# Картер Нік 84-112 Збірник Кіллмайстер Ніка Картера

Ник Картер

Картер Нік 84-112 Збірник Кіллмайстер Ніка Картера


Картер Нік


84-112 Збірка Кіллмайстер Ніка Картера


84. Пекінське досьє http://flibusta.is/b/690087/read

85. Жах льодового терору http://flibusta.is/b/691313/read

91. Змова N3 http://flibusta.is/b/699347/read

97. Підроблений агент http://flibusta.is/b/700356/read

100. Контракт Катманду http://flibusta.is/b/701133/read

103. Зв'язок зеленого вовка http://flibusta.is/b/702474/read

104. Повідомлення: Нафта 74-2 http://flibusta.is/b/703119/read

110. Катастрофа на "Вулкані" http://flibusta.is/b/704739/read

111. Високий дохід у смерті http://flibusta.is/b/705314/read

112. Змова проти Ніхов'єва http://flibusta.is/b/706384/read


Нік Картер


Пекінське досьє


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: The Peking Dossier


Перша глава


Я не звернув особливої уваги на заголовок. Там говорилося щось про застреленого сенатора.


Я поклав монету на блискучий прилавок газетного кіоску в Волдорфі. Мабуть, їм знадобилася година, щоб зробити його таким блискучим. "Поки ви це робите, - сказав я дівчині за прилавком, - я хотів би пачку Lucky Strike".


Вона нахилилася і оглянула полицю внизу. Мені дуже сподобалося те, що сталося, коли вона нахилилася. Я додав півдолара.


- Ні, ні, - сказала вона. «Цигарки сімдесят п'ять.


Я глянув на неї. "Цін Нью-Йорка достатньо, щоб змусити нас кинути палити", - сказав я.


Вона подарувала мені свою посмішку.


— Все гаразд, — сказав я, кидаючи ще чвертку на прилавок. Нік Картер, останній із великих марнотратів.


Я побачив своє відображення у дзеркалі у вестибюлі. Мені завжди здавалося, що я виглядаю саме тим, ким я є. Таємний агент. Я надто високий і злий, щоб влізти в елегантний діловий костюм. Крім того, я також виглядаю так, ніби надто довго гуляв за вітром та негодою. Маленькі дівчатка називають таке обличчя "старим". Великі дівчатка називають це «багато пережили». Я думаю, що це просто зморшки, а решта мене не турбує.


Я глянув на годинник. 1:50. Я прибув рано. Хоук хотів, щоб я зустрівся з кимось із AX, щоб той проінструктував мене про якусь надзвичайну ситуацію. Він надіслав би мені дівчину. Руда. Вона спитала б, чи знаю я, як пройти до ресторану «Вежа». А у Нью-Йорку немає такого ресторану.


Я підійшов до одного з великих м'яких крісел у залі очікування — поряд з ним стояла попільничка. Я витратив останню упаковку моєї спеціальної марки та забув замовити ще. Але Лакі Страйк також був нічого. Я відкрив газету.


«Вчора пізно ввечері в ексклюзивному казино «Гренада» в Нассау сенатора Джона В. Сейбрука, голову Комітету з військових справ, застрелили високих нападників у фракі. За словами очевидців, сенатор щойно виграв пару разів, граючи в Блек Джек, коли гравець поруч із ним із криком «чит» вихопив пістолет і двічі вистрілив у нього. Місцева поліція помістила підозрюваного під варту. Попереднє психіатричне висновок вказує на те, що ця людина, Чен-лі Браун, психічно неврівноважена. Максимальна ставка за столом складала два долари».


Я глянув на картинку. Чен-лі Браун зовсім не виглядав психічно неврівноваженим. Він більше був схожий на кота, який щойно з'їв канарку. Вузькі азіатські очі на широкому твердому обличчі. Рот скривився у злісному сміху. Я знову глянув на фото. Щось мене турбувало. Щось на зразок тих двох картинок поряд: знайди помилку.


«Вибачте, а не підкажете, як пройти до ресторану «Вежа»?»


Зовсім руда. Густі хмари мідного кольору навколо красиві обличчя. Обличчя, яке, здавалося, було суцільно очима. Очі, які здавалися повністю кольоровими. Зелені, коричневі, червонувато-коричневі. На ній був якийсь військовий костюм. Просто Форт-Нокс: тут захована золота копальня.


Я сказав. - "Вежа?" 'ніколи про нього не чув.' Я повинен був сказати це, і я сказав це як ідеальний актор.


'Ні?' — сказала вона, морщачи милі зморшки на милому лобі. — Може, ви маєте на увазі готель «Вежа»? Це також було частиною мого тексту.


'О ні. Як безглуздо, га? Я збиралася зустрітися з друзями та подумала, що вони сказали ресторан «Вежа». Вона й сама була чудовою актрисою.


— Знаєш що, — голосно сказав я, щоб усі, кому це може бути цікаво, почули. — Тримаю парі, у барі є телефонна книга. Ми знайдемо всі ресторани, в назвах яких є слово «Вежа».


"Це може зайняти кілька годин", - сказала вона.


- Я знаю, - сказав я.


Ми знайшли темний куток. Я замовив бурбон, вона шеррі. Леді була леді. 'Що ж?' Я сказав це, коли офіціант приніс наші напої. Не те, щоб я так поспішав приступити до справи.


Вона запитала. — Ти вже читав газету? Так вона хотіла дістатися до суті.


Я знизав плечима. "Тільки першу смугу".


Вона кивнула головою. Ось про що я хотіла поговорити.


— Ви маєте на увазі сенатора Сейбрука?


'Не зовсім. Насправді я мала на увазі Ченлі Брауна.


— Це пов'язано з ним?


«Ммммм. Частково.


Всемогутній Бог. Ще одна дівчина, яка любить грати у ігри. Тільки я взагалі не люблю гри, як і дівчат, які грають у них. Я зробив ковток бурбона і почав чекати.


Я не намагаюся тебе розіграти... це просто біса... — вона підшукала відповідне слово, — ... чорт забирай... ну, «складно» — не зовсім те слово». Вона потяглася до своєї сумочки на дивані поруч із нею.


- Ви пам'ятаєте, як помер сенатор Мортон?


Я перевірив свою пам'ять. «Це було місяці три-чотири тому. Авіакатастрофа, чи не так?


Вона кивнула головою. "Приватний літак. Пілот не вижив.


'Що ж?'


'Що ж.' Вона відкрила сумочку і дістала вирізку зі старої газети. — Це був пілот, — сказала вона. Навіть у тьмяному світлі я зрозумів, що вона мала на увазі. - Чен-лі Браун, - сказав я.


Вона похитала головою. 'Ні ні. Чарльз Брайс.


Я знову вивчив фото. Це справді було обличчя Чен-лі. "Якщо це так, то всі ці китайці схожі один на одного, і я не можу зрозуміти цю історію".


Вона майже засміялася. «Можливо це єдине пояснення. Але це не може бути та сама людина, тому що, - вона зробила паузу, - тому що Чарльз Брайс мертвий. Вона відкинулася назад і почала чекати, коли вибухне бомба.


'Двійнята?'


— Як щодо трійнят? Вона знову полізла до сумочки і дістала фотографію. Вона була із секретної справи AX. Я дізнався про почерк Хендерсона. На ній було написано "Лао Цзен". Фотографія була великою, чіткою. Точніше, ніж фотографія з вирізки зі старої газети, і чіткіше, ніж знімок із сьогоднішньої газети. Безперечно, це знову було те саме обличчя. Поблизу воно виглядало старшим, але обличчя залишилося тим самим. Тепер я зрозумів, що раніше здавалося мені дивним. Посередині чола була бородавка. На менш чітких фотографіях вона виглядала як одна з цих намальованих плям знака індійської касти. За винятком того, що це була справжня бородавка. Точніше, три бородавки. Прямо серед трьох різних лобів. Статистично неможливо, навіть якщо це була трійня. Чен-лі Браун, Чарльз Брайс і Лао Цзен повинні були бути однією і тією ж людиною. Але якби цей Чарльз Брайс не воскрес із мертвих, це було б неможливо.


Хто такий Лао Цзен?


«Головний агент KAN. Так от воно що; КAN стояв за цим. Азіатський загін убивць. Вільна федерація китайців, камбоджійців, лаосців, в'єтнамців та всіх, хто думає, що США – корінь усіх їхніх проблем. Що б це слово не означало для них, для нас воно означало "Американцям зараз переріжуть горлянку". Тому що KAN переважно займався цим.


Я глянув на дівчину. Вона дивилася у свою склянку, ніби намагаючись зазирнути у майбутнє. "Лао Цзен має ступінь М1", - сказала вона.


Вбивця першого класу. Якби я зіткнувся з цим Лао Цзеном, я зустрів би рівного. Вона дивилася на мене очима, сповненими страху. Я дозволив її погляду прямувати прямо на мене. Я хотів зберегти цей вираз у її очах. Це була перша ознака м'якості, яку я побачив з моменту нашої зустрічі. Чарівна кваплива дівчина у вестибюлі перетворилася на суворо ділову жінку, як тільки ми залишилися самі в темному барі. Я не зовсім хочу поводитися як Дон Жуан, але зазвичай буває навпаки. Погляд перетворився на моргання, і тепер настала моя черга перейти до справи. Я відчував, що вона не сприймала речі надто легковажно.


- Лао Цзен, - коротко сказав я, - де він зараз?


Емоції у її очах зникли, як повільне зникнення телевізійного зображення. — Ми не знаємо, — повільно сказала вона. — Де він зазвичай буває?


Вона зітхнула і знизала плечима. — Ми також не знаємо. Китай? Індокитай? Близько п'яти років тому ми втратили слід. Він може бути будь-де.


Я поліз у кишеню за цигаркою. Мабуть, я залишив їх у вестибюлі.


Вона глянула на мене і посміхнулася. - Ти залишив їх у вестибюлі. Вона витягла із сумочки свою пачку.


Я взяв одну з неї, з фільтром, і запалив її теж. На щастя, вона не належала до останнього покоління, з тих, кого подібні речі ображають. Назвіть мене старомодним, але я переконаний в одному: жінка може виявляти агресію лише у ліжку.


- А тепер, - сказав я, - у чому моє завдання.


- Так, - сказала вона. "Тепер це ваше завдання".


«Хок уявляє, що хтось спробує витягти Чен-лі із в'язниці. Хто б це не був, він може стати ключем до цього». Вона невизначено вказала на повітря. «Ну, — сказала вона, — це, мабуть, політична змова».


- Скажи, давай. Мабуть, це жарт. Два сенатори були вбиті двома китайцями, які виглядають однаково, але не є однією і тією ж людиною, і вони також виявляються двійниками високопоставленого агента КАН, і ви вважаєте, що це політична змова.


Вона запитливо подивилася на мене. — Як би ви тоді назвали?


«Я хотів би назвати це науково-фантастичним сюжетом».


Якийсь час вона дивилася на мене, а потім засміялася. "Вони не казали мені, що ти такий смішний", - сказала вона.


«Я зовсім не намагаюся бути кумедним. Схоже, це робота для Джона Бруннера чи ще когось. Я тут лише для роботи м'язами».


- Мммм, - сказала вона, злизуючи сарказм з губ. Якщо це мало статися знову, я сподівався, що вона дозволить мені зробити це. «М'язи, – сказала вона, – є необхідною умовою. Ті хлопці, які хочуть дістатися Чень-лі, не робитимуть це зі зброєю». Вона зробила ковток свого напою. Декілька офісних блазнів віддалік дивилися на неї без надії в очах. Я прикинув, що зможу продати своє місце за сорок-п'ятдесят тисяч доларів.


А щодо мізків, — сказала вона, — ви не були б живі, якби у вас їх не було. Я не думаю, що n в N-3 не означає нуль.


- Точно, - сказав я. 'Я геній. Але я завжди думав, що ти пишеш "нуль" через "н", а не через "0". Її похвала мене розлютила. Я точно не знаю, чому. Вона також більше нічого не знала і змінила тему. «Гар Кантор уже чекає на нас у Нассау. Ми зв'яжемося з ним, як тільки дістанемося туди».


'Ми?' Вийшло різкіше, ніж я планував. Поки що. Я не люблю працювати із жінками. Грати так. Працювати не дуже. Коли мені важко, я терплю поряд лише одну жінку: Вільгельміну. Мій славний пістолет 9мм Люгер.


— О, ні, — сказав я. «Цього не станеться. Крім того, якщо м'язи на першому місці, то ви не одна з них. У тебе цього замало. Вона різко сіла. У її очах був гнів. "Не те, щоб я вважав це недоліком, - додав я, - просто мені не подобаються м'язисті тітоньки".


— Значить, я лише худа тітка, яка тільки заважає?


Я глянув на неї. — Я б взагалі не назвав тебе худим.


Вона не сприйняла це як дружнє зауваження. Вона зробила обличчя шкільної вчительки. «Ну, містере Картер, схоже, штаб хоче, щоб я брала участь. Окрім іншого, я знаю діалект китайського сое-тоан, і я думаю, що він нам може стати в нагоді.


- У Нассау? Я засміявся.


— У Нассау і, може, ще десь. Вона не сміялася.


Я кивнув головою. 'Я розумію.' Я взагалі не зрозумів цього. Але щось почало до мене доходити. Якою б не була ця змова — змовою з метою убити всіх сенаторів Сполучених Штатів чи ще чимось, — він був роботою Мея. І окрім випадків, коли справа доходила до вбивства, КАН і я не говорили однією мовою. Потім був Лао Цзен. і рано чи пізно слід міг привести до нього. І це може бути будь-де. У Китаї, Індокитаї може бути. Так що було більш ніж ймовірно, що мені знадобляться її знання.


— Коли ми їдемо?


«У чотири тридцять». У неї з'явилися два квитки на літак першого класу. — Я приготувала нам номер на Райському острові.


Таким чином, ми ділили б і роботу по дому, і постіль. Я зробив знак офіціанту та заплатив за напої.


"До речі. Як вас звати?"


- Стюарт, - сказала вона. "Лінда Стюарт". Вона зробила паузу. "Місіс Стюарт".


- О, - сказав я. Ну, і що потім? Я не хотів одружитися з нею.


— То хто ж цей щасливчик, містере Стюарт?


'Ти.' Вона вказала на квитки на столі.


Містер та місіс Джон Стюарт Рейс Нью-Йорк - Нассау


— Інші ваші документи в нашому багажі. Посвідчення водія, паспорт і т.д. Все в ім'я містера Джона Стюарта. Я залишила багаж на стійці реєстрації. Поки ви замовляєте таксі, я його заберу. — Решту я розповім тобі в літаку.


Ми, як і раніше, сиділи за столом. Гарний, прохолодний темний кутовий стіл. Я схопив її за зап'ястя і потяг униз. Я сильно потяг, бо знав, що вона не збирається кричати. Я ворухнув передпліччям, і стилет ковзнув мені в руку. Я переконався, що вона його бачила. - Добре, Ліндо. Я міцно тримав її за руку. - Я хочу знати ваше ім'я. Мені потрібне твоє посвідчення особи, і я хочу його зараз же.


Її обличчя побіліло, а очі потемніли. Вона прикусила нижню губу і подивилась униз. Не кажучи жодного слова, вона схопила сумку. «О ні, люба, я зроблю це сам».


Не відриваючи очей від її обличчя, я взяв у неї сумку та вільною рукою обшукав вміст. Ключі, пудрениця, помада, гаманець. Був також пістолет, який я миттю побачив. Акуратний .22. Я поклав його до кишені. Небагато повозившись, я знайшов те, що шукав: перову ручку.


Я поклав її на стіл і витяг із футляра. Міцно тримаючи її, я розшифрував код. Тара Беннет. Вік двадцять вісім років. Руде волосся. Зелені очі.' Тож офіційно її очі були зеленими. «ІДАКС-20. Клас Р.' Вона працювала у науковому відділі та була надзвичайно надійна. Поки я читав, вона вивчала моє обличчя. Вона знала, що я читаю, але все одно виглядала враженою.


- Добре, прибери це. Я вказав на ручку. Я не відпустив її, коли вона прибрала її.


- Тепер ти мені довіряєш? Її голос все ще був надто тремтячим для сарказму.


— Я ніколи не питав тебе, Таро, — сказав я.


Вона подивилася на мене з подивом. — То навіщо все це було добре?


- Нічого хорошого, - сказав я. «Просто коли я працюю з жінкою, мені зручніше знати, що я не працюю на неї. Я не був певен, чи ти знав про це.


Я пішов до виходу. Вона взяла свої речі і мовчки пішла за мною. Коли ми пройшли вестибюль, я повернувся до неї. «Скажіть швейцару, щоби викликав таксі. Я зустріну вас біля вхідних дверей за кілька хвилин».


Вона опустила офіційно зелені очі та пішла.


- Дві пачки "Лаки страйк", - сказав я. Тепер я жив на витратах містера Джона Стюарта.


Дівчина за прилавком деякий час дивилася на мене, а потім простягла обидві пачки. Вона похитала головою.


І спитала. - 'Хто ти такий?' — Якийсь мазохіст?


Розділ 2


Якщо ви хочете знати, чому я це роблю, дозвольте мені сказати вам, що я роблю це не через гроші. Якщо ви були безробітним протягом шести місяців попереднього року, ви, ймовірно, заробили більше, ніж я; І це не рахуючи вашої допомоги з безробіття. Якщо ви хочете знати, чому я це роблю, то я маю сказати вам, що справжня причина - патріотизм. Звісно, це завжди може бути правдою. Але якщо ви посадите мене на лаву підсудних і захочете правди і нічого крім правди, я мушу додати, що в Нассау було 40 градусів, і я зараз був на пляжі з рожевим піском поряд з одним з найкращих тіл в одному з найкрихітніших бікіні у світі . Ця дівчина мала все. Аж до її апендикса. Тара Беннет була чудово складена. Один метр сімдесят п'ять; кремове тіло. Половина з якого були ноги ... Вона була чи не найкрасивішою дівчиною, на якій я колись зупиняв свій погляд. І в мене було таке почуття, що якщо я правильно розіграю свої карти, то не тільки мої очі на ній зупинятимуться.


Як то кажуть, це пішло на користь. Але я не думаю, що це зробило мене менш патріотичним. Напередодні ввечері я отримав повідомлення від Гара Кантора, в якому говорилося: "Не опускайте голову, все спокійно". Він сказав мені, що зв'яжеться зі мною, коли настане час. До того часу ми просто мали поводитися як звичайна американська пара у відпустці. Це означає, якби я це робив, що поки ми їли, нам не дозволялося говорити ні про що, окрім як – вголос – про те, чи можна купатися чи ні.


Я залишив Тару в номері, нагадавши собі, що вона Лінда, а я містер Джон Стюарт і вийшов, щоб зробити хороший знімок. Я ненавиджу острівні напої, і острівні бармени шанували мене за це. Це безкоштовна порада: замовте карибський слінг, і вони вас ігноруватимуть. Замовте чистий віскі, і вони нададуть вам усю необхідну інформацію.


Я хотів дізнатися місцеву думку про стрілянину. Я одержав те, що хотів. Інсайдери стверджували, що це був лише брудний бізнес. Чень-лі був не з острова і не був туристом. Принаймні він не був психічно неврівноваженим. Коли він вперше відвідав місто, він дуже розчарувався в ньому, але після цього він просто зник. Було щось брудне.


Коли я повернувся до нашого номера, я не пішов до спальні. Я зняв одяг і ліг спати на диван. Це ще одна безкоштовна порада: ніщо так не заводить жінку, як чоловік, котрий явно не живить до неї апетиту.


Я закурив сигарету і подивився на Тару. Вона спала на пляжі. Мені було цікаво, чи спала вона минулої ночі. Але я не хотів продовжувати цю думку. Це було все, що вона робила, звичайно, це було приємно також.


- Містер Стюарт? Це був посильний готель. Я тримав руку над очима проти сонця. "У гавані є джентльмен, який хоче поговорити з вами". Це буде Гар. Звісно, він хотів уникнути людей у готелі. Я кивнув і пішов за ним. Ми прибули до кінця пляжу з рожевим піском, до початку звивистої кам'янистої стежки. "Ви повинні пройти тут," сказав він. - Ти можеш повернутися тут. Тебе не пропустять через вестибюль у купальнику.


- Дякую, - сказав я.


— Ось цією доріжкою. З іншого боку, є сходи вниз.


Так, - сказав я. Я зрозумів, чому він вагався, але запропонував йому цигарку замість чайових. "Побачимося пізніше", - сказав я, з виглядом відпочиваючого: "Ви отримаєте свої чайові завтра". Ми припускали, що містер Стюарт був дуже щедрою людиною, правда?


Я пішов стежкою, що веде до гавані. Вигляд був унікальним. Далі, там, де острів згинався, височіли зелені тропічні пагорби, оточені вузькою рожевою облямівкою. Зліва від мене була стіна з рожевого каменю з прожилками темно-червоного первоцвіту, як ті відскоки, які виходять, коли на неї кладеш десять жовтувато-коричневих кульок. З іншого боку, приблизно за сім метрів піді мною, лежала вода, що блищала, як сапфір на сонці. Що б це не було, це точно не був коротший шлях. Гавань була ще за триста метрів, і я так і не підійшов ближче.


Якби я не почув гуркіт цього валуна за секунду до того, як він досяг мене, я був би великим плоским млинцем замість Картера близько шести футів у діаметрі. Він не просто впав, його штовхнули. Я побіг і притулився до кам'яної стіни. Валун ударився об стежку і ще більше поринув у воду. Я лишився на місці і прислухався. Хто б це не був, мав перевагу. Він міг спостерігати за мною згори. Мені доводилося дивитися тільки на вузьку стежку та воду на сім метрів нижче. Гострі камені на дні блищали, як гострі зуби в хтивому роті.


'Що ж?' Я почув чийсь шепіт. Не потрібно гарвардської освіти, щоб зрозуміти, що їх двоє. Не те щоб це одкровення мені дуже допомогло. Я буквально стояв спиною до стіни та був голим. Замість зброї я зміг дістати лише пачку цигарок та коробку сірників. Поруч зі мною не було навіть каміння. Я згорнулася калачиком біля стіни. Коли я спускався, мені доводилося йти стежкою. Не через воду, чекаючи, що мене пристрелять.


Інший хлопець, мабуть, кивнув у відповідь, бо до моменту нападу не було чути жодного звуку. Боже мій, він був великим. Одна тонна цегли. Повна тисяча кілограмів. Начебто мене збив танк «Леопард».


Ми зіткнулися на вузькій кам'янистій доріжці, і він врізався в мене руками розміром з стегенця, врізавшись мені в спину. Я не мав сил витримати цей удар. Найкраще, що я зміг зробити, це спробувати чинити опір. Я спробував поставити його на коліно, але він перекинувся і впіймав удар важкими м'язами стегна. Не зовсім нищівний удар.


Я не міг позбутися цього виродка. Він буквально приклеївся до мене як одна велика бочка з клеєм. Він схопився руками за моє горло, і здавалося, що робити не було чого. Моя права рука була затиснута десь під нами. Все, що я міг зробити, це вдарити його пальцями лівої руки по очах. Я не любив це робити, але на такій відстані я навряд чи міг схибити. Я відчув, як щось перетворилося на мармелад під моїми нігтями, і він видав нелюдський звук страху. Він скотився з мене і впав навколішки. Між моїми пальцями просочилась кров. Я знову підвівся.


Перший раунд, але найкраще було ще попереду.


Мій наступний супротивник уже чекав. Він тихо стояв трохи далі стежкою з револьвером 45-го калібру з глушником, спрямованим мені в живіт.


