я уйду навеки, безвозвратно, навеки, на веки вечные.

Веки вечные будут совсем без меня.

Как им быть?

Как им быть?

Я не знаю.

Пропадёт. Пропадёт. Без меня пропадёт то, что ярко в тиши не сгорало.

Люди, люди... Не знаю, что будет потом. Вам не выжить без ласки моей.

Вы не знаете, что надо в жизни вам всем.

Снова пыжитесь. Бычье отродье!

...

...

Это Я!

Это Я!

Тишиною объят.

Пролетают года, между прочим.

Кожа сохнет.

А мысли о том, что однажды не увижу я белого света, что исчезну на веки веков, как те звёзды, что в небе сверкают.

Их однажды не будет; точь-в-точь, как меня.

Но... за мною родня голоса подаёт.

Ну, а их? Их не будет?

О Небо! За что?

Я не так их растил?

Проклинаю себя.

И - навеки.

Это Я!

Это Я!

Тишиною объят.

Что-то я не учёл.

Поднатужусь в последние годы.

...

...

Я - такой.

Вот я весь: тишина.

Там звезда распадается в небе.

А здесь - тишь в той моей глубине, что не знала покоя когда-то.

А теперь - только тишь.

Отчего?

Неизвестно.

То годы усилий.

И просчёт.

И просчёт тоже есть. Слабость есть. Замечаю порою.

Но... усилия вновь порождают ту тишь, что приходит неясно откуда.

...

...

Мне наскучило жить?

Но нет же!

Мне бы жить! Мне бы жить и жить...

Наблюдать облаков движенье.

Ночью в звёзды смотреть, что на небе.

Говорят, что того, что у нас ныне есть, не будет.

Ни луны и ни звёзд небесных.

Говорят, что и Солнца не будет.

И Земли.

И людей на ней.

Всё исчезнет...

Разрушится всё.

Не поверить - то грех большой.

Если правда, - то надо чтить.

Но и этого мало, дружище.

Надо что-то свершать, чтобы жить.

...

...

Я хожу. Я хожу, кричу.

Я кричу обо всём на свете; как не надо нам, людям, жить; как устроить, чтоб счастье было.

Но... не слушает это никто.

Бычатся.

Бычатся.

Бычатся.

Хорошо, если буду неправ.

Если прав - то конец нам всем.

Образ жизни мой был не принят.

Я ходил и кричал, как мог.

...

...

Плачем, плачем, плачем...

Выплакали все слёзы; иссушили свои тела до неузнаваемости.

А человечество всё равно погибнет; исчезнет, растворится. Солнца не будет, и человечества не будет.

Впрочем, оно заслужило это.

Оно уничтожало себе подобных в бесчисленных войнах. Уничтожало без особых причин, руководствуясь идеями частного характера, руководствуясь иллюзорной истинностью.

Впрочем, вместо того, чтобы скорбить о ещё не исчезнувшем человечестве, надобно что-либо придумать, найти выход из положения.

Я однажды пробудился. И сделал некоторое предложение: развивать технику и думать, как её употребить во спасение человечества.

А человечество?

Оно не скорбит, а продолжает убивать себе подобных в бесчисленных войнах, поворачивая технику на создание более совершенных орудий убийства.

О человечество!

Тебе не жить.

...

...

Геббельс нам песни пел, враньём покрывая всё.

Сей час, скажешь, лучше? Нет!

Путин нам песни поёт, враньём покрывая всё.

Интернет наполняется ложью.

Превратим же мы всё лишь в игру, прожонглируем знанием-ложью, развлекаясь утехой, не боле; приземлившись лишь истинной строкой о судьбе, о борьбе, о спасенье.

...

...

Опадает листва.

Это значит... как не надо чтоб было в округе.

Я ещё завернусь в тулуп.

А деревья?

С них листья слетают.

А нам жить-то всем рядом положено.

Мы - зависимы.

Всё, что живёт как единое целое жизни.

...

...

Когда уходит тишина,

Когда грохочет гром с небес,

В моей душе всё же весна,

Блестит, поёт. Я в ней исчез.

И что мне гром? И что мне дождь?

Я есть основа для всего.

Над всем простёрся я, как вождь,

Себе не взявши ничего.

...

...

Кто я и что я? Пустыня Сахара.

Иль не Сахара, а просто обман.

Просто гулянье, игра и гитара.

А в заключенье - игривый туман.

...

...

Я иногда лишь знаю тебя.

А так я - немощный и больной.

И, свободу свою любя,

Окунаюсь в мороз и зной.

Отрицаю, ну всё, что есть.

А свобода - одна лишь весть.

...

...

Когда-то меня не будет.

Не будет людей на планете.

Планеты самой не будет.

Не будет совсем на свете.

И света не будет тоже.

Но вот шевелюсь я всё же.

Мускулы все напрягая,

Доподлинно всё же не зная,

Как выйдет в том будущем свете,

Когда будет конец планете?


Когда-то меня не будет.

Не будет людей на свете.

Планеты самой не будет,

Пока жизнь идёт на планете.

...

...

Вот он, предельный мрак. Вещие сны поёт.

Я ощущаю это; кожей своей, душой.

Мне бы скатиться с неба, как когда-то Христос сошёл.

Мне бы подняться ввысь с этого смрада жизни.

Там они всё горланят песни. Их друзей на войне убивают; каждый день, каждый день снайпера.

А они всё горланят песни в ресторанах, в барах пивных.

Всё кошмар! Не хочу здесь жить, среди этих людей поганых.

Мне б подняться ввысь, улететь - в те просторы иные, иные...

...

...

Я хотел бы всё начать сначала. Жить по-другому.

Но как?

Всё безвозвратно уходит, впрочем.

Неповторимость миров - налицо.

Лучше не делай ошибок, друг мой!

Больше не делай, что делал прежде.

Вот и отдушина будет, и счастье.

Счастье другое настанет вдруг.

Можешь однажды начать всё сначала.

Будь лишь другим, лишь другим - навсегда.

...

...

Иссушил себя.

Слёзы не льются.

Умирать уже скоро.

После меня через тысячу лет не останется камня на камне.

Солнце сожжёт всё, что было хоть как-то.

Люди исчезнут...

Но... это не точно.

Так говорят, глядя на ту бесконечность Вселенной.

Я же не знаю, что делать мне в жизни.

Годы уже на исходе.

Вижу: ведь мне остаётся лишь мышцы напрячь, чтобы что-то менялось.

Рвусь я, как прежде, творить.

Авось пригодится потомкам.

...

...

Окликнет меня непогода.

Зашевелюсь.

А то - всё, в блаженство ушедший, сижу на краю скалы.

Ничто не тревожит совсем.

Но вот ветер насунул. Хочет спихнуть меня в пропасть.

Окликнула всё ж непогода.

Зашевелился. Мысли идут. Что мне делать?

Дела во спасенье проснулись.

...

...

Я - говорящий. Словно не от деревьев нисшедший. Словно не от их рода зелёного, жёлтого, синего, производящего жизнь.

Замолчи!

Замолчи наконец.

Восстанови тишину; ту первозданную тишину, что напомнит о главном, живом зелёном, жёлтом и синем, воссоздающим жизнь всё время заново, без конца и начала заново; во всей Вселенной заново. Во всей Вселенной, но в одном месте, месте происхождения, о котором забывать не следует, если хочешь выживать в далёком будущем среди огня и льда межгалактических катастроф этого внешнего Космоса.

...

...

Будем ли, будем живы? Иль заметут нас вихри?

Не знаю доподлинно...

Прижаться бы только друг к другу поближе, связи создав.

Не разорвал чтоб нас ветер, бураны...

И делать нам дело одно суждено.

...

...

Эта власть.

Эта власть - сатанинская; подгребает всё под себя. Не даёт людям жить.

Разошёлся я с ней давно. И живу, как свободная птица.

Но она достаёт, достаёт.

Я - свободен!

И вроде бы - нет. Постоянно препоны мне ставят.

Посмотрю-ка я в небо с утра. Там свобода, свобода, свобода...

Человека не вижу я там.


Да и здесь, на Земле, - одна власть.

...

...

Жизнь!