Найкраще він виглядав на Великдень у своєму білому костюмі. біла сорочка і біла краватка. Крім того, було ясно, що він не збирався забруднити його кров'ю. Гарна пара, ці двоє. Цей світловолосий денді з блідими очима і той екс-чемпіон у надважкій вазі. А потім Нік Картер у своїх фіолетових плавках. Тяжко дихаючи, я стояв там, проводячи рукою по глибокому порізу в боці. Екс-чемпіон упав, випередивши мене на кілька ярдів стежкою.


Блондін зробив мені комплімент. — Отже, містере Картер, я бачу, ви розумна людина. Ви, звичайно, знаєте, що було б дуже безглуздо намагатися накинутися на мене?


Він був, напевно, британцем. Слова вирвалися в нього з горла зі знайомим нудотним акцентом.


- Так, звичайно, - сказав я. «Моя мама навчала мене ніколи не сперечатися із озброєною людиною. Якщо він поза досяжністю.


— Дуже шкода, що ти не дозволив цьому валуну впасти на тебе. Було б набагато приємніше. «Американського туриста вбито падаючою скелею». Жодних причіпок, жодних складних питань. Жодного складного плану звільнення від тіла.


— Слухайте, — сказав я. — Я в жодному разі не хочу бути вам тягарем. Чому б нам просто не зробити перерву?


Він засміявся. Точніше, він заржав. Його пістолет, як і раніше, був направлений точно мені в живіт. «Ах, — сказав він, — ви вже залишили мені одне тіло, якого я мушу позбутися. Два тіла дійсно трохи більше проблем.


Я сказав. - Два тіла? Ваш екс-чемпіон не помер. Він просто ніколи більше не зможе вишивати. - Кейн, - він вказав на ще не мертве тіло, - мені більше не треба. Але якщо подумати, — він клацнув пальцями, як професор комедійного кіно в коледжі, — він не має кульового поранення, і його смерть могла бути викликана падінням. Він задоволено посміхнувся. «Я думаю, що Кейн упаде. На ті брудні скелі там під водою.


Його посмішка стала ширшою. Цей гад справді діяв мені на нерви. У моїй професії вбивство входить до кола моїх обов'язків. Я подумав, що було б розумно просто дозволити йому говорити. Це заощадило б час, доки я спробував би зрозуміти, що з ним робити. Єдина проблема полягала в тому, що я поки що нічого не вигадав. Я вже міг уявити газетний репортаж про себе: "Кіллмайстер знищений Хоробрим Дааном". Мені це зовсім не подобалося.


Це була не найгірша ситуація, в якій я був колись, але це ні про що не говорило. Він був за п'ять метрів від мене, і в руці він мав зброю. Він був поза моєю досяжністю, але я був на його прицілі.


Позаду мене стежка йшла прямо, як стріла. Праворуч від мене високі скелі. Вода ліворуч. Між нами сліпий напіввідключений велетень. який міг би убити мене не бачачи, якби зміг. Якби ця куля не потрапила до мене першого. Але, можливо, я таки зможу якось використати цього Кейна. Я мусив подумати про це. Мені потрібен був час.


— І як ви збираєтесь позбутися мого трупа? Я припускаю, що в ньому будуть кульові отвори.


У відповідь він поліз у внутрішню кишеню куртки і витягнув майстерно зроблену велику фляжку з-під віскі. Він підняв срібну кришку великим пальцем.


Я не зрозумів.


Він знову заржав. - Ніякого віскі, Картер. Бензин. У скелі за поворотом є печера. Кейн розвів би там багаття...


"Використовуючи мене як дрова".


"Саме так". Він тяжко зітхнув. — Думаю, тепер мені доведеться це зробити самому. Сподіваюся, Чень-лі віддячить належним чином».


Я жадав деякої інформації. — Чому б тобі просто не почекати, доки він зробить це сам?


Я б із задоволенням. Але він не вийде із в'язниці до завтрашньої ночі. І ніхто не міг би знайти вас тут раніше.


Ось так. Вони планували його втечу. Хоук знову мав рацію. Але яке відношення цей гад мав до цього? Кейн зупинився і видав тихий стогін. Я зробив крок до нього.


- Відійди, Картер. Блондин зробив швидкий крок уперед, виставивши собі пістолет. Він сунув фляжку з бензином назад у кишеню, не забувши надіти кришку. Бензинова пляма розтеклася його курткою. Він цього не помітив.


Кейн знову тихо застогнав. Я глянув на нього зверху вниз. Несподівано я побачив вихід. Я зробив ще один крок уперед. Блондин також. - Назад, - сказав він з різким рухом руки.


«Ти хочеш, щоб Кейн прийшов до тями? З ним буде важко впоратися, коли він прийде до тями. Я можу прикінчити його одним ударом.


— І чому ти хочеш бути таким корисним?


- Честь, - сказав я. «Якщо мені доведеться померти, я хочу взяти із собою хоч одного з вас двох. Я навмисно підійшов до тіла Кейна. Це зробило мене трохи ближчим. Можливо, недостатньо близько, але цього має бути достатньо. Поки що ні ...


Я нахилився до того, що залишилося від Кейна, і схопив свою зброю невидимою рукою. Кейн видав звук, найбільше схожий на Гааа.


— Ісусе Христе, — сказав я, знову підводячись. — Я думаю, щодо нього є план.


'Який?' Вітманс трохи виступив уперед, щоб краще мене зрозуміти. - План, - повторив я. "Плання або рибель".


Він знову підійшов трохи ближче, щоб зрозуміти мої невиразні слова. Ось тоді я й взявся до справи. Клацанням великого пальця я запалив коробку сірників і шпурнув її в його просочену бензином куртку. Вона одразу ж спалахнула. Він кинув зброю і спробував загасити полум'я, але це не спрацювало. Полум'я швидко поширилося. Він стрибав і звивався, кричачи, як палаюча маріонетка. - 'Допоможи мені. О боже, допоможи мені. Будь ласка.'


Я глянув на нього і знизав плечима. "Якщо вам не подобається вогонь, недалеко є вода".


Я повернувся і пішов назад доріжкою до блідо-рожевого пляжу.


Розділ 3


Тара зникла. Мабуть, вона вже піднялася нагору до своєї кімнати. Я був весь у синцях та крові, і мені потрібно було прийняти ванну. І випити. І ще щось. Спочатку мені потрібно було розібратися із цією справою.


Я знайшов його на кухні ресторану біля басейну. Він їв гамбургер із гарніром, я схопив його за комір і вдарив по щелепі. Кухар, який працював на грилі, зрозумів і вийшов.


- Отже, лолі, скільки вони тобі за це заплатили?


У відповідь він потягся за своїм м'ясницьким ножем. Це було неправильно. Він виявився притиснутим спиною до стіни, і обидва зап'ястя були затиснуті. Я повернув їх трохи далі просто щоб бути впевненим.


«Гей, хлопче, ти не гаразд? Відпусти мене.' Його звали Карло. Це було написано з його уніформі.


— Ні, поки ти не скажеш мені, хто це був, Карло. Хто заплатив тобі за те, щоб ти дозволив мені йти тим шляхом у вічність?


— Відпусти, — гукнув він. Я посилив хватку і злегка вдарив коліном у живіт. Він застогнав. 'Я присягаюсь. Я не знаю хто це.


- Говори, Карло. Він був одягнений у біле?


'Ні. Чоловік у білому… — він різко зупинився.


— Хто це був, Карло? Я надрукував його в стіну.


— Іди до біса, — сказав він.


Я потягнув його до гриля. М'ясо бризнуло жиром. Я штовхнув його голову вниз, щоб він міг заглянути в ґрати і уявити, як виглядатиме його голова пізніше. - Бб-бенгл, - сказав він. "Кристіан Бангель".


«Прекрасний Крістіан. А хто послав тебе?


— Не знаю, — захникав він. 'Я присягаюсь. Я не знаю.'


Я відпустив його і зробив крок назад. Швидше за все, він більше не завдасть занепокоєння. - Тоді розкажи мені, як він виглядав.


Він опустився назад у крісло. - Великий хлопець, - сказав він. 'Китаєць. Але дуже великий. У якомусь божевільному сірому костюмі.


Ніколи раніше не бачив.


"І цей Бангель, де я можу знайти його?"


Він злякано глянув на мене. Я повернувся до нього з серйозним виразом обличчя. Що б він не боявся сказати мені, він також боявся не сказати це мені.


- Це власник готелю "Гренада".


Сенатора було застрелено в казино Гренада. Принаймні два шматочки пазла вже підійшли, і мені було цікаво, як усе це виглядатиме. — Що ти знаєш?


'Нічого більше. Будь ласка. Нічого такого.'


- Добре, - сказав я. Мені не подобається мучити переляканого маленького хлопця. Що ще треба було знати, я спробую дізнатися іншим шляхом. Я повернувся, щоб піти, але захотів дізнатися ще дещо.


"До речі." Я обернувся. Скільки він заплатив тобі за те, щоб ти доставив це миле послання?


Він потер зап'ястя. "П'ятнадцять".


— Тоді він тебе обдурив. Я плачу двадцять.


- Нік, це ти? Вона була у душі.


Я сказав. - "Ні, "Брудний ґвалтівник".


— Я тебе не розумію, — закричала вона. 'Почекай секунду.'


Я сів на ліжко. Двері відчинилися, і вони з'явилися в клубах пари, її волосся вилося в душі. На ній було довге біле махрове пальто. Мені було цікаво, чому я завжди вважав чорне мереживо таким сексуальним. "Гар дзвонив..." Вона зупинилася і подивилася на мене. «Боже мій, Нік. Що трапилося?' Вона поспішала до мене, як огненно-білий ангел.


— Я врізався у двері, — сказав я.


Її очі сканували порізи та синці на моїй спині. — Ти дуже виглядаєш, — сказала вона.


— Тоді ти маєш побачити ці двері.


Вона зітхнула. "Сиди ось так". Вона зникла і за кілька хвилин повернулася з теплою тканиною і мискою з водою. «Як завжди кажуть у кіно – це може нашкодити».


«І як кажуть у кіно — я ковтаю кулю. Що це було з Гаром?


— Він хоче повечеряти з нами сьогодні ввечері. О восьмій годині у кафе «Мартініка». Вона ставилася до моєї спини майже ніжно. — Ти розповіси мені про ці двері?


«Це була пастка. Друзі Ченлі знають, що я в місті. Але я не збагну, звідки вони це знають. Я повернувся до неї і впіймав її погляд. Вона виглядала стурбованою і намагалася приховати це. Я казав тобі, дитинко. Це гра не для жінок». Я повинен був здогадатися, що це розлютило її, але обережно потягнув її назад на ліжко. - Дивись, - сказав я. «Я впевнений, що ви знаєте своє ремесло, хоч би яким воно було, але що б це не було, я впевнений, що це не рукопашний бій. Це все, що я мав на увазі.


Вона подивилася вниз і зітхнула. "Я навчений агент і можу дуже добре про себе подбати". Це прозвучало як голос навченого агента, але звучало як погано дубльована плівка: не відповідало картинці. Сонце подарувало їй тонкий туман ластовиння, які зробили її молодою, невинною і дуже тендітною. Так і було. Я взяв її на руки. Вона здавалася маленькою та теплою. Від неї пахло лимонами, і вона цілувалась із охоче відкритим ротом. Я провів пальцями її перенісся. — У тебе ластовиння, — сказав я.


"Але, принаймні, я не обгораю на сонці", - посміхнулася вона. «Більшість блондинок обгорають».


Це мені дещо нагадало. Я схопив телефон. Дайте мені поліцію. - Сказав я оператору. Телефоном відповів поліцейський Багамських островів. — За гаванню готелю «Парадіз» є кам'яниста стежка. Ви це знаєте? Він це знав. Близько півгодини тому я побачив там полум'я. Схоже було, що якісь хлопчики граються з вогнем. Думаю, вам краще глянути туди. Сержант зрозумів, і я повісив слухавку.


«А тепер для нас…» Я знову повернувся до Тари. "Ми не повинні зустрічатися з Гаром до восьмої години..."


"Послухай, Нік". Вона виглядала неспокійною. "Я думаю, що у нас є завдання і..." вона затнулась... Я перервав її і продовжив свою фразу. — Це дає нам час спершу виконати доручення. Я хотів би заглянути до цього казино Гренади.


Мені здалося, що я побачив розчарування в її очах.


Я увійшов до ванної кімнати, щоб прийняти душ. Вона ввімкнула радіо. Я дивився на себе у дзеркало у ванній і дивувався, чому у мене досі немає жодного сивого волосся. По радіо крутили "The One Note Samba", поки музику не вирубали для "важливого випуску новин".


Сенатор Пол Ліндейл був мертвий.


Тіло сенатора знайшли на порозі його будинку. Ймовірно, він випав із вікна свого кабінету на десятому поверсі. Звичайно, вони думали, що то був нещасний випадок.


Розділ 4


Завжди три години ночі у непроглядній темряві казино. Щогодини, щодня, у будь-яку погоду завжди три години ночі. З втомленими жінками та чоловіками з пониклими головами, що схилилися над столами і кричать «Давай, люба», граючи в карти та кістки. Це майже оркестрове аранжування. У кутку була барабанна секція, яка відбивала ритм з барабанами гральних автоматів і час від часу тарілками виплат: п'ятдесят куль по чвертях. Простір стає тихішим у міру зростання цін на розваги. Наприклад, за крепс-столами чути, як падає кегля, особливо коли на коні десять тисяч доларів.


Казино Гренади нічим не відрізнялося. Я обміняв чек на п'ятдесят доларів — Джон Стюарт безперечно не став би грати на більше, бо єдиний спосіб пройти через казино — це пересуватися під час гри. Я бачив, як Тара дивилася, як новачки кінчають на одному з тих одноруких убивць, яких вони набивали чвертаками. Потім ми принюхалися, але нічого не зрозуміли.


Ми розлучилися, щоб стежити за двома найімовірнішими моментами. Тара грала в рулетку з китайським круп'єм, а я сів за стіл для гри в блекджек, за яким сенатор робив свої виграші та програші.


У мене в першій роздачі двадцять одна, як і в другій. Я поставив фішки на третій раунд, але дилер зупинив мене. У фішках була відсутня літера G Гренади. Він сказав мені віднести їх назад до каси. То були нові чіпи, сказав він. У них була ця проблема раніше того ж дня.


У мене вже були деякі труднощі, і цього разу я не ризикував. На цей раз я був озброєний. Я підійшов до каси. Він палко вибачився і простяг мені інші фішки, які люб'язно засунув мені в руку.


Через п'ять секунд я був зовсім приголомшений.


Я не знаю, що вони мені дали, але, мабуть, це була маячня. Коли я розплющив очі, і наді мною схилилися два Чень-лі з двома бородавками посеред двох лобів. Але якщо вони й були там, то випарувалися, бо, коли я нарешті прийшов до тями, їх обох уже не було. Як і мого пістолета: Вільгельміна пішла з іншим чоловіком. На цей раз із китайцем. Він сидів навпроти мене в кімнаті і посміхався до мене. Це була маленька, прокурена, звуконепроникна кімната, мабуть, за кабінетом касира, який займався своїми справами та роздавав фішки. Крім людини з моїм пістолетом, у кімнаті було ще чоловік шість, і ніхто не сміявся, крім людини з моїм пістолетом.


«Вітаємо вас на наших скромних зборах. Він глузливо вклонився головою. Хеф був невисоким, добре складеним чоловіком, одягненим у елегантний шовковий костюм. Дозвольте представитися вам. Мене звуть Лін, Лінь Цін.


"Містер Цін". Я теж кивнув.


- Містер Лін, - поправив він. Прізвище завжди згадується першим.


Вся ця люб'язність була надто доброю. Я запитував, чи він викличе мене на дуель на вилках. «Нас засмучує, — продовжував він, — що нам довелося просити вашої присутності на наших невеликих зборах у такій, скажімо так, різкій манері. Але вважай себе почесним гостем.


Я оглянув коло кам'яних облич. «Гут, хлопці, я б нізащо не пропустив цього».


Сміючись, Лін повернувся до решти. «Містер Картер жартує, – повідомив він їм.


Вони, як і раніше, не сміялися.


«Ну що ж,— знизав він плечима,— як бачите, мої супутники не люблять жартів джентльменів між собою. Вони вважають за краще відразу приступати до найважливіших справ. Він взяв сигарету і постукав нею задньою частиною портсигара, обробленого золотим оніксом. Один із його спільників підскочив, щоб дати прикурити. По кімнаті поширився слабкий солодкий аромат. — О, як грубо з мого боку. Він простяг мені слухавку. — Цигарку, містере Картер?


Я похитав головою. Я дивувався, чому мене так хвилює ця нісенітниця про Джона Стюарта. Моє ім'я здавалося найбільш секретом, що охороняється в цьому місті. «Я думаю, мені не дуже допомогло б, якби я сказав, що ви знайшли не того чоловіка і що мене звуть Джон Стюарт?»


Лін підняв одну брову. «Вибачте, містере Картер.


Один із ваших старих ворогів – наш старий друг. Він побачив ваше прибуття в аеропорт і повідомив містера Бангела. Він зручно відкинувся на спинку стільця. — І поки що ми говоримо про нашого колишнього роботодавця, — він затримався на сигареті. — Я так розумію, ви чули про його ранню смерть?


Так, трагічно, сказав я. «Щоб бути забраним так у розквіті юності».


Правильно. Посмішка повернулася. «Але, можливо, недоречна трагедія. Чи бачите, деякі з нас були не згодні з тим, як містер Бенгель вів справи, і тепер, коли я вступив у володіння, ці розбіжності зникнуть. Він звернувся до інших, «будучи поза цим світом».


Тепер вони засміялися. З'явилося ще кілька сигарет і спалахнуло. Я почав уявляти природу їхніх справ. Солодкий запах успіху наповнив кімнату.


— А тепер, містере Картер, ми готові зробити вам пропозицію. Не те, щоб ми мусимо. Але і ваша негайна смерть без наших пошуків не принесе нам жодної користі.


Мене вразило, що Бангель не помітив цієї переваги. Я знайшов це протиріччя досить дивним.


Я запитав. — Що це за перевага?


П'ять відсотків. П'ять відсотків прибутку. Це гарна пропозиція. Але не чекайте мільйонів. Роздрібна вартість героїну набагато вища за ціну, яку ми отримуємо за нього».


'І решта?' Я глянув на його портсигар. 'Трава. Хеш?


— Звісно, п'ять відсотків від загальної суми. Він знову посміхнувся. А інше, як ви кажете, дрібниця... Це у нас просять опіум.


"Ви привозите його сюди, в Нассау, і самі переправляєте контрабандою до Сполучених Штатів". Я зробив це як твердження; не як питання.


Він кивнув головою. Але ви, звісно, це вже знаєте. Інакше ви з містером Бангелем, — він зам'явся, — не сперечалися б.


Останнє твердження мене вразило. Він запропонував мені угоду, якби я був агентом боротьби з наркотиками і ніби Бангель мав справу тільки з наркотиками. Ну, можливо, це було так. Можливо, цей Чен-лі був членом наркосиндикату. Можливо, він просто був настільки обдовбаний, що йому довелося допомогти сенатору США. Можливо, все це було одним великим божевільним збігом. Або, можливо, Лін хотів, щоб я так думав.


Я бачу, ви вагаєтесь, містере Картер. Можливо, ви захочете порадитися з кимось, перш ніж приймати остаточне рішення. у-у! Він кивнув чоловікові, що сидів біля дверей.


Чу встав і відчинив двері.


Тара.


Її зап'ястя були пов'язані разом, сукня була розірвана, а волосся розпустилося під час боротьби. Волосся, яке я бачив, як вона акуратно поклала і заколола перед від'їздом. Глибоко нещасна вона глянула на мене, тільки на мене.


'Вибачаюсь.'


Двоє чоловіків тримали її. По одному з кожного боку. Обидва мали пістолети-кулемети Стіна; короткі, легкі британські гармати, які можуть зробити п'ятсот пострілів за хвилину. Інстинктивно я підійшов до неї. Вони відпустили її та підняли зброю, коли Чу та ще один чоловік підійшли, щоб схопити мене. Вони щойно припустилися помилки. Вони, мабуть, перестали мене обшукувати, коли знайшли пістолет.


Коротким рухом я переніс стилет на долоню так, щоб стирчало тільки вістря. Чу першим дістався мене, і я встромив свій кинджал йому в серце. Його рота відкрився, і він помер від несподіванки. Це сталося так швидко — і так без видимої причини, — що інші на мить втратили пильність. Момент, яким я скористався.


Я пішов до Лінь Цзіна.


Одним помахом лівої руки я поставив його перед собою, а потім затиснув у залізній хватці, притиснувши стилет до горла.


Два герої-автоматчики завмерли на місці. Інші, спантеличені, залишилися на місці. Я міг би використовувати Ліна як заручника, щоб витягти Тару і себе звідси. Але я не хотів цього в такий спосіб.


— Розв'яжи її, — наказав я.


Якусь мить ніхто не рухався. Тільки я. Я підштовхнув Ліна вперед, поки ми не підійшли до одного з охоронців Тари. Гострою леза я змусив Ліня підняти підборіддя, і його горло оголилося. - Ма - розв'яжи її, - видавив він. Охоронець опустив зброю та зробив, як йому сказали.


Я наказав Тарі. - Забирайся звідси.


'Але. Нік. †


'Давай!'


Вона підійшла до дверей. Я змусив Ліна задихнутися і штовхнув його до охоронців, які з жахом позадкували, коли я схопив у одного пістолет-автомат і почав стріляти. Спочатку я потрапив до іншого стрільця, а потім це було дитячою забавою.


За десять секунд усе було скінчено.


Я кинув пістолет-автомат і підібрав Вільгельміну. На столику в кутку я помітив маленьку відкриту коробку фішок. Я обережно взяв одну з них і оглянувся. Десь збоку стирчала дуже маленька голка, міліметрів зо два завдовжки. Я зламав чіп навпіл. Вийшла блідо-жовта рідина. Краплі, що відключають. Фішки, які вони використали проти мене. Я закрив коробку кришкою і засунув її до кишені. Хто знає. Якщо гра пішла проти вас, можливо, вони могли б стати в нагоді. Я провів рукою по волоссю, поправив краватку і назавжди зачинив двері за союзом китайців Нассау, що розпався.


Я глянув на годинник. Ми запізнилися на двадцять хвилин. На той час, як ми дісталися кафе «Мартінік», Гара вже не було.


Але тепер я справді чекав на це.


Розділ 5


Я підкинув Тару до готелю та пішов шукати Гара. Він зупинився в невеликому готелі поблизу узбережжя. Коли я дістався туди, там було багато поліцейських; Швидка допомога, що увімкнула сигнал, підказала мені, що я можу запізнитися. Виявилося, що я якраз вчасно.


Лікар подивився на мене і безнадійно знизав плечима. — У нього залишилося лише кілька хвилин. Я мало що можу з цим поробити.


Я сів навпочіпки поруч із Гаром. - Завтра ввечері, - прошепотів він.


Я кивнув головою. Я знаю. Втеча Чень-лі. Я чув, як мій годинник відраховує його життя. Чи це було моє серце? 'Що небудь ще?'


'Він сказав. - "Я залишив тобі повідомлення. Скажи Тарі..."


Ось воно що. Гар і я, можливо, працювали разом над п'ятьма чи шістьма завданнями. Він був професіоналом, настільки добрим, наскільки ви могли б побажати. Я думав, що він завжди буде поряд. Ось що ти отримуєш зі смертю. Ти залишаєшся безсмертним до останньої секунди.