Одно это слово повергает меня в ужас. И это оттого, что я вижу здесь плотную зависимость от окружающей среды: от солнца, от воды, от земли, от воздуха, от многого другого.

А я?

Я - жизнь, живое.

Но я не так плотно зависим от окружающей среды. Как человек я могу многое предвидеть и предотвратить опасности.

И я из кожи лезу и этим только и занимаюсь.

А другие?

Нет.

Не лезут из кожи и подобными проблемами не отягощают себя.

Я один.

Один в поле - не воин.

Нам всем конец.

Нам всем конец будет. Будут катастрофические ситуации. Но мы к ним не готовимся.

Впадаю порой в медитативное состояние, чтобы передохнуть от ужасов этой жизни, от ужасов, которые навевают на меня люди своим поведением.

...

...

О чём говорить?

Однажды человечество прекратит своё существование.

О чём говорить?

Как раз об этом только и говорить. Решать проблему всем вместе. Один в поле - не воин.

Солнце прекратит своё существование, и человечество прекратит своё существование.

Рву на себе одежды. Кидаюсь в бой по спасению.

Другие только насмехаются над моим сумасшествием.

Для них это сумасшествие. Вот пивка пойти попить, побалагурить о выгодной сделке - это у них норма.

А то, что эта сделка уничтожит огромный массив деревьев, которые дают кислород в атмосферу, их не волнует.

Сил нету смотреть на человеческую жизнь.

Не потому ли впадаю порой в медитативное состояние?

О человек!

...

...

Вот он я.

Свободно идущий по лугам до самого горизонта.

Кем буду я там?

Никем!

Куда шёл?

Зачем?

Кружится голова от потерянного времени.

Припадаю к земле и плачу.

Кто я?

Идущий. Куда? Зачем?

Сумасшедший!

Не нашедший себя. Просто идущий.

Потом припавший к земле и плачущий.

Это я.

...

...


Нам открывается Космос.

Мы его закрываем.

Мы не можем выдержать эти просторы.

Они нас поглощают.

От нас не остаётся ничего.

Пустота.

Пустота до конца.

Бессмысленность.

Нам только выживать.

Брать что-либо в руки. И изменять окружающую среду.

Что-то рождается в моей душе

И сразу умирает.

Я снова пустой.

Снова иду в никуда.

Звёзды надо мной поют о смерти. Готовы в каждую минуту упасть мне на голову, которая от этого лишь просветляется в панике и замирает в тиши своего собственного самосознания.

Снова что-то рождается в моей душе.

Я живу.

...

...

Нисхожу в никуда.

Там ничего нет.

Пустота.

Пустота и благость.

Я - один и не один.

Со мною рядом ЭТО, Великое ЭТО, которое смотрит сквозь меня в далёкий Космос и плачет, плачет от счастья, что всё это есть, хоть и не своё, но есть, не исчезло в катастрофических ситуациях человеческих будней, таких просторных, навязчивых и пустых.

Пустых. Но не той пустотностью благого... ...благого смысла, что вопросы мечет.

...

...

Иду. Иду свободно.

Час мой пришёл.

Я понял всё: как движется Вселенная, куда движусь я в её объятьях.

Но куда движутся остальные?

Хватаюсь за голову.

Плачу.

Всем конец.

Они движутся не туда.

Но куда иду я?

Иду. Иду свободно.

Иду к своему концу в столкновении с другими. Они не туда идут. Они исповедуют не жизненное. И результата не будет. Я им так и кричу. Они не слышат набивая свои желудки. Слава Богу хоть траву не едят. Не съедобная. Для коров.

Счастье; трава продолжает расти.

...

...

Простота рассыпается повсюду.

Я живу.

Но идут сложности, наворачиваются проблемы.

Я сопротивляюсь, лечу к лучшему.

Полёт мой останавливают мысли о конце света.

Я замираю.

Неужели всё кончится?

Замрёт.

Человечества не будет.

Я растоптан. Мне не жить в покое.

Душа трепещет.

Всё.

Я не могу рассыпаться простотой.

Лоб в напряжении.

"Расслабься" - говорю я себе. Расслабься и делай своё дело.

Я расслабляюсь. Впереди - неизвестность.

...

...

Я - летящий и поющий.

До каких пор?

Не знаю. Но живу я теперь и сейчас.

И расцветаю.

И разбегаюсь на все стороны света, сохраняя ту целостную гордость и уважение к единственному, который живёт в моих глубинах и толкает в нужном направлении.

И мне ничего не страшно.

Летящий я или шагающий на край света...

Свет - во мне.

Он поёт.

Он единственный.

Он смотрит из моих глубин в мои же движения.

И всё во мне раскрывает крылья.

И я, летящий и поющий.

И я - тот, танцующий над пропастью.

Смерть отступает.

Отступает всё.

Я - единственный и божественный.

Я хочу жить; хочу и не хочу одновременно.

Потому и летящий.

Потому и поющий.

...

...

Боль.

Что выше её?

То ИНОЕ, что расцветает в тишине.

Тогда всё угасает. Боль тоже угасает.

И танец идёт из глубин души.

И всё прекращает быть.

Но боль...

Она возвращается...

Жду, когда она сменится Высшим; когда ожидание растворится и исчезнет в тишине.

...

...

Я - свободный.

Ложу руки себе на плечи.

Отказываюсь от людей, от их иллюзий.

Иду свободно и просто лугами и горами.

Знаю.

Мне конец.

Но с ними я не хочу. С ними будет тоже конец. Но чуть-чуть позже.

Подымаю глаза к небу и лечу в ту бесконечную синеву.

Знаю.

Там я пропаду.

Но с людьми я пропаду так или иначе. Они в иллюзиях.

...

...

Мы свободны, когда покончили с собой мелочным.

Теперь можно и лететь.

Куда?

В небеса. Охватывать их своим чувством безмерности.

Мы свободны, когда покончили с собой мелочным.

...

...

Бездонное Небо.

И... океан.

Бездонное всё.

Я один, словно щепка.

Куда мне пристать? И к каким берегам?

Чтоб не исчезнуть навеки...

Не знаю.

Люди не приняли?

Нет.

Я говорю всё не то, что им надо.

Я - лишь один.

Мне умирать.

Им?

Им умирать всем ведь тоже.

Я начертил путь спасенья. Им без меня всем не жить, ну не жить!

...

...

Где-то в глубинах сердца.

Где-то в глубинах меня

Кочуют покой и нега; там мыслям совсем нет места.

Мысли потом нахлынут -

О жизни, о всех проблемах.

Потом проблемы исчезнут.

Придёт ненадолго иное.

Иное от жизни нашей, суетной и мелочной очень.

Не знаю, как всё вмещаю -

Хорошее и плохое.

Плохое задавлено, правда.

Человечность сияет вовсю.

...

...

Я состою из молекул, атомов, квантов, света, магнитного поля.

Я - машина, детали которой изнашиваются.

Однажды эта машина прекратит своё существование.

После неё останется кое-что, продукты её усилий, продукты её деяний. Эти продукты распадутся на молекулы, атомы, кванты, свет, магнитное поле.

Но... я состою из молекул, атомов, квантов, света, магнитного поля.

Я.

Я однажды взбеленюсь такому положению вещей. И не буду затихать до конца своих дней, производя всё время что-то новое, и новое.

Я - одинокий бизон в пустыне человеческих душ.

...

...

Всё уходит. Земля из-под ног. Небо уносится куда-то в свои глубины. Только я - никуда. Стою, словно гора, скала. Непоколебимый; Вечный. Непоколебимый в своих принципах; Вечных принципах, неизменных. Остаюсь собой. Остаюсь собой в своих принципах. И ко мне приходит то Высшее, то Иное, которое называют жизнью Вечной.

...

...

Загружаем мозги из Интернета. Дребеденью. Всякой всячиной загружаем.

Впрочем. Вся наша жизнь такая. Несущественная. Не говорящая о главном.

Нет, нет. В Интернете мелькает и важное.

Но... оно утопает в мелочном.

Это значит, что нас ничего хорошего не ждёт.

А значит, и конец плачевный.

...

...

Люди, люди... Что вы творите?

Как посмотришь фейсбук - жуть одна.