Я повернувся до своєї машини і помчав, ніби швидкість прискорила мій концептуальний світ. Але це було негаразд. Насправді чим більше я дізнавався про цей випадок, тим менше я його розумів. Три однакові китайці. Три мертві сенатори прямо зараз. Казино. Порятунок від смерті. І Лао Цзен, який був десь в Індокитаї. Це не збіглося і не сходилося. Фоном для цього був КАН, а КАН був загоном убивць. І якби сезон полювання на сенаторів відкрився, троє вже було вбито, а дев'яносто сім ще були живі. При тому темпі, який вони мали зараз, вони скоро зруйнували всю американську систему правління. Я повинен був дізнатися, що вони задумали, щоб випередити їх і запобігти цьому. Він залишив повідомлення мені. Чи це мені призначалося? Він сказав: «Скажи Тарі Тарі Беннет. ID = AX-20. Тара Беннет, вчена жінка.


Раптом я розлютився.


Тара знала щось, чого я не знав. Наприклад, вона знала, чому вона була зі мною. І не через сутоанський діалект. Коли вона сказала мені в тому барі, що я такий чортовий геній, вона знала, що в неї вистачить мізків на цю роботу, а щодо мене... «М'язи, — сказала вона, — це попередня умова в цьому завданні. Раптом я зрозумів класичну жіночу образу, AX хотів мене залучити лише через мої сили.


Що ж, сьогодні ввечері це може змінитись. У нас з Тарою була б хороша і дуже довга розмова. Чи подобалося їй це чи ні. І вона сказала б мені правду.


Вона лежала на ліжку, і світло було вимкнене. 'Не треба.' — сказала вона, коли я потягнувся, щоб увімкнути світло. Я ввімкнув світло. На її щоці здувся невеликий фіолетовий рубець розміром із четвертак. Вона підняла пальці, щоб прикрити його. Чи то від болю, чи то з марнославства. Вона знову виглядала маленькою та безпорадною.


Я сказав: - "Гар мертвий". «... і я думаю, що настав час розповісти мені, за що він помер».


Гар? О ні.' Вона повернула голову, і сльози звернулися на її зелені очі. Я майже очікував, що сльози будуть зеленими.


"Що він робив?"


Вона знову подивилась у мій бік. - Не знаю, Нік. Право... я справді не знаю.


— Скажи, давай, люба. Ви не перша неслухняна жінка, яку я допитую, і якщо ви іноді думаєте, що я віддам вам перевагу.


- О, Нік. Сльози тепер лилися на повну силу. Вона випросталась і уткнулася мені в груди. Я не відповів.


Вона взяла себе в руки, сіла і сказала, схлипуючи: «Мені сказали не казати. Мені не наказано тобі говорити, — поправила вона себе.


Я не без ніжності приклав палець до рубця на її щоці. "Тоді скажемо так, що я виб'ю це з тебе".


Ти ніколи цього не зробиш.


Я глянув на неї. "У нас є інші способи". Я сказав. Знаменита сироватка правди Картера, наприклад.


- І це? вона запитала.


- І це... - сказав я. Я взяв її на руки і довго і повільно цілував. - Ще, - сказала вона. Я дав їй більше. — Добре, — сказала вона зітхнувши. 'Ти переміг. Американці висадяться на узбережжі Нормандії.


Я посилив хватку. — Das weissen wier, — сказав я. Я відчував її груди. "А що ще, фройляйне?"


Вона почала сміятися і закусила губу. "Бомба впаде на Сирохіму".


Я поклав руку за вухо. — На Сірохіму?


«На Хіросіму». Тепер ми обоє сміялися.


«Дуже цікаво», — сказав я, розв'язуючи її халат, можливо, на найкращих грудях у всій західній півкулі. Або, можливо, найкращі півкулі заходу. «О, дівчинко, дівчинко. Ти справді прекрасна. Я знову зачинив халат. — Отже, зараз поговоримо.


"Думаю, мені більше подобається активна частина".


Я посміхнулась. - Я знаю, - сказав я. — Але саме так я пізнаю правду. Жодного сексу, поки ти не розповіси. Мій метод тортури – сексуальна незадоволеність». я розстебнув краватку'


— Попереджаю, за годину ти будеш у сказі.


Вона подивилася на мене і трохи нервово хихикнула. - Звір, - сказала вона. 'О ні. Солодкі слова тобі не допоможуть. Я відкинувся і схрестив руки. — Я зроблю тобі чесну пропозицію. Якщо ти не даси мені те, чого я хочу, я не дам тобі те, що ти хочеш».


Вона насупилась. "Ніяких нецензурних висловів", - сказала вона.


«Ах! Це частина плану. Якщо ти не говоритимеш швидко, я ображатиму тебе до упаду.


"Серйозно, Нік. У мене є наказ...


'Серйозно. Тара. Мені на це начхати. Я подивився їй у вічі. «По-перше, я не люблю ризикувати своєю шиєю, якщо не знаю всіх ризиків. По-друге, мені не подобається ідея, що мені не довіряють. Я ніколи не бачив, щоб Хоук щось приховував від мене.


— Справа, звичайно, не в тому, що він не довіряє тобі. Якщо і є ті, кому він не довіряє, то це мені. Або принаймні моєї теорії я маю на увазі. Він сказав, що ти можеш зупинитись, якщо я скажу тобі. Ви можете подумати, що весь AX збожеволів».


«З Гаром і трьома сенаторами в труні, дуже малоймовірно, що я піду. Тож продовжуйте. Що то за теорія в тебе?


Вона глибоко зітхнула. «Ви коли-небудь чули про одноклітинну культуру?»


'М-м-м. Біологія генетика. Щось таке?'


— Що ж, ти наближаєшся. Це новий спосіб розмноження».


— Що не так із старим?


— Слухайте, — сказала вона. — Я порушую свої накази, щоб повідомити це. Тож ти маєш бути серйозним і слухати».


- Я слухаю, - сказав я.


"Завдяки процесу, який вони називають пересадкою однієї клітини, можна через ядро клітини з зрілого тіла - з будь-якої клітини з будь-якої частини цього тіла - створити новий організм, який генетично ідентичний".


Я глянув на неї з усмішкою. 'Повтори.'


«Вони могли б витягти клітку з мого підстриженого нігтя, помістити її в потрібне хімічне середовище, і в результаті народилася б дівчинка, яка у всіх деталях виглядала б так само, як я».


— А буває таке? - Я не повірив нічого з цього.


'Ага. Це не секрет. Якщо бути точним, у Time була стаття про це 1971 року. Поки що це було зроблено лише з жабами. Принаймні... як нам відомо. Але Китай набагато випереджає нас у багатьох речах».


'Зачекайте хвилину. Ви хочете сказати, що Чен-лі та Чарлз Брайс - клони, пагони однієї рослини?


Вона сором'язливо кивнула. — Я ж казала, що тобі не сподобається, — сказала вона.


'Я не розумію. Я маю на увазі... чому? Я маю на увазі, навіть якщо це можливо, це все одно не має сенсу.


'Слухати. Навіть у цій країні були навчальні групи. Ми намагалися з'ясувати, яких людей варто розмножувати одноклітинно. І одна з причин, через яку ми не проводили жодних експериментів у цьому напрямку, полягає у відповіді на це питання: найгірших людей. Гітлерів. Людей із манією величі. Таких людей, як Лао Цзен, наприклад. Вбивця першого класу.


«Добре, скажімо, Лао Цзена розмножили…» Я похитав головою. Повірити у таку суперфантазію було непросто. Що вони від цього виграють? Окрім егоїзму. І яке це має відношення до КАН та цих сенаторів? Яке це стосується всієї цієї ситуації з Нассау?


Вона похитала головою. 'Я не знаю. Я нічого про це не знаю. Все, що я знаю, це те, що ці копії вбивць першого класу виростуть у вбивць першого класу. Вони виглядатимуть і думатимуть і вбиватимуть як оригінал. І моя теорія у тому, що КАН взяв матеріал Лао Цзена, щоб створити загін чистокровних убивць».


'Ви знаєте про це...'


'Яка нісенітниця...?'


— Вибач, що спитав тебе про це.


Вона уважно вивчала мене. — Ти думаєш, я божевільна?


— Звісно, я думаю, що ти божевільна. Але я теж. Здорові чоловіки зараз лежать у ліжку, питаючи, як позбутися бур'янів у своєму саду. А нормальні жінки тепер пакують їм ланчі. Ви повинні бути божевільним, щоб працювати в AX».


- Це моя теорія, - сказала вона.


"Це безумство, але це не означає, що це не може бути правдою".


Вона зітхнула з полегшенням. "Дякую, Нік". Потім вона посміхнулася. 'Скажи-но...'


Так.


Вона прибрала волосся з чола. — Ти колись зустрічав звичайних жінок?


'Ні.' Я сказав. «Вони не на мій смак».


- Який у тебе тип?


Брюнетки, - сказав я. Вона виглядала скривдженою. «Низькі, товсті та дуже дурні. Хоча, додав я, я відкритий до всього.


"Як відкритий?" - Запитала вона, розстібаючи мою сорочку.


- Дуже відкрито, - сказав я, знімаючи її халат. — Дуже добре, — сказала вона. І це був кінець нашої розмови.


Я хочу сказати вам, що я знав кілька жінок. І я думав, що знаю найкраще. Але я хочу сказати вам, що я був неправий. Тара була чимось іншим. Дуже інша. І дуже відрізнялася від цього. Мені здається, що кожного разу, коли якийсь ботанік намагається розповісти щось подібне у книзі, це звучить як гора нудьги. Вона завжди «здіймається», вона «викликається», він «пронизує» її, і вона завжди «вибухає». Завжди щось подібне звучить як стенограма борцівського поєдинку.


Тара була іншою, і мені не вистачає слів для цього. Вона змусила мене відчути, ніби я винайшов її тіло, і воно ожило вперше і тільки для мене. Вона була відкрита і невинна, вона була гаряча як олія і безтурботна. Вона була дівчиною, а також жінкою. Вона була питанням та відповіддю. Вона була Тарою. І вона була моєю. Я також був іншим.


Я глянув на неї. В її очах були сльози. "О Боже." Вона поцілувала мене в плече. 'Спасибі. Спасибі.'


Я дозволив своїй руці грати крізь червону хмару. Я вважав би себе фермерським півнем, якби сказав: нічого, почуття взаємне. Тому я просто заткнувся і знову поцілував її.


Ми були так близько один до одного, коли ми почули стукіт у двері. Я підвівся з ліжка. Якби це була дівчина на ніч, вона б увійшла, якби ми не відповіли. Але знову ж таки, можливо, це була не дівчина.


Я обернув рушник довкола талії, взяв пістолет і пішов до дверей. Я відкрив її.


Це було обслуговування номерів. На візку була велика, драйвова вечірка; у комплекті з шампанським у срібному кулері.


Я стояв там, дивлячись на нього і важко зітхаючи, раптом дуже зголоднів. "Хотів би я це замовити, - сказав я офіціанту, - але, здається, ви помилилися номером".


Він запитав. - Містер Стюарт?


'Так. Я Стюарт.


— Містер Гарсон Кантор замовив це вам. До півночі, сказав він. Сюрприз.


- Добре, - сказав я, коли офіціант знову пішов. Повідомлення Гара знаходиться десь посередині частування.


— Ти маєш на увазі, як квасоля в пирозі на Хрещення?


Я гадки не маю, що я маю на увазі, але Гар сказав мені, що залишив повідомлення, і ця їжа — все, що він залишив нам, так що…» Я оглянув стіл у пошуках чогось примітного. Якийсь папірець. Це було із шампанським. Конверт, всередині тільки візитівка з написом "З найкращими побажаннями великими літерами. Гар також написав щось, що мало бути кодом.


М-1 х4 +?


- Який жах, - сказав я. "Це маячня". Я знову вивчив його послання: "Можливо, це формула". Я дав картку Тарі: "Ось. Ти вчений у сім'ї".


Тара повернула його мені і знизала плечима. — Це не та формула, яку я знаю. М мінус 1, помножити на 4 плюс щось». Вона похитала головою. — Ти маєш рацію, це марення.


Я знову глянув на карту. Гей, почекай. Я зрозумів.' Раптом усе це набуло сенсу. 'Ви знаєте, що це означає? Це означає, що ти мав рацію.


Вона глянула на мене порожнім поглядом. - Яким?


«Щодо тих клонів. Дивись. Я знову показав їй картку. Це не М мінус 1. Це смуга М 1. Ml. Кодова назва Лао Цзен. А Ml x 4 дорівнює Ml, помноженому на 4. Є чотири МІ. Чотири чоловіки, схожі на Лао Цзена. Чотири клони. Плюс знак питання. Плюс бог знає, скільки ще.


Збита з пантелику, вона відкинулася на спинку стільця. "Ви є свідком історичного моменту".


"О, та гаразд," сказав я. «Ти мала рацію раніше».


Так, - сказала вона. «Але я ніколи раніше не шкодувала про те, що мала рацію».


Мабуть, то була моя десята сигарета. Тож це було надто багато. Я кинув недопалок через перила балкона і спостерігав, як він пікірує, як хоробрий маленький бомбардувальник. "Ми живемо з честю і падаємо, як гнилі груші". Вітер підвівся з темної гавані; рибальські човни на якорях нервово гойдалися на хвилях, як нетерплячі діти, що прокинулися раніше за батьків і тепер з нетерпінням чекають нового дня. Я не міг спати. Я почекав, поки Тара задріме, потім налив собі трохи шампанського і вийшов на балкон. Тисячі зірок і білий місяць висіли над світом простої води та пляжу. На мить мені захотілося забути той інший світ, з його жорсткими лініями та криваво-червоним. Цей світ убивств та смертей, де спочатку стріляють, а потім ставлять запитання.


Але я мав багато запитань, щоб поставити їх собі. Тепер відповіді не можна було відкласти на потім. Чен-лі був одним із таких клонів. Він убив сенатора. Тепер хтось планував визволити Чень-Лі з в'язниці сьогодні ввечері. Але хто був цей "хтось"? І коли це було "сьогодні"? Цим «кимось» могли бути дванадцять чоловік із ручними гранатами або одна людина з гарним планом. А сьогодні – найдовше слово. Воно триває від заходу сонця до наступного світанку. Було ще щось. Лінь Цін сказав, що на мене вказав "старий ворог". Який старий ворог? У мене була тисяча ворогів. І якби він ще був на острові, він міг би просто перейти мені дорогу. Якимось чином я мав знайти відповіді. А до цього «сьогодні увечері».


Я повернувся і подивився всередину, на Тару, що там спляча. Місяць відбивався у склі дверей; це виглядало так, ніби вона була підвішена в повітрі на блакитному ложі з місяцем, як нічником. Я знову відвів погляд. Теж було щось подібне. У мене все ще була Тара, про яку треба було турбуватися та захищати. Вона була агентом і старшим науковим співробітником, але їй потрібен мій захист. Ще одна причина, через яку я не міг заснути. Це було б неможливо, якби я не мав плану, наприклад, з чого почати, щоб відстежити всі ці «чому».


Я розпочав свої пошуки. У шухляді письмового столу я знайшов те, що хотів. Ці кітчеві листівки вони залишають для туристів. «Весілля в Нассау». "Де все це відбувається?"


"Де все це відбувається?" була карта острова. Я взяв її, щоб побачити ближче. Я виявив в'язницю. Добре. Якби я хотів, щоб ув'язнений втік, куди б його відвів? Я хотів би вибратися з острова. Так що я поїхав би на узбережжя. Невеликий літак міг би використовувати пляж як злітно-посадкову смугу. Або я використав би човен. Приватний корабель, приватна та привілейована яхта. Я простежив шляхи від в'язниці до моря. Моря було багато, доріг було багато. Я уявив весь острів.


Коли я знову підняв погляд, вигляд змінився. Сонце вискочило з-за лінії Землі, і небо накрило Мати-Землю знайомим рожевим покривалом. Рибалки вийшли зі своїх будинків на Бей-стріт і попрямували до своїх кораблів, пришвартованих біля пірсу. Жінки відкрили свої прилавки на ринку із веселими солом'яними капелюшками та несмачними сумками з морськими раковинами. Якби я був Джоном Стюартом, ми могли б пройтися цим ринком і покататися на водних лижах морем, а потім пообідати в місті свіжопойманим морським окунем. Якби я був Джоном Стюартом, я б не знав зараз про майбутню втечу Чень-лі, а якби знав, то попередив би поліцію, щоб запобігти цьому. - Але Нік Картер допоможе Чен-лі втекти.


Вбивця був лише гвинтиком у всій машині, а я шукав усю цю машину; шукав те місце, де вони серійно виробляють клони. І якщо пощастить, Чен-лі приведе мене туди. Якби я міг змусити його втекти. Всім, окрім мене.


Було шість годин ранку, і тепер я мав якийсь план. Тепер я міг заснути.


Розділ 6


Правило перше: знай свого ворога.


Я звернув з Інтерфілд-роуд і попрямував у бік аеропорту. Мій старий ворог, принаймні, за словами Лінь Цзін, бачив, як я прибув до аеропорту. Можливо, аеропорт міг би дати мені зачіпку. Що ж, то був дикий здогад, але спробувати варто.


Я глянув на обличчя за прилавком. Митниця. Інформація. Прокат автомобілів Герц. Бронювання. Жоден із них нічого мені не нагадав. Я пішов до газетного кіоску і купив газету. Щоб було чим зайнятися, поки я думав, що робити. У ньому не було нічого про казино Гренади. Іноземці. Але не так уже й дивно. Ймовірно, вони не хотіли лякати туристів. Або, можливо, копи просто не знали про це. Можливо, хтось ще прийшов раніше і прибрав це безладдя. Хтось ще із цієї торгівлі наркотиками.


Або хтось із інших. Я перевірив перелік загиблих. Бангель помер у ліжку. Недбалість із сигаретою. Його мати, яка жила в Кенсінгтоні, пережила його. Нічого, крім гарного про мертвих. De mortuis nil nisi bonum. Я оглянув околиці через свою газету. У тіні не ховалися старі вороги.


Існувала ще одна річ, яку я міг зробити. Симпатична англійка із BOAC перевірила для мене список пасажирів на вечір понеділка. У понеділок увечері ми прибули з Нью-Йорка о 7:30 ранку. «Пан-Ам» вилетів до Майамі в сім, а британський літак із Лондона прибув о восьмій — ні, без чверті вісім. Було трохи зарано. Лондон. Я думав над цим якийсь час. Чарльз Окун був ворогом із Лондона. Але ні, вони дістали його, коли здійснили наліт на його лабораторію. Вісім! Він По! Це міг бути він. Карло, посланець, сказав, що людина, яка заплатила йому, була великим китайцем. Вінг По був п'ять футів на зріст, агент КАН, що базується в Лондоні. І малоймовірно, що він забув, що колись зустрічався зі мною. Нагадаю, що тепер він мав трипалу руку.


'Дорога.' Я посміхнулася дівчині за стійкою. «Чи можете ви сказати мені, чи був містер Вінг По тим рейсом у понеділок із Лондона?»


"О, мені дуже шкода". Вона навіть виглядала дуже сумною. — Але боюся, мені не дозволено надавати вам цю інформацію.


— Я знаю, що ти не можеш, — сказав я.


Я подивився їй у вічі. Погляд номер два: ледь контрольований, пристрасть, що кипить.


Вона дала мені інформацію. Він По справді був у цьому списку пасажирів. Він був не самотній у цьому рейсі. Його супутника звали Хунг Ло.


— Якщо вам цікаво, — послужливо додала вона, — вони забронювали рейс назад до Лондона на десять годин вечора.


Я був цим зацікавлений.


Ризикнувши, я зателефонував до готелю «Гренада». Містер Він По був зареєстрований із ними. Моя азартна гра почала окупатися. Але, з іншого боку, хтось Хунг Ло. Ви теж не можете постійно виграти.


Я повернувся до готелю і знайшов Карло, нашого спільного друга. Він би впізнав Вина. Я сказав йому те, що хотів знати, і сказав йому, скільки я заплачу за це. Ми дійшли згоди.


Я сказав Тарі, чого чекати. Вона подумала, що це буде весело.


Я поцілував її на прощання і повернувся до машини.


Правило друге: йти до в'язниці. Ідіть прямо у в'язницю.


Але дорогою я зупинився біля «Трубки світу», англійського виробника сигар у Нассау. У них був у наявності мій уродський бренд із золотим мундштуком. Я наказав надіслати в готель пару пачок та взяв із собою кілька упаковок для негайного використання.


Я пішов у бар на Бейстріт і з'їв бутерброд та пиво. Потім ще один. І ще один. І бурбон, щоби розігрітися. Коли я йшов, я був п'яний і спотикався. Я посперечався з барменом через рахунок. Суть у тому, що він мав рацію врешті-решт. Я вийшов у бурхливому, гучному настрої, повернувся до машини і поїхав. Я звернув не в той бік на вулицю з одностороннім рухом і посигналив зустрічним машинам. Мені дуже сподобався звук цього рога. Я почав сигналити: "Це-початок-ми-продовжуємо-битву".


Цей поліцейський з'явився на Парламент-стріт. Я не мав із собою документів. Він був дуже милий. Він хотів відвезти мене назад до мого готелю. Вибач і забудь. Він хотів, щоб я виспався.


Я вдарив його по підборідді. Також гарний спосіб потрапити до в'язниці.


В'язниця Нассау була не такою вже поганою, як завжди. Це була незграбна, двоповерхова кам'яна споруда на західному боці острова. Місцеві жителі називають його «готелем», бо так воно виглядає. Вона може запропонувати багато природних краси. Акуратно підстрижені газони та вузькі сади. Клієнтура в основному складається з людей, що відсипаються від сп'яніння на одну ніч, випадкових злодіїв і місцевих «кримінальних маніяків». Досі расові заворушення не виливались у насильницькі злочини. Таким чином, люди типу Чень-лі жодним чином не враховувалися, коли встановлювали свою систему безпеки. Але вони дали йому найкраще, що мали. Перед камерою стояв охоронець.


Я був дуже п'яний. Вони сказали, що маю право на один телефонний дзвінок. Я сказав їм, що хочу зателефонувати до Святого Петра. Вони сказали, що я був дуже п'яний.


Мене повели нагору. Крім Чен-лі, було лише два інших ув'язнених. Мене посадили в одну камеру з двома хлопцями.


Один із них спав, мабуть п'яний.


Інший виглядав як людина, з якою не хотілося б опинитися замкненою в одній камері. Він був великого розміру, міцної статури, зі шрамами від колотих ран, через які його синювато-чорне обличчя скидалося на ковдру.


Він щось міркував, коли я зайшов.


Камера Ченлі знаходилася на іншому кінці. Он там, наприкінці коридору. Якби він залишився зліва, я б його не побачив. Мій перший погляд на клон. Він був холоднокровний і спокійний.


Я закурив сигарету і простяг пачку великому співкамернику. Він узяв одну, оглянув її, помацав золотий мундштук і підніс до світла. "Таке лайно". І посміхнувся.


Його звали Вілсон Т. Шериф, і він володів баром під назвою "Дерев'яний нікель", місцевим закладом за межами міста. Раптом нагрянули копи і знайшли під барною стійкою пачки героїну. «Він був підкинутий, чувак. Я не настільки дурний. Він розвів руками. Вони були чистими. "З іншого боку, - почухав він потилицю, - якщо я такий розумний, то чому я тут?"


Вони закрили його бар, а потім побили його. За його словами, у Нассау не було великої проблеми з наркотиками, тому копи просто прикинулися, що він був вертелом. Начебто вони справді придбали великого боса. — А тим часом якийсь розумник ірже до упаду.


- Так, - сказав я. "Який кайф".