Ни о чём, ни о чём говорите.

А на мне что - тоже вина?

Оттого, что не даю по мозгам?

Я сам по себе, просто сам.

Слаб. Я физически слаб.

Но не раб. Я свободен, не раб.

Говорю, как не надо. И что?

Меня ставят совсем ни во что.

...

...

Что я в этом мире? Что?

Кусок тишины святой.

Кусок тишины без слов; непонятый, ну никем.

Смотрел я в глубины себя. А там без конца, без конца...

Другие не поняли, нет; не пел, не плясал, не кричал. Совсем не пиарился, нет.

И как же понять?

Никак!

В себя заглянуть, в себя.

Но то страшновато для них.

...

...

Я однажды тебе не скажу ничего.

Нас не будет.

Астероид покончит со всем.

Споров не будет о прошлом.

Будущим некому будет жить.

Время теряли в борьбе -

Друг с другом, со всем окруженьем.

Мы - мелкие люди; в мелочной жизни застряли.

И вот результат!

Астероид покончит однажды.

...

...

Я один.

Я один такой.

Возжелал людям вечной жизни.

И теряю всё время достаток.

Мне за это никто не платит.

За слова, за деяния. Впрочем, дал однажды мне ломаный грош человек. Нищий он; ему мало дают.

Я один.

Я один такой.

Мне за благо для всех не дают.

...

...

Ничего.

Пустота.

Пустота.

Нету мыслей, образов, схем.

Только вижу я всё... и сразу.

Мне о чём говорить?

Ни о чём?

Обо всём?

Нет! О главном! Что Солнце померкнет. И исчезнет. Исчезнут люди.

Не о том ли моё ничто?

Не о том ли пустота? Скажи.

Ты не скажешь. Ты промолчишь.

Мы все жили не так, не так.

Хорохорились и пиарились.

Из себя что-то строили, строили...

Надо строить из этого мира тот каркас для всех нас, для всех.

Путин бункер построил себе.

А для нас? Для всех нас? Ничего.

Вместе с бункером мы все уйдём в никуда, растворимся, исчезнем. Словно солнце, которое светит, что над нами пока висит.

Мы - с мирами.

Но мы и одни. Так ранимы огнём и льдом.

Защитить не желаем? Умрём!

...

...

Есть небесная звезда "Стивенсон 2-18". Она в десять миллиардов раз больше Солнца.

Если представить, что звезда в десять раз больше Солнца то уже будешь ошеломлён. Это огромная звезда. В десять раз больше Солнца.

А тут в десять миллиардов раз больше Солнца.

Здесь становишься в тупик и понимаешь, насколько мал человек, насколько мало человечество, насколько невозможен путь переустройства Вселенной для своего выживания.

Может, оттого человечество чувствует свою гибель в будущем и не заморачивается проблемой спасения, развивая космонавтику.

А впрочем, ничем это человечество не заморачивается. Оно находится на уровне животного стада со всей своей культурой. Животное не заглядывает в будущее, живёт инстинктами.

Человек может заглянуть в это будущее в силу своей природы, предвидеть его при помощи таких инструментов, как наука и культура. Но... что-то менять радикально он не собирается. Он остаётся на стадии животного состояния. На момент 2021 года человек - это слегка развитое животное.

...

...

Жизнь, жизнь... Куда уйдёт?

В неизвестность какую-то канет.

Поначалу она поёт.

А потом - омертвелой станет.

Непонятно, зачем живём...

Непонятно, кому поём...

Солнцу? Всем сожжённым лучами лугам?

Этим сущим людским врагам?

Всё от страха мы им поём.

Прозябая, так и живём.

Непонятно, зачем живём.

Солнце погаснет, уйдёт, умрёт...

Непонятно, зачем живём.

Солнце погаснет, уйдёт, умрёт.

На лугах зелень всю сотрёт.

Человек! Где ты, где? Ну, где?

Поклонялся Божьей бороде.

...

...

Люди, люди... Что вы творите?

Забиваете гвозди пилой.

Ни о чём, ни о чём говорите,

Распластавшись порой под сосной.

Потом эту сосну вы спилили.

Здесь пила точно в дело пошла.

Вы живое, живое убили.

От вас жизнь живая ушла.

Без неё вам не жить, нет не жить.

Придёт время - начнёте тужить.

А потом? А потом ворожить.

Что там в будущем? Как бы прожить.

Как бы в будущем жизнь прожить?

Без деревьев не жить, ну не жить.

...

...

Иду свободно.

Гляжу в небеса.

Там - без конца.

За что же зацепиться?

А надо ли?

Иду свободно. Все идут свободно. Куда?

Поворачиваю в другую сторону. Почуял, что там пропасть, яма.

Кричу всем про яму, кричу о пропасти.

Мой крик разбивается вдребезги.

Они слишком увлечены своей свободой.

Конец. Всем конец!

А я?

Я один - ничто. Мне конец тоже.

...

...

Я плыву в небесах.

Сердце обрывается, хочет к земле.

Но меня зовёт будущее.

Знаю, всё умрёт.

Я кричу: "Надо жить! Надо жить!"

Всё просто.

Мне надо восставать, восставать против всех.

И я это делаю.

Уже не плыву в облаках.

Воюю.

Спасенье!

О, спасенье!

Ради тебя, спасенье, отверг всякое счастье!

...

...

Тихий час.

Тишина наступает однажды...

Покрывает все сферы... ...всё...

Сферы Космоса... ...сферы Вселенных... сколько ни было б их на свете...

Свет покрывает тоже -

Тьму ночную,

Огонь и воду.

Тишина покрывает счастье в бесполезной игре видений. Они чахнут и исчезают.

Тишина всеобъемлет свободу в тех просторах начальных пустот. Те пустоты рождают всё, что лишь может пробиться к новой, той живучей прохладе во мне. Всё же не могу забыть о друзьях и братьях, об отцах, матерях и сёстрах, не успевших ту тишь обнять.

В помощь им - те усилья во благо.

...

...

Я, может быть, не узнаю.

Человечеству будет конец.

Точно.

Я не узнаю.

Меня ведь не будет на свете.

Пускай бы я был.

Ну и что же?

Я средь людей.

Как узнать?

Мне б - на другую планету.

Со стороны посмотреть.

Ну, любопытство.

Зачем?

Что есть во благо; не знаем.

...

...

Всё идёт...

Всё плывёт куда-то...

Куда?

В бесконечность.

И я иду, и не могу восставать, окружённый огнём и льдом.

Погибать?

Там, в моих глубинах, что-то обрывается.

И я - свободен.

В полёте.

Всё идёт своим путём.

А я - своим.

...

...

Всё куда-то летит.

И я лечу.

Разобьюсь!

Ох, не знаю, не знаю...

Но... живу.

Живу полнотой.

А что ещё?

Ничего не надо.

Живу полнотой.

Прочь воспоминания.

Прочь схемы о будущем.

Всё тает, растворяется.

Живу полнотой.

О будущем порой всё же задумываюсь.

Если его не будет, то и смысла никакого нет.

...

...

Я горд, что пошёл против всех.

Конец.

Я это знаю. Пошёл против всех. Конец.

Но я - свободен. Освободился от того камня, который лежал в моих глубинах.

Теперь я иду свободно, прямо, как будто лечу в небо.

Знаю. Это ненадолго.

Против всех не пойдёшь.

Но они - неправы.

Я так думаю.

Я горд.

Не жду конца.

Что будет - то будет.

Я иду свободно. Прямо - как лечу.

...

...

Этот час; этот час отчасти

Тишиной, тишиной объят.

Я в порывах, порывах страсти

До основы, до самой - смят.

Всё ж взойдёт тишина сполна.

Восстановит опять она.

...

...

Этот час, говорящий нам:

"Ты - не сам".

Этот свет, говорящий день:

"Будет тень.

Вместе нам побеждать и жить -

Не тужить".

Тень уходит, когда дружить,

Всем дружить.

Во Вселенной мы лишь одни,

Лишь одни.

Уменьшаются наши дни,

Наши дни!

...

...

Мне однажды придётся уйти,

С этой жизнью совсем распрощаться.