Вілсон Т. Шериф і я стали друзями. Він розповів мені про свою дружину та дітей і про жовтий будинок, який збудував для себе. Я запитав його, чи має він серйозних ворогів, і він засміявся. «Ісусе, так. Але мої вороги. Вони швидше поріжуть вас на шматки, ніж прикрасять таким чином. Ось що мене так злить, чуваку. Ніхто з них нічого цього не отримає».


"А ваш бар?"


Він підняв плечі. Якщо комусь це потрібно, їм все одно доведеться це купити. Або в мене, або в уряду. У будь-якому випадку їм все одно доведеться платити».


«Якщо вони не хотіли цього для якоїсь іншої мети». Я вже здогадувався, хто ці “вони”.


Я дещо дізнався у цій в'язниці. Поліцейські внизу чергували до десятої. Охоронець Ченлі був єдиним охоронцем нагорі. Його змінювали кожні п'ять годин. Наступний охоронець буде о чверть на сьому. Наглядача Брукмана замінить тюремник Крамп.


Я поставив йому кілька запитань про Ченлі. Наш сплячий співкамерник ненадовго ворухнувся уві сні. Потім він повернувся і почав хропіти.


Чен-лі мав лише одного відвідувача. «Моряк, — подумав Вілсон. Костлявий хлопець у спортивному костюмі. Чен-лі називав його Джонні. Джонні приходив щодня. Востаннє сьогодні вранці. На руці у нього було татуювання у вигляді великого червоного метелика. Її не можна було не помітити за кілометр.


Одна річ, яку я засвоїв за ці роки. Речі, які не можна пропустити в радіусі кілометра, зазвичай навіщось там поміщають.


До мене підійшов сержант. Я був уже дуже тверезий. У мене було багато докорів совісті. Я спитав, чи можу зателефонувати дружині.


О шостій годині, як і було заплановано, прибула Тара. Вона не могла зрозуміти, як я міг бути таким безглуздим. Вона сказала їм, що я хороша людина, добрий громадянин, добрий чоловік і що я ніколи раніше не робив нічого такого дикого. Та я би ніколи не зробив це знов. Потім вона сказала мені, що плакала справжніми сльозами.


Вони зняли звинувачення за штраф.


О десятій хвилині сьомої в моєму блоці задзвонив настінний телефон. Гвардієць Брукман залишив свою посаду і пішов коридором, щоб відповісти йому. 'Так.' Він глянув у мій бік. 'Так. Я негайно відправлю його вниз.


Він повернувся спиною до стіни. - Гей, - сказав він у слухавку, - я хотів спитати тебе... - Його голос став низьким і довірчим. Я сподівався, що його питання не займе надто багато часу, бо це може порушити мій графік.


Я подивився на Вілсона Т. Шеріфа. Він мені дуже сподобався. І він дозрів, щоб померти сьогодні ввечері. Бути вбитим КАН, бо був свідком. Я не довіряв нашому мовчазному супутнику по камері. Він був надто тихим. І трохи п'яним. Його запах можна було відчути за милю.


Але яке, чорт забирай, мені було діло. Найменше, що я міг зробити, це захистити Вілсона. Він сидів на своєму ліжку. - Це ти, мужику, - сказав він. "Вже можеш йти додому".


— Ти теж підеш, — сказав я. 'Дуже скоро.'


— Я не став би на це ставити.


- Так. Якщо бути чесним.' - Я помацав шов куртки: "Смію ставити все, що під нею". Зараз, прямо зараз.


Я вклав їх у руку. Я знав, що фішки, принесені з казино, стануть у пригоді.


Коли тюремник Брукман прийшов за мною, Вілсон уже спав, Брукман підвів мене до дверей на сходи. «Добре, Стюарте. Ти маєш іти один. Я не можу покинути цей поверх.


— Дякую, агенте Брукман, — сказав я.


«У підніжжя сходів просто поверніть ліворуч. Твоя дружина чекає там.


Я кивнув з усмішкою. - Справді, - сказав я. «Я дійсно хочу подякувати вам. Ви були такі добрі до мене. Я простяг руку. 'Дай п'ять.'


Він простяг руку.


За п'ять секунд він уже був під вітрилами.


Я потроїв дозу анестетика у кожному жетоні. Обидва чоловіки будуть близько п'ятої, шостої години у відключенні. Це має бути досить довго.


Чен глянув на мене і мовчки кивнув. Він думав, що це було частиною плану.


Було чверть на сьому. На сходах я зіткнувся з наглядачем Крампом, змінником наглядача Брукмана. — Брукман має для вас повідомлення, — сказав я.


'Ой?' Він зупинився, спантеличений.


Я поліз у кишеню і витяг складений аркуш паперу. Я твердо вклав це разом із чіпом у його чекаючу руку.


Я відтяг його спляче тіло назад нагору, у тюремний блок.


Внизу сержант проповідував мені про шкоду пияцтва.


Я сказав сержанту, що інакше був би добрим хлопчиком. Ми потиснули один одному руки.


Писар у приймальні почув, як сержант упав, і зайшов подивитися, в чому справа. «Він щойно перекинувся». Я сказав. 'Просто так. Підійди та подивися. Я схопив його за руку, ніби хотів поквапити.


Поліцейський письменник упав на сержанта зверху.


Тара чекала на мене біля стійки.


«Я потис руки всім поліцейським, які були такі добрі до мене», — сказав я.


"Ми дійсно повинні бути напоготові", - сказала вона, коли ми йшли. — Я маю на увазі, що тут тепер усе так добре сплять.


Вона почала співати Колискову Брахму.


Розділ 7


Тара та я шукали місце, щоб поговорити. Ми знайшли паб поблизу в'язниці. Справжній підроблений антикварний паб - із пластиковою цеглою та дерев'яним вінілом. Цей заклад називався «Het Schelmenhor», і я ставив собі запитання, чи був я справжнім негідником.


Жодних труднощів з боку в'язниці я не очікував. Усі вони просплять перші кілька годин. І, як хтось одного разу сказав, важливий сон до півночі. Я сумнівався, що їхній сон буде перервано. Перша машина ворогів не буде там раніше десятої години, а оскільки Вінг По забронював квитки на десятигодинний рейс до Лондона, втеча мала відбутися до десятої години.


І втеча відбулася. Я подбав про це. З іншого боку, я також допоміг поліції. Принаймні, я допоміг їм залишитися живим. Якщо пощастить, нікого не застрелять. Приятелі Чень-лі поглядали б на поліцейських і, як я сподівався, не будили сплячих собак. То був мій добрий вчинок того дня.


Я провів Тару до столика у кутку і замовив бурбон. Вона замовила шеррі. Міледі залишилася леді. — Чи є новини від Карло?


Вона почала ритися у сумочці. - Він дзвонив, - сказала вона. - Я занотувала. Вона виринула з жменею недопалків, скривилася і знову пірнула. Безцільні пошуки ні до чого не спричинили. Потім вона методично почала спустошувати сумку по одній речі за раз. Пудрениця. Цигарки. Гаманець. Вона зніяковіло подивилася на мене. "Якщо ти зробиш хоча б один коментар з цього приводу, Картер, тобі кінець".


Вона продовжила свій рейд.


Я продовжив пошуки відповідного коментаря.


Ви вже чули новини? 'Ні, звісно ні.' Стільниця вже починала нагадувати площу Ватерлоо. "Сенатор Кренстон". Вона подивилася нагору. 'Автокатастрофа. Принаймні такою є офіційна заява.


- Ви отримали справжні відомості?


Вона кивнула головою. «Коли я зателефонувала до Вашингтона, щоб повідомити про наші висновки, я все зрозуміла. Справжня причина у тому, що літак було пошкоджено.


Я похитав головою. Ще один день, ще одна смерть. І досі КАН мали всі козирі. - Ти шукала повідомлення від Карло, - нагадав я їй. — Я думаю, тобі краще поквапитися з пошуками. Вона копалась у своїй сумці... Вона клацнула пальцями. "Я впевнена, що це було." Карло прочухав усю Гренаду, як ти йому й сказав, і коли Вінґ По пішов, Карло пішов за ним. Якийсь особняк на узбережжі, — сказав він. Наприкінці Каскадної дороги. Потім повернув ліворуч чи праворуч. Ну, принаймні, ти відмовляєшся там


Я кинув на неї найзліший погляд останніх днів. "Тара!" Мій голос звучав різко. Вона знайшла папір. - Повернеш ліворуч, - сказала вона.


Я спробував згадати брошуру готелю. Карту, яку я вивчав на балконі при перших ранкових променях. Відповідно до «Де все це відбувається?» Каскейд-роуд йшла паралельно Атлантичному океану, приблизно за милю від пляжу. Згідно з «Весіллям у Нассау», Каскейд-роуд була відома як головна вулиця мільйонерів. «...у якому представлені одні з найекстравагантніших вілл на всіх Багамах». У будь-якому випадку, це був гарний притулок для Ченлі. І добре місце, щоб почати втечу з острова. Немає сумнівів, що Він По чекав там Чен-лі.


- До речі, - сказала вона. "Він все ще там".


— Хто, — сказав я, — де?


«Він По все ще на Каскад-роуд. Принаймні, ймовірно, він там. Карло сказав, що його зняли з реєстрації у "Гренаді". Взяв свій багаж. Схоже, він збирався там влаштуватися.


Там це мало бути. На щастя, Карло стежив за Вінгом. Але шанс, що це окупиться, був невеликий. Карло міг бути підкуплений. Те, що мені пощастило, змушує мене нервувати. Це нагадує мені, як багато в нашому житті та долі приховано в лоні забаганок іронічних богів. — Випий, — сказав я. «Нам час на роботу».


- На Каскейд-роуд? Вона виглядала нетерплячою.


— Почасти, — сказав я.


— Що ти маєш на увазі під «частково»?


— Я маю на увазі, що я частина, яка йде на Каскейд-роуд. Ти інша частина, що повертається до готелю.


Вона скривила обличчя. "Ти завжди отримуєш все найцікавіше". Яка забава.


Я маю передчуття. — Я хочу, щоб ти зібрала речі та поїхала з готелю.


Я записав адресу та додав повідомлення, яке надасть їй доступ. Я простяг їй папір. "Ми зустрінемось там знову".


Вона уникала мого погляду. — А якщо… і якщо ти не прийдеш?


Я проігнорував її намір. «Якщо мене не буде до півночі, зв'яжися з Хоуком і переконайся, що ти зможеш забиратися звідси якнайшвидше».


Вона знову глянула на мене смішним, задумливим поглядом. Вона думала, що було б, якби ми більше не зустрілися.


- Іду, - сказав я. 'Не хвилюйся. 'Я йду.'


Я поцілував її, але мої думки були в іншому місці.


Розділ 8


Багато хто говорить, що щастя не в грошах, але я починаю підозрювати, що вони можуть помилятися. Будинок на Каскейд-роуд виглядав дуже щасливим. Сучасний замок з рожевого каменю зі скляними стінами з видом на море. Ви добираєтеся до нього довгою U-подібною під'їзною доріжкою. І, судячи з того, що було в гаражі, ви добиралися туди тільки з Bentley, або Aston Martin, або Lamborghini. Коли ви були там, ви могли вибрати з багатьох приємних речей. Там були стайні, тенісні корти, приватна гавань, де красувалася п'ятнадцятиметрова яхта. А якщо все це набридло, можна було просто озирнутися. Саме місце було урочистим поривом природи. Поряд із під'їзною доріжкою стародавня смоківниця створила низку природних воріт. Його товсті гілки нахилилися до землі, щоб пустити коріння, як нові дерева. Були й інші дерева з червоним листям, а земля була клубком ароматів і квітів. Наче влаштували вечірку в саду і запросили лише квіти.


Я сховав машину недалеко від головної дороги і рушив пішки. Я обійшов будинок стороною, але це не мало значення. Вони там мали охорону. Але тепер її вже нема.


Одним ударом я зламав йому щось у шиї. Я взяв із собою його пістолет. Як сувенір. Ніколи не знаєш, коли тобі може знадобитися зброя. Я розташувався приблизно за тридцять ярдів від будинку, в акуратно озелененому місці. У мене був вид на бруковану терасу. Був бар із їжею та напоями. Тераса чекала на гостей. Я також чекав.


Вони вийшли з дому. Він По з літнім чоловіком та його дружиною. Він не змінився. Він був одним із тих високих, лисих чоловіків розміром із шафу, чиї обличчя не відображають часу та почуттів. З таким успіхом його можна було вирізати з жовтого мила. Він носив те, що Карло назвав «дивним сірим костюмом – уніформою всіх маоїстів». Судячи з одягу, чоловік і дружина були англійцями. Сріблясто-біле волосся, надзвичайно несмачне в розкішному вигляді. Можливо, один із тих химерних носіїв титулу. Герцог та герцогиня Етуотерс-Кент. Граф та графиня Маса-до-успіху.


Чоловік налив трохи напоїв, а жінка передала блюдо. Все було однаково приємно. Не типова прелюдія до крові та героїзму.


Приїхав МР. Блондинка років дев'ятнадцяти, суха, вродлива. вилізла з вантажем коробок із магазинів одягу. Вона поцілувала чоловіка і жінку, увійшла до будинку і за кілька хвилин повернулася з вечірньою сукнею через руку. Вона притиснула його до тіла і з усмішкою зробила пірует. Усі, включаючи Він По, усміхнулися у відповідь.


Стало здаватися, що я зробив помилку. Ця щаслива сцена британського вищого класу цілком може бути тим, чим здавалася: щасливою сценою британського вищого класу. Щодо вартового, то багато багатих хлопців наймають охорону для охорони свого майна. Цілком можливо, що Він завів мене в глухий кут, знаючи, що він вів мене всю дорогу, і потай сміявся в кулак. Якби це було так, я сильно все зіпсував би.


Але це не так.


За кілька хвилин вийшов дворецький. З собою він мав велику коробку сигарет. Дворецький був схожий на китайця. Дівчина зібралася повернутися до будинку, і дворецький повернувся до неї, а отже, і до мене. Я глянув у оптичний приціл гвинтівки. У дворецького була маленька бородавка посередині чола. Клон номер три.


Крім того, у пачці цигарок у нього був пістолет. У той момент, коли він це приніс, Він По теж закурив і вказав на тіні за внутрішнім двориком.


З підліску піднялися троє бандитів. Усі вони були вихідцями зі Сходу. Я знав одного з них. Проникливий чоловік у білій сорочці, джинсах та зношених борделях.


З партизанів. Камбоджійський терорист.


Спочатку він боровся проти уряду принца Сиханука, а потім, коли цей королівський уряд впав, він склав змову проти режиму Лон Нола. Якщо ви приймаєте політику Камбоджі такою, якою вона є, ви можете назвати його патріотичним фанатиком. Але його присутність тут робила його прихильником комуністів. У грі в кістки азіатської політики важко сказати, хто є що, без кришталевої кулі.


Два інші були для мене новими. Але вони, швидше за все, мали велике кримінальне минуле. На них були забруднені травою штани кольору хакі та вельветові куртки. Якщо ви бачили їх такими, ви, мабуть, прийняли їх за садівників. Вони скрутили своїх господарів, як зірвані квіти, і вштовхнули їх у хату. Дівчина кілька разів скрикнула, але дворецький, мабуть, уже змусив інших слуг замовкнути, бо ніхто не вийшов подивитися, що діється.


Ув'язнених прогнали на четвертий поверх. Дівчину відвели до окремої кімнати. Я стежив за тим, що відбувається через товсті скляні вікна, поки один із цих грабіжників у пориві крайньої обережності не засмикнув штори і не приховав сцени від мене.


Я швидко пройшов територією до кола дерев біля внутрішнього дворика. Світло вже стало блідо-блакитним. Я глянув на годинник. Було половина сьомого. Феєрверк міг вибухнути будь-якої миті.


Вони повернулися на терасу, тепер уже господарі становища та будинки. Вінг налив собі випити і підняв келих для тосту. «План номер один, джентльмени. Він допив свою склянку одним ковтком. «Нам краще пройтися пунктами».


Усі вони сіли довкола столу. Жилистий джентльмен почав із загального огляду щось на кшталт: Ісі іно, лаки тао.


Жодних субтитрів на екрані. Гарно. Я був фронтменом шоу, і в ньому мало бути багато «Oo laki tao».


Сам того не усвідомлюючи, Вінґ прийшов мені на допомогу.


— Тільки англійська, Кван. Англійська. Ми говоримо між собою на чотирьох різних діалектах. Тож давайте говорити англійською, як ми спочатку домовилися». Він повернувся до Ван Тонга. — Які проблеми з яхтою?


Ван потряс головою – ні. 'Як справи. Джонні перевірив усе. Він уже на борту.


Джонні. Матрос. З цим татуйованим метеликом на руці. Той, хто відвідав Ченлі у в'язниці. Тепер він командував яхтою герцога.


Вінг посміхнувся і повернувся до гурту. Ви зрозумієте, що Джонні буде дуже поганим капітаном. Неподалік звідси яхта потрапить до аварії. Вас таємно врятує підводний човен та ваші помилки. - знову засміявся він, - будуть поховані на морському дні.


У мене було відчуття, що ці помилки були людьми нагорі в будинку. Не так уже й важко було розгадати їхній план. Порятунок підводним човном був добрим і розумним трюком. Але інсценувати аварію було чистої води геніальністю. Старий трюк - приховати один злочин, вчинивши інший. Вони могли б уявити це як невдалий викрадення літака з тілами британців на борту як мовчазні свідки. Декілька жирних слідів перебування Чень-лі на борту було достатньо, щоб вказати, що він потонув у морі. Ви не зможете перерити весь океан, щоб знайти тіло. Я запитував, чи піде Джонні, капітан, на яхту заради справжності всього цього. Це була б гарна потяг. Його татуювання приковувало його до Чен-лі, тим, що його можна було побачити за милю. Я запитував, чи це вже вразило Джонні. Я вирішив, що мати Джонні має подбати про це.


В мене самого було кілька побоювань. Наприклад: як знешкодити підводний човен? Як я міг врятувати літню пару та дівчину?


"Щодо дівчини..." Це був третій чоловік, який відкрив рота. Він виглядав найкрутішим з усіх, і він мав повний набір зубів з нержавіючої сталі. Коли він усміхався, він був схожий на механічну акулу. А тепер він засміявся. - Я маю на увазі, - сказав він з хтивим, хитрим поглядом, - навіщо нам вбивати її зараз? Ми всі могли б насолодитися їй, можливо, в морі. Його сміх перетворився на гарячкове хихикання. Його план набув широкого визнання. Ван та Квам теж усміхнулися.


Вінг По поблажливо засміявся. - Добре, - сказав він. Тоді розважайся. Він обернувся до дворецького. — А ти, друже, вже знаєш, що робити?


Дворецький, схоже, сприйняв питання як образу. Звісно, він знав, що робити. "Вбити кілька людей, а потім сідати на борт". Здавалося, він майже соромився цих дрібних робіт. Але він мав на це свою причину. Бородавка на лобі свідчила про те, що він клон. Він успадкував жахливі здібності Лао Цзена і їхню зарозумілість. Було помітно, що йому не подобається підлеглий стан. Він По вивчав обличчя клона. - Не хвилюйся, Хун Ло. Твій час прийде.


О Боже. Якби це був комікс, у мене зараз над головою спалахне світло.


Дотримуватися цього сценарію.


Дворецького – клона – звали Хун Ло. Хунг Ло приїхав із Лондона з Вінгом. Білет Ло був замовлений назад до Лондона разом з Вінгом. Сьогодні о десятій. Але Хунг Ло розраховував потрапити до цього човна. Отже, Чен-лі, його двійник, буде у літаку. Красеня-двійник.


Звісно, в аеропорту повно копів. Але у нього будуть усі відповідні посвідчення особи та британський паспорт, все гаразд, а також доказ того, що він щойно прибув із Лондона. Безперечно, в аеропорту знайдуться люди, які б поклялися, що бачили його там декількома вечорами раніше. Я міг би забути про стеження за цією субмариною. Я би подбав про стеження за літаком пізніше.


Настав час потурбуватися про інше.


Комісія продовжила свій контроль там, на терасі. Я мовчки ковзав по хаті. Двері були зачинені. І вікна були там просто для задоволення. Міцні безшовні арки — як склепіння собору — зроблені з товстого скла, що не б'ється, надійно запечатані і вставлені в каміння. Тому свіже повітря було питанням для кондиціонування повітря. Лише на четвертому поверсі вікна були справжніми. Великі вікна, які можуть пересуватися горизонтально. Одне було відкрито. Це був, як кажуть, єдиний кінь, на який можна було поставити. Камені, з яких вони звели цей палац, зовсім не були маленькими. Це були великі пласкі камені неправильної форми, складені разом через нерівні проміжки часу. Точки опори іноді знаходилися на відстані півтора метра одна від одної. Принаймні я тільки почав підніматися вгору. Коли я був на висоті близько тридцяти футів заввишки, я зрозумів, що я не Тарзан. Тридцять футів заввишки — погана позиція, щоб зрозуміти, що ти не Тарзан. Ще гірше усвідомлювати, що ти застряг у простій стіні з каменю, і поблизу немає іншої точки опори. І ось тоді та нога, на якій я балансував, зірвалася, і я лишився бовтатися на лівій руці, яка застрягла в ніші над моєю головою. Це все, що тримало мене там. Падіння не вб'є мене одразу, але справа була не в цьому. Це коштуватиме життя дівчині та літній парі.


Я з натугою стиснув свою важку хватку однією рукою і уважно вивчив фронтон наді мною. Нічого, що могло б допомогти. Немає крапки опори, немає хватки для рук. Просто камінь. Коротким рухом я взяв стилет у праву руку і спробував вирізати ще одну точку опори, встромивши його в цемент між кам'яними уламками. Я міг би це зробити за шість місяців, але моя ліва рука все хворіла, і я не міг протриматися ще шість хвилин. Я знову почав думати про небезпеку можливого падіння. Зважаючи на всі обставини, зламана нога була рівносильна смертному вироку.


Я спробував ще раз, прямо над головою, перевірити, чи немає між ними шматочка цементу, що злегка вивітрився. Я зробив сильний поштовх і він розсипався на один великий шматок. Тепер я мав місце для правої руки, приблизно на одній лінії з лівої. Я засунув ножа між зубами, схопився за рукоять і повільно, важко дихаючи, підтягнувся.


Я поставив коліно, де була моя рука. Звідти все пішло добре. Наді мною було природне заглиблення, віконна рама. З останнім зусиллям я дістався туди.


Вікно відчинилося навстіж.


Я заліз усередину.


Я опинився у своєрідній гостьовій кімнаті. А якщо це кімната для гостей, то найкраще, чого можна бажати (крім багатства), це побувати в гостях у багатих. Велика тикова підлога була покрита східними килимами. Не тими, що ви купуєте у місцевих лавках, а тими, які ви отримуєте з Персії. Самовивізом. Ліжко було поставлене на щось подібне до платформи і покрите десятьма квадратними метрами хутра. Картину на стіні підписали містер Ван Гогом.


Я не міг поворухнутися протягом п'яти хвилин. Мої руки тремтіли від недавньої напруги. Вибачаюсь. Я також розумію, що герої ніколи не повинні втомлюватися. Але таке походить лише з фантазії відірваних від реальності романістів. Я маю на увазі: не вірте всьому, що читаєте.


Я знову віддихався і взявся до роботи.