Что такого мне надо найти,

Чтоб вовеки, вовеки остаться?

Ничего, ничего не нашёл.

И однажды мне крикнут: "Ушёл!"

...

...

Мы не знаем, что будет с нами

Через тысячу тысяч лет.

Катастрофы - не за горами,

И когда-то потухнет свет.

Свет искусственно делать придётся.

А для этого время найдётся?

Или всем погибать впотьмах,

На себя нагоняя страх?

...

...

Ошибки прошлого куда-то ушли из памяти. Живу своими достижениями в будущем.

Совершенствуюсь.

Никаких волнений в душе. Для этого я слишком свободен, чтобы волноваться.

Нет страха, ибо внутри - какая-то сила.

Проблем нет, ибо меня окутывает счастье.

Я верен тому лучшему в себе, которое зовётся ИНОЕ. Но... на моей ли стороне мир людей? Я ведь говорю об ограничениях... ради их же спасения. А это надо понимать.

...

...

Что моя жизнь? Пропасть? Расчленение сгустка сердца? Или погоня за чем-то неясным...

Снова я говорю о прадавнем. Когда небо ещё сияло, травы буйно росли в округе, когда мы молодыми были и, весельем наполнив разум, бултыхались в волнах голубых, ни о чём прокричав друг другу.

Что та жизнь?

Она - для всех.

А это уже о чём-то.

Здесь уже смысл.

...

...

И не знаю я,

Кем я буду,

Чем я буду,

Зачем живу.

Не гадаю я,

Не гадаю,

Весь исполненный

Наяву.


...

...

Чёрный час, говорящий мне:

"Нет весне!"

Светлый час, говорящий нам:

"Ты - не сам.

Если сам - пропадёшь, умрёшь

Весь умрёшь.

Не согласен? То, значит, врёшь,

Значит, врёшь.

Вместе мы можем устоять,

Устоять.

Миром этим хоть как играть,

Но играть!"

...

...

Ах, берём все мы больше.

Берём без нужды,

Продлевая всё дольше

Состоянье вражды.

...

...

"Уходит. Всё уходит.

Куда-то уходит всё.

Ничто лишь тебя находит.

Ничто - лишь твоё житьё".

Так будет с тобою когда-то.

Неотвратимо всё то.

Не платина то, не злато.

То будет - ничто, ничто.

...

...

На дрова я пилил леса.

Да! Пилил!

А теперь я совсем без сил.

Да! Без сил!

...

...

Мне прозреть бы хоть раз однажды.

Посмотреть на весь мир - не так.

Заблуждался я в жизни дважды.

Получил я болезнь: рак!

...

...

Я не знаю, что будет с нами.

Как то Небо закончит нас.

А кончина - не за горами.

Праздно всё так у нас сейчас.

Оттого-то и будет конец.

Праздно жил - потому и венец.

...

...

Я однажды пойду, пройду...

Посмотрю всё вокруг! Что будет?

Будет пепел. И будет мрак.

Звёзды неба, большие очень, наступают. И сколько сил надо людям, чтоб ими владеть?

Но не думают люди о том.

Всё интриги плетут меж собой.

...

...

Можем мы говорить обо всём.

Нету в принципе темы запретной.

Мои речи - лишь только о том,

Как не сделать всю землю бездетной.

...

...

Звёзды большие, большие,

В тысячи раз больше Солнца.

Движутся все - непонятно куда.

Нас не зацепят? Не знаю.

Может быть, всё. Только мы не должны рук опускать. Что-то делать надо всё время. Себя насаждать. Всё для себя устроить.

...

...

Я напишу не то. Я напишу не так. Не так, как хотят другие. Просто конец нам настанет. И надо на что-то решаться.

Драться за лучшую жизнь. Против невзгод, невзгод...

Выжил ли я из ума?

Об этом никто не скажет.

И я не скажу. Не знаю.

Но это - моё прозренье.

И будет всё так, как есть.

Для жизни всё будет жить.

...

...

В чём смысл моей жизни?

Спасти человечество!

Хе!

Популист?

Демагог?

Не знаю!

Хочу чтобы человечество не исчезло!

Но почему я этого хочу?