Я знайшов дівчину першою. Вона була прив'язана до ліжка. Вона була така прив'язана, що я не міг позбутися думки, що вони повеселяться з нею перед відпливом. Поблизу вона все ще була гарна і ніжно гарна. Це було таке видовище реклами мила. Вкрай нецікаво. Її тіло було чимось іншим. Скажімо, було цікавим. Її біла сукня була частково розстебнута, оголюючи ще біліше тіло. Вона глянула на мене широко розплющеними очима. Вона хотіла закричати, але їй заткнули рот кляпом. Так що, крім «Ммммф, мммф», вона не могла нічого сказати.


Я сказав їй заткнутись і що я був її другом. Вона трохи заспокоїлася, і я висмикнув вилку з розетки. Вона лежала на ліжку, розкинувши руки та ноги. Я почав послаблювати мотузки навколо її ніг. Вона почала плакати. Я сказав їй, що зараз вона не має на це часу. Я описав їй наші шанси вижити цього дня і запитав її, чи не хоче вона допомогти мені покращити ці шанси. Вона сказала, що готова. Я знову зв'язав її і заткнув їй рот кляпом.


Я почув, що вони повернулися. Здавалося, що вони на другому поверсі. Голоси були гучними. Пролунав вибух сміху, і хтось сказав: «Ну, давай…», а хтось сказав: «Так... потім сходами почулися кроки. Шанси були п'ятдесят п'ятдесят. Один шанс, що це Хун По прийшов, щоб вбити герцога та герцогиню. Інший за, що це він, прийде відвідати прекрасну діву.


Можливо, Він По просто захотів поссати.


У будь-якому разі мені довелося зробити вибір. Я міг бути лише в одному місці одночасно.


Я пірнув назад у кімнату дівчини і став біля дверей.


Двері відчинилися.


Дівчина проковтнула.


Цей богом забутий виродок так захопився, що розстебнув ширинку ще до того, як зачинив за собою двері... Я пірнув за ним і схопив його за горло. Він вчепився мені в руки, але я розгорнув його і притис спиною до стіни. І вдарив.


Він закричав. Потекла кров. Сміялися знизу. Ці садисти гадали, що кричала дівчинка.


Він хотів упасти, але я підняв його назад. Думаю, це його й розлютило. Він напав на мене із силою, яку я в ньому не підозрював. Також з ножем, на який я не чекав. Він цілився мені в серце і влучив мені в плече... Він знову прицілився до мене, але цього разу я був готовий. Я схопив його ножа рукою і застосував основи дзюдо. Він пролетів повітрям у приголомшливому сальто і приземлився обличчям на підлогу спальні. Після цього він більше не рухався. Я штовхнув його тіло. Цей виродок приземлився прямо на власний ніж. Цього разу просто в серці, подумав я. Я затягнув тіло під ліжко. Потім я відпустив дівчину.


'Як вас звати?' Вона просто тупо дивилася.


Я наполягав. - 'Ваше ім'я? Як вас звати?'. Дівчина була в шоці. Я вдарив її. Потім вона почала плакати і дозволила собі впасти на мене. Вона припала до мене, ридаючи. Я поцілував її один раз, у верхівку. — Слухай, люба, — сказав я. "Ми поговоримо пізніше. Тепер ти маєш вибратися звідси. Мені треба йти, знайти ще яхту. Вона кивнула головою і знову спробувала взяти себе в руки.


- Ззаду є сходи?


Її голова підвелася і опустилася.


'Добре. Тоді вперед.


Я відчинив двері. Тепер унизу було більше голосів. Прибули Чень-лі та його супутники. Чень-лі описав сплячу в'язницю. Він сказав це як жарт. Він все ще думав, що це частина плану. Його історія вразила всіх, як бомба. Настала мертва тиша.


- Це був Картер, - сказав Він По.


Ми з дівчиною вийшли на майданчик чорними сходами. — Швидше, — прошепотів я. Вона почала спускатися сходами.


Я повернувся до зали.


"Ми не можемо дозволити Картеру зруйнувати наші плани". Ось саме, - сказав Ван. "Ні хрону."


Я був майже в кімнаті літньої пари.


Дівчина повернулася. - 'Куди я повинна йти?'


- Христос Божий, - сказав я. — Це власний твій сад. Ти ж знаєш, де сховатися, чи не так?


Вона глянула на мене порожнім поглядом і проковтнула. Вона все ще була в стані шоку.


- Чен-лі, - наказав Вінг, - переодягнися зараз. Нам доведеться нормально виглядати в аеропорту.


Дівчина просто стояла. Я схопив її за плече. Де ти завжди ховалася, коли грала у хованки?


- У стайні, - сказала вона. "Під соломою".


Хунг почав підніматися сходами.


- Тоді йди, - прошепотів я. "Поспішай." Вона втекла.


Я дістався потрібної кімнати, випередивши його всього на півтори секунди. Елегантна парочка сиділа на підлозі з кляпами у роті та спиною один до одного. Я пірнув за фіранку і витяг пістолет, коли Хунг Ло відчинив двері. Я двічі вистрілив, перш ніж зрозумів, що відбувається. Коли він дізнався про це, він був уже мертвий.


Двоє лягли.


Я сунув його труп у шафу і наказав парі здаватися мертвими. Вони не зрозуміли жодного слова. — Мертвими, — повторив я, штовхаючи їх. Моє плече було заплямоване справжньою кров'ю, і я провів по них рукою, щоб скривавити їх.


— Гаразд, ми йдемо, — почувся голос Вінга зі сходової клітки. "І я думаю, що ви повинні дістатися до човна якнайшвидше."


Почувся гомін кількох голосів. Я гадки не мав, скільки їх було задіяно. І скільки людей було з Чень-лі. Але ким би вони не були, вони переважно грали другу скрипку. Ван Тонг прийняв командування.


"Візьми Хун Ло і відтягни цього секс-диявола від цієї курки".


Я засміявся. Старомодний жарт здався мені кумедним. Зізнаюся, це було не так і смішно, але наближалося багато ніг.


Я повернувся до свого старого притулку За завіскою. Літня пара виглядала переконливо мертвою. Цей факт дав мені, може, три хвилини.


З коридору почулися звуки сум'яття та різні вигуки. Вони відчинили двері до кімнати дівчини. Немає ні сексуального диявола, ні курчати. — Лемур, лемур, — сказав Кван. — Що сталося з ними?


Там було коротке обговорення. Потім вони затихли, і двері кімнати, в яких я був, прочинилися. Це був Ван і три його товариші. Вони похмуро дивилися на «мертву пару» і збуджено балакали. Один із них вирушив на пошуки Хун Ло. Залишилося троє чоловіків, але вони не були озброєні.


Один з них відчинив дверцята настінної шафи.


Ах, - сказав він. Інші приєдналися до нього, щоб подивитися. Усі нахилилися, щоб подивитись на труп. Ван лаконічно резюмував. - Вбивство, - сказав він.


Такий момент може не повторитися. У будь-якому випадку, я мав діяти зараз. Моє плече все ще кровоточило на тлі фіранок, і незабаром вони зробили висновки з цієї плями. Я уявляв, як це буде: я вийду, стріляю, бах-бах-бах, і підстрелю всіх трьох, поки вони ще стоять біля настінної шафи.


Я вийшов стріляти.


Моя ідея була неправильною.


Я підстрелив одного з них, але Ван та інші відскочили вбік. Обидва пірнули на мене з протилежних кінців. Вони напали одночасно і поділили роботу. Першим ударом був удар по моєму зап'ястю, і Вільгельміна вистрибнула з моєї руки. Ван низько нахилився, як атакуючий бик, і вдарив мене головою по ребрах. Я зігнувся навпіл від болісного болю, випускаючи повітря, як проколота шина. Це трохи перекинуло мене, але дорогою на підлогу я пірнув Вану на кісточки. Він упав і приземлився з глухим стукотом. Протягом однієї шаленої хвилини я думав, що встигну. Я взяв стилет у руку, але все це було безглуздо. Інший не спав. Цього разу він не цілився у моє зап'ястя, а зосередився на джерелі моїх великих планів. Десять фунтів кийку зі скрипом опустилися на мій череп.


Коли я прийшов до тями, я лежав на підлозі чогось схожого на бібліотеку. На мить мені здалося, що я потрапив до громадського читального залу. Ось такою була велика кімната. Моя голова була схожа на перестиглу диню, а розплющення очей було схоже на підняття ваги. Проте зусилля окупилися. Тепер я знав одну річ, якої раніше не знав: тепер я знав, скільки їх було. Тому що всі десять із них були у цій кімнаті зі мною.


Мій пістолет зник, як і мій стилет. Моє плече не зникло, але я хотів би, щоб воно зникло. Йому здавалося, що хтось постійно кусає мене за руку.


Якщо ви брали участь у війні, можливо, ви були в такому становищі. Або якщо ви колись були дитиною в районі, де йдеться про «нашу» банду проти «їх». А «своїх» затиснули в тупиковому провулку. Карти проти вас, і кавалерія не зрушить з місця. Це ти проти решти світу, і ти не маєш шансів. Якщо у вас немає чогось «особливого». Хемінгуей використовував слово cajones, що в перекладі з іспанської означає м'ячі; також відомий як мачо. Або, говорячи голландською, благородний deien. Я не зовсім розумію, чому яєчка стали символом усього сміливого та чесного, але знову ж таки, я не з тих, хто ставить під сумнів таке кліше. Я твердо вірю в такі вирази, як «Робота вчасно робить тебе готовою» і «Людина коштує стільки, скільки її яйця». Тож у мене їх три.


Мій особистий скарб.


Звичайно, ви повинні знати, що я не народився із трьома яйцями. Третє було подарунком від AX. Насправді це теж куляста граната. Смертоносна газова бомба Друкований посібник користувача до нього говорив: ( 1. Витягніть штифт. 2. Киньте бомбу. 3. Біжіть, як подалі.) і «Список можливих місць для паркування», який на сленгу AX означає, де ви можете сховати заховану зброю. Пропозиція +3 ("використовувати гнучкий придаток Z-5 і помістити гранату на свої частини тіла") містила якийсь підтекст.


Чого я не знав тоді і знаю зараз, то це те, що «Між твоїми власними частинами» там був найбезпечніший притулок у світі. Нікому й на думку не спаде шукати гранату там. І цей факт неодноразово рятував мені життя. Але є одна проблема з цією гранатою: як дістати її з укриття.


Ось ви перед своєю розстрільною командою. Дванадцять рушниць націлені на твоє серце. Вам пропонують зав'язати очі, а ви кажете «ні». Вам пропонують цигарку, а ви кажете «ні». Вони запитують, чи є у вас останнє прохання, і ви відповідаєте: "Так, сер". Я хотів би наостанок влаштуватися зручніше.


Це проблема із гранатою.


— Думаю, він прийшов до тями. – казав Кван. Ван прийшов перевірити, чи це так... Я не міг вічно прикидатися мертвим.


— Ну, — сказав він. "Нік Картер".


Я повільно підтягнувся і обмацав голову. «Я випадково був у цьому районі і подумав, заїду та загляну».


Він усміхнувся. — Як шкода, що ми не знали, що приїдеш.


- Я знаю, - сказав я. — Ви спели б торт.


Ось із жестом звернувся до інших. "Гей, йдіть сюди. Я хочу, щоб ви востаннє зустрілися зі знаменитим майстром убивць — Ніком Картером». Судячи з того, як він це сказав, я чекав на оплески і, можливо, ще кілька оплесків.


Але натомість я отримав безжальну серію зневажливих усмішок.


'Зараз...' - сказав Ван. — Є ще одна проблема. Кому випаде честь вбити нашого Кіллмайстра? Це було риторичне питання, звичайно, Ван хотів, щоб люди віддали йому корону.


"Мені." – Кван раптово витяг пістолет: “Я досить довго виконував накази. Мені потрібна ця честь для просування по службі". Ван теж вихопив пістолет і направив його на Квана. Він сказав. — Я гідний.


Мені було цікаво, хто з них гідний. Мене це справді почало цікавити.


Двоє стояли, дивлячись один на одного, два пістолети були спрямовані один одному в серця.


Коло чоловіків відступило від них на крок, начебто вони виконували якусь кадриль без музики. Цей рух посилив напругу, спонукаючи двох героїв зі зброєю битися. Тепер справа за гордістю. Якщо хтось із них відступить, він втратить обличчя. Або все, що завгодно.


— Я наказую тобі кинути зброю. Це була безглузда гра, і Ван знав це.


— А я тобі кажу, що більше не приймаю накази.


Думаю, що першим вистрілив Кван. Два спалахи сталися за секунду, і я вже був на півдорозі через кімнату. Дуель трохи відворушила всіх, чого я потребував. Посівши на підлогу, я взяв гранату в руку і почав дюйм за дюймом, повзком, просуватися до дверей. При першому пострілі я покинув її, затримав подих і побіг до виходу. Газ утворив смертельну димову завісу. Вони задихалися і падали, намагаючись дістати мене. Один пройшов через неї, але я штовхнув його в живіт, і він зігнувся. Я зробив великий стрибок і змусив себе вискочити назовні. Це були важкі старовинні дубові двері з декоративним ключем у декоративному замку. Двері підбадьорливо і впевнено клацнули. Вона не витримає натиску восьми бандитів вічно. Але знову ж таки, у них не було багато часу. Газ збив би їх із ніг за шістдесят секунд, а за три хвилини всі вони були б мертві.


Я піднявся на четвертий поверх, відчинив вікно і глибоко зітхнув. Газ залишиться там, де й був: у закритій бібліотеці на другому поверсі, у кімнаті, де вікна були зачинені.


Літня пара все ще була там, де я її залишив. Вони були такі налякані, що все ще вдавали мертвих. Я підняв їх пов'язаних спиною до спини і поніс униз трьома сходовими прольотами.


Ми досягли трави перед будинком і лягли на траву перепочити. Я подивився на вікно бібліотеки. На ньому лежали скрючені три тіла. Вікно не могло відчинитися, але вони померли, намагаючись його відчинити.


Розділ 9


У «Британському колоніалі» не залишилося люксів, тож я винайняв три кімнати. Два з них були для Thestlewaites. Виявилося, що це прізвище герцога та герцогині. І вони справді були герцогом та герцогинею. З'ясувалося, що дівчина, Нонні, була їхньою дочкою. А з огляду на те, що герцогу було вісімдесят три роки, я відчув повагу до дворянства.


Нонні дісталася друга кімната.


Нонні просто продовжувала приходити до третьої.


Третя кімната була моєю.


М'яко я спробував пояснити їй, що я не в її смаку. Вона люто протестувала і сказала, що я їй подобаюсь. Я м'яко пояснив, що вона не на мій смак. Це змусило її плакати. Я сказав, що збрехав. Я сказав, що знаходжу її надзвичайно спокусливою та нищівно сексуальною. Я сказав їй, що був дуже поранений.


Вона виявилася дуже зрозумілою.


«Я зателефонував і провів дві розмови. Перший був із Лондоном, з Роско Клайном. Роско був агентом АХ. Як стрілка, його таланти були набагато нижчими за середнє, але коли справа доходила до стеження за будь-ким і будь-де, Роско Клайну не було рівних.


Роско виглядав як усі і як ніхто. Йому вдавалося виглядати як три різні людини в межах одного кварталу. У нього була особлива манера змінювати вираз та позу. Якось ви озирнулися і побачили хлопчика на побігеньках. Якщо ви знову озирнулися, хлопчик на побігеньках зник і ви побачили когось іншого – адвоката чи автогонщика – принаймні: когось зовсім іншого. Тоді це були просто ваші відчуття, ви думали, що за вами не стежили. .


Хочеш вір, хочеш ні. Я повністю вірю в це у довгостроковій перспективі.


Роско пообіцяв встигнути на літак із Нассау. Він продовжуватиме стежити за Чен-лі та Він По, поки я не дістануся туди. Було десять хвилин на одинадцяту. Я зателефонував до аеропорту. Рейс до Лондона вилетів вчасно. Потім я увімкнув радіо. Були новини про втечу, але нічого про можливий упіймання Чень-лі. Роско має показати свої трюки.


Лікар готелю оглянув моє плече, перев'язав його та зробив укол.


Він не повірив жодному слову, що я врізався у двері.


Я хотів прийняти душ, випити і мати сорок годин сну. Але я також хотів бачити Тару, і я не настільки прямолінійний, щоб не зрозуміти, що останні кілька годин вона, мабуть, пройшла через пекло. Це було пікантно, коли вона скривилася і сказала: "Хлопці, ви теж завжди веселитесь". Я також знав, що вона насправді мала на увазі. Я сам хотів би почати її шукати, ніж сидіти і чекати. Я сподівався, що Тара скасувала бронювання готелю та вирушила за адресою, яку я їй дав. Я під'їхав до жовтого будинку на іншому кінці міста.


Місіс Вілсон Т. Шериф відповіла мені. Ні, сказала вона мені, Тари там не було. Ким була ця Тара? А ким був для неї я? Кров почала гудіти в голові. Тара мала бути тут кілька годин тому. Це було найбезпечніше місце, яке я міг придумати. Але я не мав дозволяти їй повертатися до того готелю. Я мусив відправити її прямо сюди. Повідомлення, яке я надіслав місіс Шериф, означало, що я позбавлюся її переслідувачів. Я уявив цих двох жінок, що сидять разом, п'ють каву і грають з дітьми.


Вистава, яка тепер постала перед моїми очима, була набагато менш приємною.


У них була Тара.


Але ось знову проблема. Хто вони'? І куди вони її забрали? Я знову не знав, з чого почати. І навіть зараз Тара могла…


Я сказав місіс. Шериф, ким я був.


Вона дала мені пляшку рому.


Я застряг у неї. Було б нерозумно піти, поки я не знаю, куди йти. Гренада? Навряд вони забрали Тару туди. Але це було єдине місце, про яке я міг думати. Саме тому вони не взяли її туди. Я зробив ще ковток рому.


Я послав пані. Шериф за папером та ручкою і написав на папері записку для копів про Вілсона. Я сказав їм, хто справжні злочинці, і що вони, мабуть, знайдуть їх за п'ять футів під газоном. Я сказав їм, що там може бути ще кілька трупів, але я не знав де.


Потім знову спалахнуло це світло.


"Дерев'яний Нікель" був точно таким, яким його описав Вілсон. Дещо запущена таверна на узбіччі дороги. Я проїхав повз нього і припаркувався між деревами.


У вікнах було темно, але підійшовши ближче, я побачив, що вони зашторені чорними фіранками.


Я почув голоси.


Я потягнувся до Вільгельмін. Я забрав її, коли повітря в кімнаті знову стало придатним для дихання, і мені довелося вирвати її з мертвої хватки тайця, що задихнувся. Я знайшов стилет десь на підлозі у бібліотеці. Було приємно отримати назад свою стару надійну зброю. Нова зброя схожа на нове кохання — завжди боїшся, що вона тебе підведе.


Я нахилився ближче до темного вікна.


Eh bien, Тото?


Ноус відвідує.


Вони чогось чекали і розмовляли французькою. Французька була поширеною мовою в Індокитаї. Багато хто з цих розорених революціями країн колись були французькими колоніями, а потім зіткнулися з незалежністю, разом думаючи про те, в якому напрямку рухатися. Ліворуч або праворуч. Я ніколи не був такий гарний у цих східних мовах, але, принаймні, я говорю французькою.


“Si le Yacht is parti. Ти бачиш сигнал?


Вони чекали сигналу про те, що човен пішов.


- Плюс важливо, o sont les autres?


Вони також чекали на «інших». Якби ці інші були там, де я сподівався, вони могли б чекати дуже довго.


Я напружувався, щоб уловлювати кожне сказане ними слово. Вони запитували, чи зв'язалися "les autres" з Картером. Вони подумали, що шкода, що їм не дозволили допомогти.


"C'est dommage, - сказав один, - que la femme est mort".


Моє серце перестало битися.


Тара була мертва.


Мудрість, розсудливість, самозахист, можливість, ціль, АХ, життя, все розсипалося в безглуздий пил. Я просто збожеволів. Я схопився і стусаном відчинив двері. Я атакував перший рухомий об'єкт у полі зору. Я навіть не вихопив пістолет. Я хотів відчувати плоть у своїх руках і відчував примітивне бажання рвати і мститись. Я хотів бути своєю власною зброєю.


Несподівано виявилося, що я бився з трьома чоловіками. Разом вони були шість футів у висоту і триста п'ятдесят фунтів ваги, але коли справа доходить до божевілля, мені немає рівних. Сліпа лють, палаюча лють — ось що перетворює дурнів на надлюдей.


Я був безперервною затятою машиною. Я був фабрикою, яка завдавала ударів руками та ногами. Жоден не вислизнув від мене. Ми були складені, як китайський пазл — єдиний м'яч, що крутиться, штовхає. Усі вони боялися стріляти, боялися потрапити до одного з них.


Я хотів би розповісти вам, як це зробив. Насправді я хотів би знати це сам. Але все, що я пам'ятаю, це моя власна лють. Коли все закінчилося, усі вони були мертві. І я досяг цього лише своїми голими руками.


Тіло Тари розтяглося на столі біля барної стійки. Пульсу не було. Жодних ознак життя. Я підняв її і виніс надвір. Її руде волосся обпалило мене, як жменя полум'я. Її обличчя виглядало блідим у місячному світлі, але легкий туман ластовиння все ще покривав її ніс. Грудка болю застрягла у мене в горлі і закричала, щоб вирватися в спустошливому риданні. Але далі справа не пішла; він просто лишився там.


Я поцілував її на прощання.


Вона коротко ворухнулась у моїх руках.


Я знову поцілував її.


Вона хмикнула і скривилася. - Привіт, Нік, - сказала вона зі сміхом. - Я сильно тебе налякала?


Я мало не впустив її, я був такий вражений цим несподіваним виступом. Я не міг сказати більше жодного слова. Вона вибухнула сміхом. 'Заспокойся. Ти не божевільний. Спляча красуня жива і здорова".


Нарешті, мені вдалося видавити «Що-ха-ууу». Або щось подібне.


Вона знову засміялася. — Відпусти мене, і я тобі розповім.


Я опустив її. - Мммм, - сказала вона. "Приємно знову рухатися". Вона простягла руки і покружляла в місячному світлі.


Вона була чудова. Вона була міфічною німфою. Німфою зі старої легенди, народженої наново, піднялася з гребенів моря, чарівна істота з казки, прокинулась неушкодженою від чар, що тривали сто років.


Я подивився на неї, сам більш-менш ніби зачарований. Вона припинила свій хоровод, похитала головою і посміхнулася. — Ненавиджу казати тобі правду, любий. Це справді дуже неромантично».


Спробуй, - сказав я.


"Біологічний зворотний зв'язок", - сказала вона.


Органічний зворотний зв'язок?


Органічний зворотний зв'язок».


Ви вже сказали це, - сказав я. "Але що це?"


Що ж, без сумніву, ви чули про ці теорії про те, як зупинити біль голови, як впоратися з астмою, просто контролюючи свої мозкові хвилі... «Ну і що?» Був бестселер під назвою «Біологічний зворотний зв'язок». Я не читаю бестселери, але чув про ці теорії. Це не мало жодного відношення до того, «як мені наслідувати мертву людину?»


Ну, - сказала вона, - я так і зробила. Вони спитали мене, де ти, один з них ударив мене, і я впала. Тоді я просто почав із цього біо-зворотного зв'язку. Я знизила пульс, доки не перестала його відчувати, і затримала подих. Я завжди так робила, коли вони підбиралися до мене надто близько».


Просто так?' – Я клацнув пальцями.


Ні. Не просто. AX навчив цій групі жінок-агентів. Ця вправа тривала багато місяців. Але це працює».


Але скажи мені, чому ти зі мною не зв'язалася? Вона знизала плечима. — Спершу я не була певна, що це ти. Але крім того, вона зробила паузу і подивилася в землю, я хотіла дізнатися, чи не турбує тебе це.