А это желание - в связи с собственным эгоизмом. Ведь тогда не исчезнут и мои следы; не исчезнет то, что я сотворял.

Но насколько нужно человечеству то, что я сотворял? Может, как раз через продукты моего творчества оно и исчезнет, это человечество? Ведь я столько творил бессознательно, не отдавая себе отчёт.

Например, изобретал новые виды ядерных ракет, чтобы отклонять приближающиеся к земле метеориты и астероиды. А ведь это, мной изобретённое оружие, человечество может повернуть и против себя, против каких-либо народов на земле.

Это - как история с ножом.

Нож изобретён. Им можно хлеб резать, а можно шпырять и убивать людей.

Хе, хе!

Вот я и попался - со своими желаниями спасти человечество.

Неизвестно, куда всё повернёт.

Ладно я...

Но люди!

Они очень подозрительные. Они могут воспользоваться моими творениями не по назначению. Человечество может прикончить само себя.

...

...

Может быть, снова нам светит

То, что не так совсем?

И не туда вовсе метит,

А лишь на погибель всем.

Кто может знать, что будет?

Будем ножом убивать?

Жизнь ведь тогда убудет.

Жизнь ножом - защищать!

Резать им мирно торты,

А не шпырять в животы.


WRITING 2021. ╤╤


...

...

The roof is leaking.

And what to do I know.

Сollect money. And block it.

We'll have to cover the whole world. From bad weather. From disasters...

Yes I know.

This work is the foundation of everything.

I am not discouraged.

Disasters await us.

I know it all. I'm getting ready. We live.

...

...


ЗМ╤СТ


ПЕРЕДМОВА 3


ПИСЬМО 2021. БЕРЕЗЕНЬ.╤╤ 4


ПИСЬМО 2021.╤╤ 437


WRITING 2021.╤╤ 488


Л╕тературно-художн╓ видання


МУРАШК╤Н Михайло Георг╕йович


ЗАПИСИ 2021 РОКУ: ЧАСТИНА ДРУГА


Укра╖нською, рос╕йською ╕ англ╕йською мовами


В╕дпов╕дальний за випуск Г. М. Гарченко


П╕дписано до друку 20.12.2021. Формат 60x84 1/16.

Пап╕р офсетний. Друк офсетний. Ум. друк. арк. 28,60.

Обл.-вид. арк. 22,00. Тираж 50 прим. Замовлення. N 12/201.


Видавець ╕ вигот╕вник ПП "Монолит"


49038, м. Дн╕про, вул. Ярослава Мудрого, 56. E-mail: monolit97@i.ua


Св╕доцтво про внесення до Державного ре╓стру

ДК N 273 в╕д 08.12.2000.


Мурашкiн М.Г.

М 91 Записи 2021 року: частина друга / М.Г. Мурашкiн. - Днiпро: Монолит, 2021. - 492 с.

ISBN 978-617-7369-75-1

Книга "Записи 2021 року: частина друга" Михайла Георг╕йовича Мурашк╕на говорить про ф╕лософ╕ю, про науку. В н╕й м╕стятся думки про ф╕лософ╕ю науки. У 2021 роц╕ розглядались иде╖ ф╕лософ╕╖, ╕де╖ гуман╕тарних наук. В загалом, в книз╕ ╓ торкання до багатьох напрямк╕в культури. Тут ╕ ф╕лософ╕я ╕ наука ╕ художн╓ бачення св╕ту. Тому ця книга буде корисна широкому колу читач╕в.


УДК 081


Зв'язок з автором здiйсню╓ться через електронну пошту:

Е-mail: michailmurashkin@gmail.com

Е-mail: murashkin.mykhailo@pgasa.dp.ua

Додаткова iнформацiя в ╤нтернетi:

1) michailmurashkinbooks.blogspot.com [або: Издания Михаила Мурашкина]

2) http: // samlib.ru/m/murashkin_m_g/ [або: Мурашкин Михаил Георгиевич - Lib.ru: Журнал "Самиздат"]

3) murashkin.jimdo.com [або: Записи Мурашкина]

4) mgmurashkin.jimdo.com

5) murashkinmg.narod.ru


362