Я обдарував її отруйним поглядом. «Мене так біса хвилювало, коли вони сказали, що ти мертва, що я увірвався в цей клуб, як божевільний».


'Вітаю.' - Не кричи так. Думаєш, я прийшла сюди розважитись?


'Ні.' — Але ж ти не розважалася. Ти спала на роботі.


Я дізнався, що цей метод має кілька переваг. Ви можете практично зупинити пульс, в той час, як ваші вуха продовжують функціонувати. А люди просто схильні не соромитись у словах у присутності покійника.


Тара багато дізналася. Не те щоб це просунуло нас далі, але принаймні таємниці Нассау були прояснені.


Лін Цзін і Бангель мали східну аптеку. Бангель також мав готель у Нассау. Коли все це здавалося надто хорошим, щоб бути правдою, китайська служба KAN зробила пропозицію, від якої вони не змогли відмовитись. В обмін на те, що вони не перекриють джерело наркотиків, KAN вимагала двадцять відсотків виторгу та періодичні послуги. Ця «випадкова послуга» була дуже простою: все, що їм потрібно було зробити, це забезпечити прикриття та укриття для серії клонів, яких КАН хотів кудись запровадити.


Нассау був ідеальною проміжною станцією. Близько до Америки, але все ж таки британська територія. Це позбавило їх багатьох проблем і ризиків. А щодо останнього етапу їхньої подорожі, то було дуже легко сісти на рибальське судно і висадитися на віддаленому флоридському рифі. Система працювала нормально.


Чарльз Брайс, наприклад, клон, який убив сенатора Мортона. Спочатку він працював простим помічником на кухні у казино Гренади; потім КАН призначило його, смикаючи за потрібні ниточки тут і там, пілотом «Літаючих асів»; - він розбив літак - із сенатором у ньому. Щодо CAN, система працювала гладко, але Лінь Чинг заперечував проти цієї схеми. В основному призначена проти можливості різких скорочень. Були й інші учасники, які бурчали.


Це досягло апогею, коли Ченлі застрелив Сейбрука. Це було неможливо. Сенатор Сейбрук міг бути метою Чен-лі, але його слід було вбити вдома в штаті Мен. Коли Сейбрук увійшов прямо до казино, Чен-лі подумав: «Чому я маю чекати?»


То справді був дурний вчинок. Так ви розкриєте власне гніздо.


Чен-лі заарештували.


Лінь Цзін хотів піти. Досить погано, щоб здати Бангеля за це, якщо це буде потрібно. Решта банди теж була на межі заколоту.


Весь бізнес казино Гренади раптово опинився під загрозою.


Вони послали Він По. Їхня велика людина в Лондоні, плюс команда рятувальників з КАН, щоб дістатися до Чен-лі. Вінг зарекомендував себе як торговець опіумом, і ця роль дозволила йому завоювати довіру Лінь Цзін, а також надіслати Лінь Цзін за мною. Але через цей хаос і заколот у Гренаді KAN довелося шукати нове місце. Тому вони включили у справу "Дерев'яний нікель", сховавши наркотики від Вілсона Т. Шеріфа. Цей бар став їхньою новою штаб-квартирою. Там вони збиралися, щоби спланувати свої подальші дії. Більшість із них навіть їли та спали там. План був добрий.


Вінг був натхненником втечі Ченлі з в'язниці. Він також спланував аварію з цією яхтою та привів підводний човен. Потім він влаштував «ділову зустріч» із герцогом, а також переконався, що вірний дворецький герцога зник. Хіба не було випадковим і приємним, що Він По знав чудового дворецького? Щойно прибув із Лондона з рекомендаціями леді Шеріл.


Він залишив насильницькі дії Ван Тонгу. Ці заняття були поганими, ну жорстокими. Що дратувало, то це переклади. Десь від французької до камбоджійської, тайської, китайської та особливої англійської Ван Тонга в дії закралися помилки, і добре продумані плани втратили частину свого сенсу. Те, що було за цим, виглядало як щось із кінокомедії "Keystone Cops".


Щоразу, коли один із хлопців із KAN спотикався про тіло, вони припускали, що це справа рук KAN.


Зрештою, у КАН були всі підстави вбити Бангеля, і КАН також планував вбити Лінь Чинга. Тому кожен подумав, що це зробив хтось інший із групи, і тихо прибирав трупи, які я залишив.


Частина, що залишилася, була менш кумедною. Це була та частина, яка мала відношення до Гару. Вони дісталися його, коли він зв'язався зі мною. Хлопці з Ван зробили це, і надійшла звістка, що «американець мертвий». Він По вважав зрозумілим, що я був цим американцем. Був уже пізній вечір, коли група Вінга попрямувала до Каскейд-роуд, а решта розпочала свої розповіді за спільною бесідою.


Вони вирішили, що їм краще дістати мене і дуже швидко. Але вже я був на Каскейд Роуд. Вони взяли Тару замість мене.


— Куди вони тебе схопили?


Хм, - вона обернулася.


Ти сказала, що вони тебе били. Я хочу знати де.


Вона дозволила піску стікати по моїх грудях. - «Я думаю, що це дуже болюче питання». Вона намалювала серце на піску у мене на грудях. 'Що відбувається?' — спитала вона зі сміхом. — Ти ревнуєш, Картер?


Звісно, я не ревную. І не називай мене Картер. Ти схожа на жінку-репортера із фільму.


"Я просто випадково зіграла Лорен Беколл". Вона з гідністю встала і побігла пляжем у світлі місяця. — Якщо я знадоблюсь, — покликала вона, — просто свисни. Єдине, що могло применшити її гідність, то це те, що на ній не було жодного одягу. Коли ми вперше зустрілися, вона здавалася досить пристойною молодою леді. Але останнім часом вона більше була схожа на розбиту панночку, ніж на пристойну даму.


Я безперечно хотів її. Я хотів її знову. Але найгірше у всьому цьому було те, що я не вмію свистіти.


Я встав і пішов за нею берегом.


Ми пішли плавати.


У воді посеред хвиль ми ковзали один навколо одного.


- Це не спрацює, - сказала вона. Я сказав. - "Зроби ставку?"


Що ж, це могло бути, якби нас не розірвала чергова хвиля. Так ми кохали біля самої кромки океану, то покриваючись водою, то знову оголюючись. Ми ввійшли в той же ритм, що й приплив, або приплив — у такий самий, як у нас, так що вона і я стали хвилями та берегом, що зустрілися у своїй природній течії та прощаються; ми стали один одним, ніжно вітаючи та прощаючись, вологими солоними поцілунками. Насправді це ніколи не припинялося. Мій рот на її грудях миттєво змусив її почати все спочатку, коли ми разом спускалися в вирує воду і знову разом піднімалися, задихаючись від хвилювання.


Через кілька днів вона сказала мені: «Знаєш, спочатку я злякалася».


Я провів внутрішньою стороною долоні її животом. «Це страшна гра, люба. І якщо ти не вмієш грати з ножами чи кунг-фу… ну, я тебе не звинувачую. Я глянув глибоко в її очі. «Тоді дозвольте мені сказати вам ось що: я був дуже злий на вас».


Вона похитала головою. — Я не маю на увазі тоді. Я маю на увазі до того дня, коли ми з тобою сиділи в тому барі, коли ти сидів там по той бік столу, за мільйони миль звідси.


"Дивися." — лагідно сказав я. «Ось як я. І ніхто не змусить мене платити за це. Ти знаєш, що зараз, коли я з тобою, весь твій. А решту часу... ну, тоді я, напевно, весь свій.


Вона посміхнулася. У ній був серпанок смутку. 'Не хвилюйтеся. Картер. Я не намагатимусь змінити тебе. Просто ... - Вона помовчала, подумавши, що сказати, потім вирішила продовжити, - що я не знала тебе раніше. Тоді, якщо я не Лорен Беколл, то я маю цю жахливо огидну схильність бути Сироткою Енні. Вона знову посміхнулася, але цього разу обличчя її було радіснішим. Не хвилюйтеся. Тепер я дуже велика і сильна, і люблю тебе таким, яким ти є».


Я маю вбудований рефлекс на фразу «Люблю тебе», на серію відмов. Я ніколи нічого не обіцяв... ми всі повинні тримати це, що ні до чого не зобов'язує... Я подивився на Тару. «Я думаю», я сказав, можливо, я теж тебе кохаю.


- Боже мій, - сказала вона...


Розділ 10


Британський музей був як ніколи привабливим. Для мене завжди було щось зловісне у цій привабливості. Ви дивитеся на деякі обладунки, які, мабуть, колись носив король Артур, або на чернече вбрання, «датоване 610 роком». Вам раптом спадає на думку, що історія — це не та маленька історія, яку стискають і сушать у цих підручниках історії, як одну низку безплідних людей і подій, що йдуть пліч-о-пліч до тих дат, які завжди пам'ятають. (1066, перемоги вікінгів ». 1215, Велика хартія вольностей.) Історія - бурхливе, бурхливе нагромадження фактів, написаних мужністю, впевненістю і кров'ю. Історія — це такі люди, як ми з вами, назавжди приречені служити своєму простому, мирському існуванню. А не металевий щит або шматок тканини.


Як я вже сказав, моторошно.


Я домовився зустрітися з Роско об одинадцятій годині в кімнаті, де зберігаються відбитки пальців Констебла. Для входу потрібна була спеціальна перепустка. У мене була ця перепустка та вказівки, як туди дістатися, а також блискуча брошура про Джона Констеблі (1776–1837). Я передав перепустку двійникові Маргарет Резерфорд, яка вручила мені гігантську папку з відбитками. «Романтичний реаліст», — йшлося у брошурі. "Констебл хотів повернутися до природи". Якщо так, то природа (1776–1837) була чудовим місцем. Одне видовище діамантової зелені.


- Але так. Тоді у будинку не було туалету.


Я обернувся. То був Роско Клайн.


"Продовжуйте захоплюватися цією картиною", - сказав він. Я обернувся і помилувався картиною. «Наш спільний друг із Нассау приїхав сюди. Він винайняв заміський будинок у Котсуолді. Я підійшов до іншої картини. Будинки із солом'яними дахами та синьо-зелена річка. - Твій Чен-лі все ще там. Вони вирушили туди прямо з аеропорту і з того часу нікуди не виходили. Не було відвідувачів. Не було телефонних дзвінків», що незвичайно. Вони просто купка зброєносців, які ведуть тихе, охайне життя на відкритому повітрі. Звичайно, вони пробули тут лише двадцять чотири години.


Я перевернув ще один аркуш і цього разу вивчив млин із струмком. "Ви бачили інших агентів КАН?"


- Нікого, Нікі. Нікого.


— Вас хтось турбував?


Кого мене? Ламонг Кренстон? Маючи здатність затуманювати розум? Ніхто не бачить тіні, дитинко.


Тоді я маю ще одне запитання, Роско... Чому ти пропонуєш мені дивитися на ці картинки?


Я обернувся. Роско знизав плечима. — Я просто подумав, що тобі треба щось знати про мистецтво.


Те, що я сказав тоді, не годиться для друку.


Ми пообідали у закусочній Вест-Енду під назвою «Мисливська хатина». Закусочна з дерев'яними панелями та чимось на кшталт меню з вугра в желе та заячій спині. Я подзвонив Тарі і сказав їй прийти до нас. Ми зупинилися в «квартирі», яка належала подрузі Роско, дівчині, яка зараз виїхала з міста. Ми були надані самі собі, і в нас було менше клопоту з усією цією нісенітницею Джона Стюарта про носіїв, офіціантів і покоївок. Крім того, це був наймирніший спосіб взаємодії з містом. Я бачив, як Роско подивився на Тару, коли вона прийшла. На ній була смарагдово-зелена кашемірова сукня з вузьким вирізом і тісна, як чума, яка оголювала її в кращому вигляді і допомагала її пружних круглих грудей. Мабуть, вона ходила по магазинах і купила його того ранку. Принаймні я ніколи не бачив його раніше. Я можу іноді забути сукню, але я ніколи не забуду сукню, що обтягує.


Я познайомив її з Роско. Вона посміхнулася своєю власною посмішкою. Як я вже казав, Роско може виглядати так, як йому подобається, але тепер він спеціалізувався на перегляді без виразу. Містер Все, Середня Людина. Середнього зростання, статури, обличчя та одягу. За моїми оцінками, йому близько п'ятдесяти років або близько того і я отримую цю цифру, складаючи все, що він зробив. Але в нього власна густа шевелюра, вона не сива, і в ній немає агресивного чорного кольору, який буває при фарбуванні.


Тож Тара посміхнулася. За кілька хвилин, коли я подивився на Роско, це був Гері Грант. Він був високим і худим, і раптом на ньому був пошитий на замовлення костюм, і я побачив, що у нього неймовірно білі зуби. Про ту білизну, що засліплює, і Тара виглядала засліпленою.


Я ще трохи сів, відкашлявся і рішучим владним жестом покликав офіціанта та замовив напої. — Скажи мені, — звернувся я до Роско, — хто зараз спостерігає за твоєю торгівлею?


'Торгівлею?'


'Зовні. Ваша зовнішня торгівля.


— Ох ця торгівля. Чарлі Мейс. Ти його колись бачив?


Я його ніколи не бачив.


"Ну, це добре. Зі зброєю теж добре. Якщо щось трапиться - а я не думаю, що щось трапиться - він дасть мені знати. З ним хлопчик, Пірсон. Так що тобі нема про що турбуватися».


'Хлопчик?'


Роско подивився мені просто в очі. — Я думаю, що ти був досить розумним, коли тобі було двадцять.


Я думав про це якийсь час. — Тим не менш, я відчував би себе набагато краще, якби ти зараз сидів там.


Роско похитав головою. — Я шукач, Нікі. А не сторожовий пес. Крім того, я стаю надто… «Занадто старий, — хотів сказати він, але вчасно схаменувся, — останнім часом я став занадто лінивим, щоб лежати в мокрій траві цілий тиждень в очікуванні».


«Як ви можете бути такі впевнені, що вони залишаться так довго?»


- Продукти, наприклад. Вони замовили продукти приблизно на тиждень. Навіть найняли хатню робітницю. Це означає, що вони планують якийсь час бути добрими хлопчиками. Такі новини швидко поширюються на селі. І повірте мені, у таких містах уже стає новиною, якщо хтось чхне двічі.


"То що ж нам робити?"


"Просто почекати?"


— Чекати й будь напоготові, — він витяг дві електронні ящики. Маленькі кишенькові чорні коробки. 'Один для тебе; один для мене.


'Працюють на відстані?'


'Так. Просто підійдіть до найближчого телефону і наберіть дев'ять-три-шість-чотири-нуль-нуль. За межами міста ви повинні спочатку перетворити нуль-один. Потім натисніть кнопку коду на цій милашці, і ви почуєте запис звіту Мейса. Звіт щогодини.


"І це все?"


- Ні, - сказав він. — Є ще дещо. Ви також можете зателефонувати та залишити своє повідомлення на плівці. Тоді Мейс і я зможемо прослухати його. Долорес постійно стежить за монітором, тому ми будемо попереджені, якщо щось не піде. Тільки неодмінно скажи їй, де ти зупинився. Долорес була комутатором AX.


— А цей будинок — чи можна до нього підсадити жуків?


Він зробив кисле обличчя і похитав головою. 'Навряд чи. Або вони повинні піти на якийсь час, але вони ще не показали жодних ознак цього. Ми могли б спробувати надіслати робітника з якоїсь причини. Але якби Він По траплявся на такий прийом, він був би давно мертвий. У нас є підключення до місцевої телефонної мережі, тому ми можемо перехоплювати всі вихідні повідомлення.


Мені це не сподобалось. Треба було чекати. Але я не міг ризикувати, наражаючи себе на ризик. Він По запам'ятав мене. Просто якщо показати йому своє обличчя один раз, і вся операція була провалена.


Я глянув на годинник. Було без двох хвилин на годину. "Якщо ваша пейджингова система працює, я думаю, у вас є час, щоб зробити це".


Роско обдарував мене своєю сліпучою усмішкою. - Чому б тобі не зробити це зараз? приятель? Потримай трохи у пальцях. Спробуйте самі.


— Я беззастережно довіряю тобі, Роско, — сказав я. Він посміхнувся Тарі. «Я маю на увазі з телефоном. Я знаю, що ви дасте мені точний звіт.


Він міг би оскаржити це, але N-3 завжди головніше K-2. Роско підійшов до телефону.


Тара посміхнулася.


Це була мила, але порожня посмішка жінки, яка знає, що флот щойно відплив. - Я голодна, - сказала вона, дивлячись на меню. — Крім того, він не на мій смак, — додала вона, не зводячи очей.


Я підняв брову. — Я навіть не подумав на мить, — сказав я.


Мейс не мав новин, щоб повідомити нас. Що, в принципі, дало нам вихідний. Я купив кілька квитків на мюзикл. Одна річ під назвою «Розкажи своїй мамі», яку зарозумілий продавець New York Times назвав «досить кумедною, якщо вам подобаються такі речі».


Тара готувалася до деяких покупок, і я трохи нервував через те, що нічого не роблю. Мій голос, мабуть, звучав трохи страшно, бо вона раптово замовкла.


— Я знаю, про що ти думаєш, — нарешті сказала вона. Ти думаєш, що це буде одна з тих богом забутих туристичних пасток, і що робити з цією дівчиною? Точніше, що вона взагалі тут робить? Все, що вона може зробити, це бути викраденою та ходити магазинами».


Я не відповів. Її здогад був близький.


— Що ж, я маю причину бути тут. А причина в тому, що коли ти з'ясуєш, де знаходиться їхня лабораторія, я знатиму, хто з них клони і що з ними робити. Вона дивилася на мене так само люто, стиснувши губи, як у перший день нашої зустрічі в Волдорфі. І волосся на потилиці стало так само, як тоді. Я знав, що її реакція була суто оборонною. Вона сиділа і відчувала, що мене дратує, і мало що могла з цим вдіяти. І я був необґрунтовано уразливий, і я теж нічого не міг з цим поробити.


Ми стояли на розі площі Пікаділлі, дивлячись один на одного в безпорадній люті.


Вона сказала. — Крім того, я можу зробити ще дещо.


- І це так, - сказав я. "Ти маєш на увазі, що ти також щось скажеш." Так. вона сказала. — А ще я можу зробити тебе дуже щасливим.


Важко сперечатися з такою неприкрашеною істиною. Ми домовилися зустрітися у квартирі о п'ятій годині. До того часу кожен із нас займатиметься собою. Я пішов у паб на Чарінг-Крос-роуд. Стало трохи туманно. Не зовсім туман, а скоріше якийсь густий холод. Загоєна рана на моєму плечі хворіла. Я ставив собі питання, чому людям так подобається завдавати один одному біль, коли цей біль насправді існує.


Розділ 11


Без чверті три я прийшов у паб. Якраз вчасно, щоб нагадати мені, що час наближався до третьої години. Англійці не п'ють удень. Ось чому, принаймні, за словами Роско, не можна довіряти англійцям. Я замовив пиво і перегорнув газету.


На десятій сторінці лондонської «Таймс» була невелика новина зі Сполучених Штатів. З'ясувалося, що сенатори Бейл та Крофт стали жертвами аварії вертольота під час перевірки наслідків урагану Карла. Принаймні так вони думали. Вертоліт і пілот зникли безвісти, а розслідування було відкладено через ураган Дора.


Отже, їх стало шість. Мортон, Сейбрук, Ліндейл, Кренстон, а тепер Нейл і Крофт. Я міг уявити акробатику Вашингтона. Приватна розмова про замахи та змову. Обнадійливі заяви уряду. А тим часом у кабінеті Хоука відбувалися надтаємні переговори. Як ми можемо вжити заходів безпеки, не викликаючи загальної паніки?


Мені було цікаво, як — якщо Хоук це зробить — подолає справу про клони. До цих пір не було переконливих доказів теорії. І якби він хоча б віддалено був схильний прийняти нашу теорію, я все-таки якийсь час не зустрічався б із ним. Безперечно, клони вже були в країні. Але як їх оголосити в розшук, якщо не знаєш, скільки копій однієї людини навколо?


Але, звісно, це була проблема Хоука. Поки що у мене була своя проблема. Моїм завданням було знайти розсадник цих клонів, де б вони не були. Вбити оригінал та знищити копії. Також спробувати з'ясувати, скільки, якщо їх залишилося кілька, розгулюють на волі з наказом на вбивство. Якби я зробив це і прожив досить довго, щоб розповісти цю історію, Вашингтон міг би розпочати повномасштабне згортання. Принаймні якщо я проживу досить довго.


Все це рухалося по колу, а потім поверталося до мене. Вашингтон чекав мого першого кроку. І я чекав першого ходу Ченлі. А потім настає момент, про який взагалі не варто думати: що робити, якщо цей Чень взагалі не рухається? Що, якщо він просто сидить у укритті, а сенаторів стає дедалі менше?


Почав дзвонити. Дівчина за барною стійкою сказала мені, що час закриття. Я заплатив і пішов.


Іноді ви ставите питання, чи не є ми частиною якоїсь гігантської шахової гри. Велика Рука приходить і вихваляється, що помістить вас туди, де ви взагалі не хотіли бути. Це схоже на випадковий рух. але зрештою виявляється, що це був завершальний перебіг усієї партії.


Я пішов на невелику прогулянку. Безцільну, я думаю. Бонд-стріт. У вдалий час я опинився в Берлінгтон-Аркейді, вузькій довгій галереї магазинів. Я витягнув шию, як і всі інші, щоб подивитися на прикрашену прапором стелю галереї. Я подивився на вітрини магазинів із сорочками та фотоапаратами та на вітрини з китайськими статуетками.


Я пішов в обхід, коли чоловік із Вірджинії сфотографував свою дружину.


Потім я зіткнувся із збігом.


Моєю першою реакцією було відвернутися, щоб він мене не побачив; подивитися на своє обличчя у відображенні вітрини магазину. Але потім я зрозумів, що він нарешті мене не впізнає. Я знав його обличчя майже так само добре, як своє власне. До цього я зустрічався з ним двічі. Якось я вже вбив його. Але не в цьому тілі. Чен-лі був десь у сільській місцевості. Хунг Ло був у пеклі, і я не думав, що Лао Цзен зараз робить покупки. Ця особа належала іншому. Те саме широке жорстке обличчя. Той самий плоский, недружній вираз. Та ж ідеально розташована бородавка.


Ще один клон.


Я пішов за ним недбалою, спокійною ходою. Метро на Пікаділлі, знову на Рассел-сквер.


Було ризиковано йти так близько за ним по п'ятах. Але є деякі ризики, які ви повинні піти. Більше того, він йшов як людина, яка не чекала неприємностей. Він не дивився на переслідувачів і не обернувся. Висновок: множинний вибір. Або він не знав, що його переслідують; або він знав і заводив мене в пастку.


Я пішов за ним ще кілька кварталів, поки клон не зник у будинку з червоної цегли. Двері були пронумеровані 43, а бронзова табличка з ім'ям додавала інформацію, що не відноситься до справи: «Суспільство Фезерстоуна» з припискою, що не відноситься до справи: «Засновано в 1917 році». Що, чорт забирай, це було за Товариство Фезерстоуна? Наступне, що я мав зробити це все з'ясувати.


Через дорогу був макробіотичний ресторан. Несподівано у мене з'явився великий апетит до здорової їжі.


Я зайняв стіл з видом на вулицю; офіціант, який виглядав не таким здоровим, як можна подумати в такій обстановці, змахнув кілька крихт і простягнув мені меню. У мене був вибір: сорбет із соняшнику (збитий йогурт із насінням) або список все більш смертоносних сумішей. Сік шпинату, капустяне суфле. Я зупинився на графині з органічним лимонадом, гадаючи, з якого органу їм удалося його приготувати.


Пара вдів із тростиною зробила болісний вихід із Товариства Фезерстоуна.


Соковитий підліток у футболці та джинсах зайняв столик поруч зі мною та замовив «соняшник». Вона подивилася на мене, як дивляться маленькі дівчатка.


Увійшла жінка із великою кількістю пакетів. На голові у неї був надто червоний капелюшок і майже показні зморшки. Спершу я подумав, що вона розмовляє сама з собою. Але я був неправий. Вона розмовляла зі своєю сумкою. - Добре, - сказала вона, - і, будь ласка, зберігайте спокій.


Вона була абсолютно права у цьому. Сумка для покупок із занадто великим ротом може сильно дратувати.


Вона сіла за стіл поруч зі мною і зняла пухнасту коричневу накидку. Їй було неподалік вісімдесяти, але вона все ще одягалася відповідно до своїх юнацьких років. Вона була якоюсь дівчинкою-підлітком. Перлинні намисто та мускусні парфуми.


- Сиди, - сказала вона сумці. Вона повернулася і обдарувала мене усмішкою, що вибачається. «Я не розумію, чому його не пускають до ресторанів. Кажуть, це пов'язано з охайністю чи ще чимось. Але він дуже обережний. Вона зазирнула у свою сумку. — Чи не так, любий?


Світі була шестифунтовим йоркширським тер'єром. Також відомий як Роджер. Так збіглося, що мені зовсім не подобаються всі ці маленькі собачки, що тьмяніють, і щось з цього, мабуть, було написано у мене на обличчі. - Сподіваюся, ти не боїшся собак.


Я сказав їй, що не боюсь собак.


О, добре.' Вона посміхнулася і поплескала мене по руці. — Тому що Роджер і мухи не скривдить.


Я вголос замислився, враховуючи його зростання, чи не зашкодить йому муха. Вона видала пронизливий смішок і кокетливо сіла ближче.


Її звали міс Мейбл. Вона прожила в цьому кварталі понад п'ятдесят років у будинку, який вона скромно назвала досить розкішним. - А, скажемо так... подарунок від, скажемо так... друга. Міс Мейбл хотіла повідомити мене, що вона справді мала секс. Я дав зрозуміти міс Мейбел, що це мене не здивувало.


Це принесло мені кілька очок і розмова прийняла певний напрямок. я сказав їй, що я сидів і чекав на друга, який зараз відвідував Товариство Фезерстоуна.


- Ммм, - сказала вона. - А ти не хотів туди заходити. Ви не вірите у ці речі? †


Я сказав їй, що мало що знаю про це.


— Ніхто не знає про привиди, містере Стюарте. Ми просто маємо визнати, що вони є».


Ось так. Суспільство Featherstone дозволяє вам розмовляти з мертвими.


Я подумав, чи не допитував цей клон сенаторів.


Я спитав її, чи була вона колись там, і вона пирхнула.


«Ха. Ні, це малоймовірно. Джон Фезерстоун прокляв мене 1920 року. Прокляття, уявіть. Сказав, що я скандалістка, м'яко кажучи. О, це був аматор пристойності, справжній фанатик. Вона постукала по голові вказівним пальцем, що виблискував колекцією діамантових каблучок. Спогади про колишній скандал.


— Ну, якщо ви спитаєте мене, — тихо сказала вона мені на вухо, — у цьому будинку немає жодного трупа, про який варто було б говорити. Мертвий або живий, ви повинні бути ангелом, щоб увійти до цього дому. А ангели, дорогий, надзвичайно нудні. Вона зобразила те, що ви могли б назвати пустотливим підморгуванням.


Офіціант приніс їй газування, багате на вітаміни. Вона зробила ковток і зробила гримасу огиди. Цей напій дуже корисний для вас.


Що я знову сказала? Ах так, ну, а коли він помер, його дочка взяла на себе керування. Ну, говорячи про дивно... Еліс Фезерстоун, мила леді, Міс Мейбл несхвально підібгала губи. «Занадто довго грати в діву ніколи не буває добре».


Я проігнорував психосексуальні теорії міс Мейбл. — Що ти маєш на увазі під цією нісенітницею?


Ну нісенітниця. "О, Тоуве" або "Вауве". щось таке. Я точно не знаю. Якщо ти спитаєш мене, люба, це через ту китайську їжу, яку вона їла в дитинстві. Вони їдять найжахливіші речі, ви знаєте. Думаю, це вплинуло на її мозок.


Я дізнався багато у достатньої кількості людей за ці роки, щоб знати, що ви повинні слухати все. Від їх улюбленої теорії літаючих тарілок до покрокового відтворення їхньої кращої гри в гольф. Усі хочуть бути почутими. І якщо ви готові слухати те, що ніхто інший не хоче чути, є всі шанси, що вони скажуть вам, що ніхто інший не скаже. Тож заради всього світу я не перервав би її, якби не стежив за вулицею. Те, що я побачив там, підказало мені, що я міг виграти головний приз.


Я попросив вибачення і пішов до телефону. Я знайшов його в чоловічому туалеті та набрав номер. Мейс не мав новин.


Я роблю запис на плівку.


Клон щойно вийшов із номера 43. Підійшов до кута, щоб надіслати листа. Ось це був не той клон, якого я тут переслідував. Якщо тільки він не перевдягався і не шкутильгав останні півгодини. Звісно, це було можливо. Але я не повірив. Мій клон виглядав надто самовпевненим, щоб турбуватися про маскування. І якби це був хтось інший, я зіткнувся б із чимось великим. Це станція клонування.


Було без десяти чотири. Я залишив повідомлення для Роско. Я сказав йому, щоб він прийшов сюди і стежив за клоном. А поки я сидітиму тут і спостерігатиму. Подивлюся, чи хтось увійде ще.


Міс Мейбл знову розмовляла з Роджером. Я подумав, чи зможу отримати свою наступну відповідь без лекції про хімічний склад їжі. Я ризикнув. "Чому Еліс Фезерстоун виросла на китайській їжі?"


Міс Мейбел, мабуть, подумала, що це дурне питання. Ну, любий. Чим ще харчуються китайці?


Почекайте секунду. — Ви маєте на увазі, що Фезерстоуни є китайцями?


- Ну, - вона вказала на мене рукою. 'Не зовсім. Але знову ж таки, не зовсім так.


Коротше кажучи, Старий Джон був експортером чаю. Він багато років жив у Китаї. Але з революцією 1912 жителям Заходу стало ясно, що їм більше не раді. Його справа була конфіскована. Вбили його дружину. І Джон повернувся до Лондона з маленькою дочкою.


І зі схильністю до містики.


Він стверджував, що щодня розмовляв із дружиною. І йому вдалося переконати багатьох старих аристократів у тому, що він може бути їхнім «контактом із мертвими». Вони допомогли йому та заснували Товариство Фезерстоуна. Це було майже все, що міс Мейбл знала про це. За винятком того, що Джон та його дочка Аліса жили самітниками. Тільки для того, щоб час від часу виходити, щоб накласти прокляття на менш чисте серце.


Вона вчасно закінчила свою розповідь. Не минуло й секунди, як вона зазирнула до своєї сумки. "Роджер!" він її вкусив. 'Поганий собака.'


Вона вибачилася та пішла.


Було 4.30, коли з'явився Роско. Він зайняв столик в іншому кінці зали і, проходячи повз, кинув мені на коліна записку: «У провулку є чорний хід».


Дощ почався, як тільки я вийшов із ресторану. Я зупинився під прикриттям входу і подивився на вікно через вулицю. Жінка років шістдесяти у чорній шовковій сукні стояла навколішки на підвіконні і дивилася назовні.


Крізь дощ я чув її голос. — О, мотузко. він сказав. «Про мотузок. Ух ти.'


Розділ 12


Це був вузький провулок, що простягся вздовж кварталу. Подекуди він був трохи ширшим там, де раніше були входи для якоїсь стайні або невеликого ланцюга. Він закінчувався тунелем завдовжки близько дванадцяти метрів. А далі йшла бічна вулиця.


Номер 43 був чотириповерховим особняком. Пожежних сходів не було, але були задні двері.


Двері відчинилися.


Там стояв мій перший клон. Він теж побачив мене і кинув на мене короткий запитальний погляд. Погляд на кшталт «я тебе раніше не бачив».


Якщо ви сумніваєтеся, ви маєте імпровізувати. Я підійшов до нього і посміхнувся. Вибачте, але я шукаю хату Марсдена. Я витяг з кишені записку Роско і вдав, що вивчаю її. Тут сказано, що має бути будинок номер сорок чотири, але, — я знизав плечима, — сорок четвертого взагалі немає.


Він глянув на мене. 'Я не знаю. Але принаймні ти не знайдеш його в провулку". Це був перший раз, коли я розмовляв з клоном. Я чув, як інші говорили, але не зі мною. Тепер це вразило мене. Всі вони говорили бездоганною англійською без будь-якого. акценту Американський акцент англійської, вони були ретельно навчені.


— Слухай, — сказав я, — може, я скористаюся твоїм телефоном. У мене є номер Марсдена...» Я знову пограв із запискою Роско.


Він похитав головою. "Він несправний."


- О, - сказав я. "Що ж, дякую тобі."


Мені нічого не залишалося робити, крім вийти з провулка. Дощ лив тепер сильніше. Він ударявся об тротуар і голосно луною віддавався у вузькому проході. Місце було зловісним. Алея темна. Темний дощ. Слизько через раптовий дощ. Я підняв комір.


Це було не те, що я бачив чи чув. То був просто інстинкт.


Я зупинився, щоб запалити цигарку. Він зупинився рівно за один крок від мене.


Я не обернувся. Я дозволив стилету вислизнути у долоню та продовжив свій шлях. Я знову почув слова Тари: «Клон убивці першого класу, — сказала вона, — має бути вбивцею першого класу».


Добре. Отже, мене переслідували. Між луною своїх кроків і барабанним стуком дощу я зміг розрізнити ще один звук.


Тунель був переді мною. Я ввійшов у тунель. Там було темніше. Я притулився в тіні стіни і глянув у провулок.


Нічого такого.


І все ж таки... я не уявляв собі це. Волосся на моїй шиї постає не просто так.


Єдиним звуком, який чути, був шум дощу. Безшумна куля вилетіла з нізвідки. Вона вдарилася об кам'яну стіну. Я стиснувся і поміняв свій ніж на Вільгельміну. На той випадок. Я не сподівався, що мені доведеться вбити його. Я хотів вибити кілька відповідей. На цій стадії справи ще один мертвий клон призведе до ще одного глухого кута.


Я відповз у тінь і зняв пальта. Я повісив його на камінь у стіні. Куля просвистіла повз мене і зачепила пальто... На животі я почав виповзати з тунелю, в той бік, звідки прилетіли кулі.


Справа в тому, що він не звик промахуватись. Він чекав від своєї жертви передсмертних звуків – «фух» чи «аргх». Мовчання діяло йому на нерви, якщо вони мали. Він вийшов зі схованки, як тільки я дістався до входу в тунель. Я вистрілив нижче і влучив йому в руку з пістолетом. Не в саму руку, а в пістолет, що впав на землю, Він повернувся, щоб підняти його. Я схопився і атакував. У той момент, коли він потягнувся до своєї зброї, я відкинув її подалі від неї. Було важко битися проти нього. Він був добрий. Він знав кожен трюк, який я знав. Він мав ніж. Просто так він там був і був спрямований прямо в моє серце. Я схопив його за зап'ястя і зупинив рух. Але не надовго. Він підняв коліно і мало не вдарив мене там, де це дуже дратувало. Я повернувся і трохи нахилився вперед і вдарив мене в живіт.


Удар збив мене з ніг, і ніж мало не влучив у мене. Я встав. Моя верхівка вдарила його по підборідді з гучним брязкотом зубів. Це порушило його наміри. Ударом карате по руці з ножем і вибив його, зброя стала прямо між валунами, вістрям вниз. Я продовжував тримати його зап'ястя і перевернув його на спину. Він намагався позбутися захоплення за допомогою прийому дзюдо, але я вже приготувався до його ходу. Він послизнувся і впав на мокре каміння. Я почув сухий тріск кісток. Він лежав, здивовано дивлячись. Його ноги були підібгані, він все ще був у свідомості і не відчував болю. Шок просто відключив усі ці почуття. Можливо, його ноги були відключені назавжди. - Добре, - сказав я. 'Я знаю хто ви. Я хочу почути від вас деякі подробиці. Скільки вас там?


Він заплющив очі і зарозуміло посміхнувся.


"Багато." -«Занадто багато, щоб нас зупинити».


Де ваша база?


Знову ця посмішка. 'Далеко. У місці, де ви ніколи не знайдете нас.


Я спрямував на нього пістолет. 'Добре. Ми розпочнемо з нуля. І мені не потрібні відповіді на кшталт «багато» та «далеко». Я хочу отримати відповіді, наприклад, скільки й де. Тож уперед.


Його обличчя було спокійне.


— Інакше ти застрелиш мене?


Він похитав головою. «Немає різниці між смертю і життям. Ви, мешканці Заходу, не розумієте. Я не зміг. Значить, я вже мертвий.


У вас залишається мало загроз, коли остання загроза отримує таку відповідь. Це був глухий кут. Я теж зазнав невдачі. Але тоді, коли я не міг отримати те, що хотів, я завжди міг спробувати підтвердити те, що, як мені здавалося, я знав.


— Але ти думаєш, що інші досягнуть успіху. Що ви здатні вбити сотню сенаторів?


Нам зовсім не обов'язково вбити їх усіх. Достатньо, щоб налякати їх усіх до смерті. Щоб викликати розкол у вашому уряді. Ваш... Конгрес, як ви його називаєте. Тоді ми зв'яжемося з вашим президентом, і все станеться так, як ми хочемо».


Тепер настала моя черга виявити деяку зневагу. — Здається, ти щось забув. Цей президент має охоронців і досить жорстку систему безпеки».


Він похитав головою. — Здається, ти щось забув. Таку систему безпеки вже оминали раніше. І, крім того, ми не збираємося його вбивати. Ми тільки маємо намір контролювати його мозок.


Отже такий їхній генеральний план. Паралізувати Конгрес та зробити президента своєю маріонеткою. В умовах хаосу в Конгресі чинна служба отримає необмежену владу. І КАН матиме повний контроль над цим. Це було не так неможливо, як здавалося. Охоронці захищають тільки від куль. І не проти омлету, що повного змінюють свідомість наркотиків. Або проти аспірину, який не є аспірином. Це було все, що їм було потрібне. Кажуть, що Распутін мав цар у його владі. Але сьогодні для цього навіть не треба бути Распутін. Тобі просто треба бути хлопцем із наркотиками. У королів Середньовіччя були свої дегустатори. Люди пробують їжу та напої, щоб переконатися, що вони не отруєні. То була робота. Але цього тепер немає. Тож нинішні правителі беззахисні. План КАН був божевільним. Але це було не так шалено.


Клон знепритомнів. Або так здавалося. Робити мені залишалося небагато. У всякому разі, більше жодної інформації я не одержав. Але одне було ясно: він мав померти. Або вся ця кліка Кан прийде за нами.


Я глянув на нерухоме тіло. Я замислився на мить. Я думав, як найкраще йому померти. Я пішов. Я повернувся в тунель і підібрав своє пальто та стилет, який упустив. Звідти я продовжив рух вулицею.


Все, що я почув, був слабким звуком. Звичайно, він не був непритомний. Він повернувся і підняв пістолет.


І вистрілив собі у око.


Першокласне вбивство.


Розділ 13


Вистава «Скажи своїй мамі» в Ліричному театрі, як і було обіцяно, була «досить кумедною, якщо вам подобаються подібні речі». Погано те, що я, мабуть, не дивитися його. Єдиною цікавою річчю була дівчина, яка вилізла зі свого вбрання. Дженіс Венера. Я пам'ятав її з тих днів, коли її звали Дженіс Вуд.


Дженіс Венера була світловолосою богинею і, хоч би як її звали, з прекрасною фігурою. Вона була гарячою супутницею в подорожі Рив'єром, напевно, п'ять років тому. Ми розлучилися друзями. Мій бізнес та її майбутнє були врятовані привітним та багатим графом Хоппапом. Він передав мені деяку інформацію про контрабандистів алмазів, а Дженіс — купу алмазів. Коли я востаннє бачив їх у Ніцці, вони збиралися одружитися.


Як це виглядало зараз, все могло б скластися інакше. Під час перерви я зателефонував та отримав записане повідомлення від Мейса. З того, що йому вдалося зібрати в підзорну трубу, секрет гарної каші полягав у вівсяних пластівцях.


Це все, що вони зараз мали.


Роско оголосив, що нарахував три клони. Один їв у готелі «Еддісон»; один усе ще був у Фезерстоуна, а третій був на той момент у «Олд Вік», спостерігаючи, як сер Лоуренс Олів'є грає Гамлета. Я залишив повідомлення "Розкажи своїй мамі", було досить весело, якщо ви захоплюєтеся такими речами.


Я повернувся якраз вчасно, щоб розпочати другий акт. Світло вже згасло, і Тарі довелося махнути мені рукою на моє місце. Оркестр виступив удруге.


'Новини?' — спитала вона пошепки.


'Так. Є три.


"Їх троє? Чи ще троє?


'Так.'


Вона помовчала. — Отже, всього сім.


'Так.' Я кивнув головою. 'До сих пір.'


Оркестр грав пісню, яку співала Дженіс. "Ця дівчина, - сказала Тара, - ти знав її, чи це були ознаки кохання з першого погляду?"


Я не знав, що маю такі симптоми. — Я вже її знав, — сказав я. 'Декілька років тому. Мила дівчина. Нічого більше.'


Тара підняла брову. «Ну, вона більше не виглядає таким дівчиськом».


Мабуть, вона мала рацію в цьому. Розміри Дженіс зараз були 90-60-90.


— Ми були друзями, — сказав я. "Чесне слово".


Тара подивилася на мене. - Скажи своїй матері.


Після шоу ми вирушили за лаштунки. Дженіс була гарячою. Тара була крута. Дженіс познайомила нас зі своїм новим коханням, Міккі. Тара розтанула. Ми вчотирьох пішли кудись випити пива.


У таксі додому Тара сказала: «Ти маєш рацію, вона мила дівчина. І додала досить різко: «Більше нічого».


Є кілька способів дізнатися, чи хтось відкривав ваші двері, поки вас не було.


На жаль, усі знають ці манери.


Особливо тим людям, які намагаються відкрити вам двері за вашої відсутності.


Завдяки Яну Флемінгу ці пастки з кількома волоссям стали широко відомі. І будь-який досвідчений агент знає, як це зробити. А інші автори шпигунських оповідань викрили інші добрі трюки. Хитрість секретного агента у цьому, що його тактика залишається таємницею. Сьогодні за ціною книги в м'якій обкладинці кожна дитина – вилитий Картер.


Ну, Картер хитріший.


І якщо ви іноді думаєте, що я зіпсую хорошу річ, віддавши її за ці кілька гульденів, подумайте вкотре. Справа в тому, що хтось проковтнув мою наживку. Коли ми повернулися до квартири, я зрозумів, що там хтось був. Або ще був. Я жестом запросив Тару знову вийти та дочекатися мого сигналу. Я схопив пістолет і відкрив свій замок відмичкою. М'яке клацання замість какофонії звуків брязкітної зв'язки ключів. Усередині було темно. І було тихо. Така дуже гучна тиша, спричинена тим, що хтось намагається не бути там. Я міцно стиснув Вільгельміну в руці і почав обережно ходити квартирою. Кімната за кімнатою. Через захаращену вітальню, їдальню і, нарешті, вітальню, шкодуючи, що подруга Роско не повела свого кота перед відходом, бо цей кіт чіплявся за мої п'яти.


Добре. Отже, наш гість чекав у спальні чи ховався у душі. Або його давно не було.


Я зупинився біля спальні. Там хтось був. Я чув, як він дихає. Наступним моїм кроком був шедевр координації. Одним рухом я відчинив двері, увімкнув світло і прицілився.


Він вистрибнув з ліжка, як хліб із тостера. Господи, Нік. Це твій спосіб побажати доброго ранку?


Я опустив пістолет і похитав головою. - Ні, Роско. Але це страшенно хороший спосіб привітатися кулею, чортова сука. Ти знаєш, що я міг тебе вбити?


Він відкинув волосся назад і позіхнув. Потім почухав підборіддя, дивлячись на мене. «Ви, американці всі такі, – сказав він. Слухай. Це квартира моєї дівчини, ні? Тому я не хочу з тобою говорити. Отже, я маю ключ. Отже, я увійшов. То звідки мені знати, що ти прийдеш?


Роско… — я сів на край ліжка, — що стосується цих твоїх методів роботи… †


Він підняв руку. «Не проповідуй. Нік. Будь ласка.' Він закурив, і я побачив, що полум'я трохи тремтить. - Де Тара?


Я підійшов до вікна та подав їй знак.


Жодних проповідей, Роско. Слово.


Він зітхнув. 'Слово?'


А.'


"Вогонь".


Оце слово.


Я постукав цигаркою на приклад пістолета. — Це моя робота, Роско, я горю. Ти тінь. Я стріляю. А це означає, що довкола ходить багато людей, які планують мене застрелити. І тоді, якщо я не залишусь насторожі, вони досягнуть успіху.


Піф-паф, і я мертвий. Зрозумів?


Він кивнув головою і посміхнувся. - Неправильно, - сказав я. 'Це не смішно. Це страшенно серйозно. Я думаю, що ти геній, Роско, але мені здається, ти стаєш надто самовпевненим. У перекладі це називається, що ти стаєш байдужим. І це дуже добрий спосіб померти.


Зрозуміло? Він кивнув головою. І не посміхнувся.


Я мусив зупинитися. Але, як і всі проповідники, я надто довго стояв за своєю кафедрою і завдав йому лише одного морального удару, від якого він не міг оговтатися.


Роско знизав плечима. - Добре, - сказав він. Ну, я це вже чув. Але сьогодні ввечері... ти влаштував бурю у склянці води. †


Тара стояла у дверях. «Отже, ти питимеш чай.


Вона посміхнулася. Одна чи дві ложки?


Роско посміхнувся у відповідь. — Цей твій друг упустив своє покликання.


'Яке?'


"Створення військово-навчальних фільмів".


Тара заварила чай.


Причиною візиту Роско було товариство Фезерстоуна, і він хотів знати, що з ним робити. Завтра знову стежити чи як? Так, - сказав я. «Продовжуйте стежити. Нам треба знати, коли ці клони почнуть діяти. Занадто мало відбувається; Мені це не подобається. А поки що подивимося уважніше. Подивимося, чи зможемо дізнатися, що відбувається всередині. 'Хм. Я просто ще не знаю, Нік. Сумніваюсь у цьому.


'Так?'


— То що ти тоді зробиш?


«Навіщу Товариству Фезерстоуна для зустрічі з моєю дорогою покійною тіткою Міртл.


- Ти маєш на увазі просто увійти? Просто так.'


"Ну ... я міг би влітати, але я думаю, що це було б занадто кричуще, чи не так?"


Роско встав. — І це ти кажеш мені не жартувати. Ви пройшли весь цей шлях?


Якщо це табір КАН, тобі кінець. У тебе досить знайоме обличчя, друже. Ви майже так само анонімні, як Ніксон на зборах демократів.


«Я розраховував на те, що ваш відділ спецефектів дасть мені маску і відповідне маскування може допомогти.


Роско зітхнув. "Наш відділ спецефектів, - сказав він, - помер".


'Помер?'


«Ну, розумієте… це справді трохи болісно… Це була старенька, яка колись працювала на Ілінга. Ви знаєте, ця кіностудія. І... ну... вона померла. Я знаю!' Він перервав мене, перш ніж я встиг вимовити хоча б слово. Це безглуздо, це підло, це дитяча робота і це неможливо. Але це, боюся, всього лише лондонський відділ AX.


Я зробив йому насолоду від нічого не кажучи.


Він сказав. = "Може я туди зайду?"


«Пробач, Роско. Ти мені більше потрібний зовні. Якщо один із цих клонів попрямує до Сполучених Штатів, значить, інший сенатор попрямує до моргу. Нам потрібно з'ясувати, що замишляють ці хлопці.


Він підняв руки в повітря.


'Тоді все в порядку. Ми повернулися до нашої вихідної точки. Ви йдете туди. Так що я міг би також запитати вас зараз. Якщо ти загинеш, чи можу я взяти цю краватку?


Я знаю. Будь серйозним. А якщо серйозно, хлопці, що ви пропонуєте?


Я пропоную, — подивилася на нас Тара, — мені йти туди.


Ні, я сказав. 'Точно ні.'


- Але, Нік. †


Ні. Я сказав.


'Але ...'


Тоді мене тут ніхто не слухає. Ні. Це кінець.'


Розділ 14


Тож Тара все одно пішла.


Ну не зовсім Тара. Не Тара, "фігуриста руда". Фігуристих рудоволосих надто легко помітити на вулиці, повній людей, і надто легко вистежити. Жінка, яка прийшла на прийом наступного дня до будинку під номером 41, була старою дівою з мишачим обличчям. З сиво-каштановим волоссям, гачкуватим носом і мішком замість сукні. Костюм, перука та грим у нас були завдяки Дженіс та компанії "Скажи своїй мамі". Якщо Тара не повернеться до театру найпізніше до семи годин, спектакль може не продовжуватися - перука і носа належали матері.


Електронний диктофон та камера для наручного годинника були від AX.


Магнітофон був останньої моделі - маленький Sony на батарейках. розміром з портсигар і замаскований таким чином, що теж був схожим на портсигар. Він керувався звуком, а це означало, що не записує тищину. На швидкості 4,75 вдалося записати чистий звук близько двох годин. Повернувши ручку гучності до упору, він міг записувати з жіночої сумочки, такої, як у Тари. Велика відкрита полотняна сумка для покупок.


Якщо ви коли-небудь запитували себе, які божевільні будуть розмовляти з мертвими, відповіддю будуть багаті божевільні.


Бібі Ходжсон, наприклад. Тара зіткнулася з нею по дорозі (клацання). Добре. Тож я теж знаю, хто вона. Але Тара каже, що, згідно з Vogue, ця дама — «скваттер», титул, який можна отримати лише тоді, коли ти витратив купу грошей на туфлі та ремені. З тих жінок, для яких невеликі витрати, як і раніше, означають сукню Dior. Місіс Ходжсон отримує свої гроші від містера Ходжсона. пан. Вільям А. Ходжсон з Hodgson's Real Estate Agents. І я знаю хто він. Агенти нерухомості Ходжсона володіють половиною Флориди і значною частиною острова, який вони називають Манхеттен.


Також була місіс Вентворт Фрогг, яка має близько сорока п'яти мільйонів доларів. Тара зустріла її внизу у приймальні. Вона також сфотографувала саму приймальню. Вікторіанська кімната з червоними плюшевими диванами та безліччю пальм у горщиках. Тара мала заповнити форму. Кілька питань про її особисте життя та життя покійного. Відповідно до заповненої форми, м. Луїза Рігг із Сент-Луїса, штат Міссурі, в гостях у своєї тітки Міртл Рігг. У розділі «Причини візиту» Тара написала: «Запитати поради щодо інвестування спадщини». Вона не знала, навіщо вона написала. Вона сказала, що це щойно спало їй на думку.


— Це великі гроші, люба? — спитала портьє. І Тара відповіла: "Настільки великі, що це мене лякає".


Реєстратор посміхнулася,


Худорлявий східний хлопчик повів її нагору, до лілової кімнати очікування, повної пальм. І сказав їй, що Сун Пін влаштує зустріч. Сун Пін прийде до неї за півгодини. А поки, можливо, вона могла б трохи почитати якийсь журнал. Можливо, вип'єте чашку чаю? Він зник і за мить повернувся з димною чашкою. Тара взяла її, і хлопчик знову зник.


Вона ледь зачекала хвилину чи дві, а потім відчинила двері. У коридорі нікого не було видно. Навпаки, за зачиненими дверима, пролунав п'яний жіночий сміх. З інших дверей долинав слабкий гомін. Медіум, який стогнав впадаючи у транс. Треті і останні двері були позначені як «Приватні». Звідти не було жодного звуку. Тара спробувала її відкрити. Вона була замкнена.


Зі своєї величезної сумки вона дістала зубочистку та смужку пластику. Вона до цього не звикла і працювала невміло. Але кроків на сходах не було, і до двох інших кімнат ніхто не входив. Нарешті вона відчинила двері.


Вона закрила її за собою і озирнулася. То була маленька біла кімната. Там було кілька раковин, маленький холодильник, подвійна плита з чайником. Уздовж стін стояли скляні вітрини. В одному з них були всі види чаю. зелений чай. ромашки. Лапсанг Сушонг. На верхній полиці акуратно стояла колекція чайних чашок із рожевими та білими квіточками. Як і чашка, яку хлопчик приніс їй. В іншій вітрині, на другому кінці кімнати, стояла колекція коричневих пляшок. Кожен містив якийсь гранульований порошок. На етикетках просто було написано "A", "B" або "H". У іншому наборі пляшок була рідина, але в нижній полиці лежали голки для підшкірних ін'єкцій.


Вітрина була замкнена.


У раковині була використана голка. Тара підняла його. У ньому досі залишалося кілька крапель рідини. Вона акуратно впорснула його в порожню ампулу, що лежала поряд. Вона понюхала ампулу. Науковий комп'ютер у глибині її свідомості пробігся кількома тисячами перфокарт і видав відповідь менш ніж за секунду. Вона засунула ампулу в сумку і підійшла до дверей.


У коридорі пролунали голоси.


Вона завмерла.


- Отже, міс Еліс. Не турбуйся. Нічого страшного не станеться, це був чоловічий голос. З високим гнусовим азіатським акцентом. Він говорив так, ніби розмовляв із дитиною. Наголос на кожен склад окремо. "Крім того, немає ніякого зла, пам'ятаєш?"


Аліса відповіла невиразно. 'Так. Я знаю. Зло існує з... але іноді мені цікаво...


- Не дивуйтеся, міс Еліс. Повірте мені. Твій батько також довіряв мені. Все ще...


Ти пам'ятаєш, що він сказав тобі вчора?


Аліса зітхнула. Так, Ян. Я довіряю тобі.'


- Добре, - сказав він. — То ти пам'ятаєш, що робити?


- Нічого, - відповіла вона тихим голосом.


'Нічого такого. Саме так.' Потім була невелика перерва. "Ну, тоді чому б тобі не піти вгору і не зробити це?"


Можливо, вона кивнула у відповідь. Єдина пара кроків піднялася сходами. Інша пара зробила лише кілька кроків. Рука постукала у двері. Двері відчинилися. На задньому плані п'яна пані продовжувала говорити. "О, дорогий, дорогий Роберт." В якійсь сумній пісні.


'Що ж?' сказав чоловік.


Йому відповіла жінка з різким голосом. 'Як ви бачите. Найпізніше завтра.


«Спробуй це отримати сьогодні. Він може знадобитися завтра.


'Гарний. Тоді дай мені спокій.


Двері зачинилися, і чоловічі кроки луною пролунали сходами.


Тара зачекала, поки в коридорі знову не стало тихо. Вона поспішила назад у приймальню до свого крісла. Вона подивилася на холодний чай, який залишила недоторканим. Вона понюхала. То був чай.


Вона взяла журнал. Двері відчинилися.


Жінка була одягнена у чорне кімоно. Воно покривало значних розмірів тіло із значними опуклостями. У неї була коротка чоловіча стрижка та суворе обличчя. Вона говорила розміреним, хрипким голосом.


Мене звуть Сон Пін. Виникла помилка. Я не можу вас прийняти сьогодні. Ти можеш повернутись завтра? Це більше схоже на наказ. Завтра о другій годині. Вона коротко схилила голову, не дозволяючи своїм очам брати участь. Вони ковзали повз Тару, як чорні прожектори.


Тара встала. 'Але ...'


В дві години.' Коли Тара спускалася сходами, вона покликала її. "Твоя тітка буде там тоді."


Тара зупинила запис і повернулася до мене. — Луїза Рігг побачить свою тітку Міртл? Завтра на тій самій хвилі, і ви все це почуєте.


Вона була дуже задоволена собою. Вона кипіла від хвилювання. Це був Гансьє Брінкер, який знайшов дірку в греблі і тепер засунув у неї палець, щоб урятувати країну від гігантської катастрофи. Вона була така біса щаслива, що мені дуже не хотілося говорити їй, що вона взагалі нічого не впізнала. Тільки фотографії можуть мати певну цінність. Роско взяв плівку для вияву. Наступного ранку ми отримаємо відповідь.


"Хотілося б, щоб у вас знову була фотографія того, як його звуть - того, хто розмовляв з Еліс".


- Яна?


Так. Його голос звучить як голос відомого агента Кан.


Очі Тари розширились. — Ви хочете сказати, що інші люди ні до чого? І той нарколог? Так що це не зовсім те, що я можу назвати дитячою невинною веселощами.


Не зовсім.' Я посміхнувся.


Що було у цьому шприці? Пентотала?


Вона опустила рота. - Як ти дізнався? Я залишив це наостанок.


Я посміхнулась. «Послухай, люба. З дванадцяти хитрощів, які в них є для надування багатих сучок, у них там одинадцять. Пентотал натрію - це сироватка правди, чи не так? Отже, вони дають цим жінкам хороший шанс, попередньо напоївши їх цим чаєм, і жінки розповідають їм все, що вони хочуть знати. Різні подробиці про улюблене, що пішло. Потім слово у слово медіуми повторюють це потім. Виходить дуже переконливий виступ. Ці жінки не пам'ятають того, що вони раніше розповіли. Ці жінки приголомшені. І вдячні – і щедрі.


Рот Тари склався у беззвучне «О».


«З ним пов'язана низка інших переваг. Якщо ця правда компрометує, завжди є можливість для шантажу. І якщо до справи залучено достатньо грошей, примара говорить про мету, що з ними робити. Що б це не було – благодійність, акції, рахунок у швейцарському банку – ви можете бути впевнені, що вони загребають гроші. Тара була розгублена. «Але яке це стосується КАН?».


'Нічого такого. Це правильно. Я думаю, що це все знову Нассау. Фезерстоуни займалися шахрайством, КАН дізнався про це та шантажував їх. Напевно, так само, як з Бангелем. Мені раптом спало на думку, що в Бангеля і Фезерстоунів було ще дещо спільне: вони обидва торгували наркотиками.


Я сказав їй:


«Отже, KAN міг піти тим самим шляхом, щоб потрапити всередину. Пригрозили припинити їхнє постачання, якщо вони не отримають частину виручки плюс кілька послуг. Такі послуги, як, можливо, надання притулку клонам.


Вона похитала головою. 'Чарівно.'


Я знизав плечима. 'Чарівно. Безпечно. Але тримайте свою дотепність при собі.


Так ми не наблизимося до штаб-квартири цих клонів. Крім того, ми тут не для того, щоби розгадувати таємниці суспільства. Наше завдання: їхня ліквідація.


Вона трохи здригнулася. — Це м'якше слово, ніж вбивство, чи не так?


Я глянув на неї. Вона сиділа, підігнувши під себе ноги, на шовковому стільці у спальні. На ній був блідо-рожевий костюм, і вона виглядала біло-рожевою та гладкою, як шовк. Як одна з тих дівчат, які заплющують очі на фільм Сема Пекінпи. Як одна з тих дівчат, які плачуть у Fove Story.


Я похитав головою. - «Ризуючи здатися банальним… але що насправді робить така дівчина, як ти, на такій роботі?»


Питання стурбувало її. Вона вивчала свої нігті. Довго. Начебто вона ніколи їх раніше не бачила. - Ну, - сказала вона, - це... довга історія. Якийсь час тому... е, я зустріла... чоловіка.


Давним давно. Я пройшла серед усіх кандидатів як найкраща, а потім, через... цю людину... я пройшла в АХ... Ми - ну та гаразд, неважливо. Це було за часів Джонсона, коли війна у В'єтнамі знову досягла апогею. Ну, я... підписала. Вона відкинула голову назад і кумедно посміхнулася до мене. «Крім того, я подумала, що було б дуже захоплюючим і романтичним щодня працювати з такими людьми, як Джеймс Бонд».


"Не забувай згадати Ніка Картера?"


О, - сказала вона. «Я не наважувалася мріяти про це».


Я пройшов через кімнату і сів поряд із нею. Я взяв її підборіддя у свої руки.


Слухай, - сказав я. "Ми втілимо в життя ще кілька ваших бажань".


Хм. Вона лукаво подивилась на мене. — Звідки знаєш, що мені сниться?


Добре, - сказав я. - Дай вгадаю. Я заплющив очі. «Ви хочете вільно парити в повітрі і кохатися там».


Мммм ... - Вона задумалася. 'Цікаво. Але, можливо, дуже вітряно.


Тоді все в порядку. Як щодо... як щодо музею. Там у них ліжко шістнадцятого століття – зі старої корчми. Ми могли б прослизнути за оксамитові фіранки і подряпати наші імена на спинці ліжка, коли закінчимо.


Мені це подобається», - сказала вона. «Але музей не відкривається до десятої ранку». Вона подивилась на мене. — Ти згоден із моєю ідеєю?


Я погодився.


У ванній з піною.


У ванні з піною?


"У ванні з піною".


Слухай, можу порадити. Враховуючи бульбашки та все, що з цим пов'язано, це акуратний, чистий секс. Ви просто ніколи не повинні пробувати це в такому разі. Принаймні якщо ти мого зростання.


Вона висушила мене. З великим м'яким теплим рушником.


— Я хочу спитати тебе дещо, — сказав я.


Про що?'


Вона зробила кілька цікавих речей із цим рушником.


— Не має значення, — сказав я.


З правильним дівчиськом у ліжку теж не все так погано. Вам також не потрібно вбиратися, щоб налаштувати будильник на потрібний час. Не з двома людьми, які подобаються одне одному та люблять секс. Проблема в тому, що це ніколи не триває досить довго. Труднощі повертаються.


Я відійшов убік і закурив. — Я хотів тебе спитати… — Я випустив кільце диму. "Чи є в китайській мові слово, схоже на "о, туве, вау"?"


Вона провела пальцем по волоссю на моїх грудях. Не хочеш змінити тему, любий? Чи ти хотів спробувати зіграти ту сцену у ванні китайською?


Я пояснив їй спів Еліс Фезерстоун. Тара спохмурніла. "О, мотузка, вау?" Вона знизала плечима і на хвилину замислилась. «Ха. Почекай секунду. Ти сказав, що то пісня. Я кивнув головою.


'Хм.' Вона встала з ліжка. 'Не йди.' Вона схопила сукню і пішла до вітальні. Я знову почув, як працює магнітофон.


Вона повернулася, посміхаючись. Вона мала ці слова. - Я зрозуміла, - гордо сказала вона. "Дао".


«Дао? Як це Дао тієї давньої китайської релігії?


Вона кивнула головою. Їхні вечірні молитви — це постійні співи: «О, Дао! О Тао! Є всі шанси, що це звучить як "О, тауве, вау". Якби ти знав, що слухаєш.


Вона плюхнулася назад на ліжко і згорнулася клубочком, обхопивши руками коліна. Вона була цілком впевнена у собі. Звичайно, найкращим поясненням, яке я вигадав досі, була досить сумнівна теорія про те, що Аліса одержима постійною тягою до мотузок та виляння.


Тара засяяла. "О, Нік. Ідеально. Все вірно. Ті Фізерстоуни, які живуть як самітники - даоси - аскети. А щодо розмов з мертвими. Даоси - містики. А ті прокляття, які вони вимовляли на адресу міс Мейбл, наприклад, даоси - це фанатики, а також вона зробила паузу, як Болтіні, оголошуючи про летючі Валленди, і Аліса, яка безперестанку повторює, що зла немає. Вона вдарилася об ліжко: "Ох уже цей клон, який говорить тобі, що смерть і життя - одне і те ж. Це обидві даоські ідеї. Як вони це бачать, все одно. Добро і зло, смерть і життя. Всі вони знову стають". одним цілим у великій Єдності Дао».


Я похитав головою. «Це означає приблизно те саме, що Великий Електричний Подрібнювач на небесах».


Вона зітхнула і скривилася. «Типова філософська ідея. Але непогана.


Я зігнув ногу. 'Далі?'


«Ну, тому що вони думають, що зла не існує, вони нічого не роблять, щоб його зупинити. Нічого не роби і все буде як слід. Це їхній великий девіз.


'Ем-м-м. це може бути правдою для Аліси. але не для клонів, KAН зараз не зовсім байдикування».


Ммммм. Я не знаю. Люди інтерпретують релігійні доктрини дивним чином. Ви тільки подивіться на Інквізицію. Або ці нескінченні війни за Святий Грааль. Я не виключала б можливий зв'язок.


Я подумав про узгодженість і відкинув цю нагоду. Політика – єдина релігія у цих краях. А якщо хтось співає вечірню молитву, це більше схоже на «О Мао», ніж на «Про Тао».


Справа в тому, - продовжила вона, - що я зможу розговорити Еліс. Якщо вона дійсно даоска, вона не ходитиме навколо і навколо. Можливо, вона зможе мені багато розповісти про те, що відбувається в тому будинку. Фактично вона може дати на всі відповіді.


Я втомлено провів руками по очах. «Сподіваюся, нам не доведеться скупитися на слова з цього приводу, але ти не повернешся до того дому».


Я отримав цей зеленоокий погляд від неї.


Ми витратили б на це багато слів.


І чому б ні?


З тієї причини, що вони, як тільки вони помітять вас, накачають пентоталом, і ви їм все розповісте. Використовуй свій розум, Таро. Там дуже небезпечно. Ми навіть не знаємо, наскільки це небезпечно, допоки не ідентифікуємо ці фотографії. Тож тримайся від них подалі. Ти зробила свою частину. Ми з Роско продовжимо розслідувати справи Еліс.


І як ти збираєшся це зробити, якщо вона ніколи не виходить?


Ну... тоді нам треба потрапити усередину.


Вона встала з ліжка і почала сердито ходити по кімнаті. Але це так безглуздо. І ви втрачаєте так багато часу через це. Крім того, це ще небезпечніше для вас. У мене вже є перепустка для входу. Завтра. В дві години.'


Вона мала рацію. Я припустився помилки, яку ніколи не робив раніше. Я ухвалив емоційне рішення. Найбільше я хотів захистити її. І це було неправильно. Емоції неприпустимі у моїй роботі. Ви залишаєте їх біля дверей, як тільки починаєте.


Я погодився, що вона піде. За двох умов.


По-перше: щоб ми спочатку розберемося із фотографіями. Якби це місце було справжнім оплотом агентів КАН, вона туди не пішла б. Вона погодилася.


По-друге, ми з Роско чекали б її в макробіотичному ресторані через вулицю та підтримували з нею зв'язок через мікрофон. Якби ми почули щось подібне до пароля, ми могли б прийти на допомогу.


Вона погодилася. До речі, з певним подивом. «Ну, Ніку, я і мріяти не можу, що було б інакше. Не те, щоб я боялася, — сказала вона, — просто я… — подумала вона на якийсь час, — я боюся.


Розділ 15


То був лайновий день. Я порізався під час гоління. Тара впустила дзеркало. Кава була надто слабкою. І пішов дощ. Це була гарна частина.


До одинадцятої години Тара вийшла з дому. Вона хотіла вчасно нафарбуватися і одягтися, щоб дістатися Фезерстоуна раніше. Вона сподівалася прослизнути нагору зі зручно розташованої кімнати очікування на другому поверсі, щоб зустрітися з Еліс Фезерстоун.


Мій телефонний дзвінок Мейсу об 11 годині обернувся ще одним ударом. «Вибачте, хлопці, — сказали учасники групи, — як і раніше, жодних дій».


Я зателефонував до магазину чаю Лайтфут, і мені сказали, що моє замовлення не буде готове до полудня. Вони не мали кур'єрів.


"Хіба я не можу отримати його?" Вони сказали так. Це було складне замовлення.


Це означало, що фотографії, які зробила Тара в The Featherstone's, було не так просто впізнати. Вони мали відправити їх до Вашингтона. Ймовірно. У будь-якому випадку, я отримаю відповідь опівдні. Ще достатньо часу, щоб зв'язатися з Тарою у театрі, якщо виникне така потреба. Я вийшов із квартири і пішов вулицями. О першій годині дня я зустрічав Роско в макробіотичному ресторані. Я вирішив спочатку чимось перекусити.


Без десяти дванадцять я був у чайній крамниці Лайтфут. Маленька брудна крамниця на першому поверсі старої будівлі десь у Сохо. Стіни від підлоги до стелі були обвішані полицями з величезними банками чаю. Вікна, що виходять надвір, також були забиті чарками чаю.


За прилавком стояв неохайний чоловік у поношеному коричневому фартуху. Він глянув на мої документи та кивнув. Він узяв банку з полиці та поставив її на прилавок. Він почав загортати його в коричневий обгортковий папір.


"Я, е... хотів би використати його тут," сказав я.


Він похитав головою. — Магазин навряд чи підходить для цього, чи не так?


— А може, нагорі?


Він підозріло глянув на мене. - Не знаю, - сказав він. — Я маю це перевірити. Він підійшов до каси та натиснув N-3. За кілька хвилин телефон двічі задзвонив, а потім замовк. - Добре, - сказала вона. Вона натиснула кнопку під прилавком і невелика частина задньої стіни від'їхала.


Отвір дав мені доступ до вузьких сходів, що вели до місцевого штабу АХ. Сходи вели до маленької неохайної приймальні. Два помаранчеві пластикові стільці, стіл, заставлений номерами «Чайних новин», і великий пошарпаний письмовий стіл. За столом сиділа темноволоса красуня, яка жувала жуйку. Вона зацікавлено глянула на мене, перестала жувати і схрестила ноги в інший бік. Праворуч від неї були ще одні двері. Святий святих. Я глянув на годинник. Було дванадцята година. Я поклав обидві руки на стіл і трохи нахилився вперед. — Я хочу поговорити з Долорес, — сказав я.


Вона зробила абсолютно безпристрасне обличчя. Я висвітлив своє посвідчення особи. В її очах нарешті з'явилося певне розуміння, і вона кивнула. "Ви не знаєте нічого точно в цьому чайному магазині," сказала вона. «Тобі потрібна Долорес чи твоє повідомлення?»


"Повідомлення, - сказав я. Вона натиснула кілька кнопок на своєму телефоні, коли я почав розпаковувати банку з чаєм. Вона простягла мені трубку. Там було записане на плівку повідомлення від Роско. "Побачимося о першій годині дня". Потім знову Мейс: «Вибачте , хлопці, жодних дій».


Я відчинив банку і сів за стіл. Кожне фото було акуратно прикріплено до комп'ютерної карти. Дорогі жінки Mrs. Ходжсон та Фрогг були визнані такими. Секретарка Фезерстоуна сприяла звільненню Агнеса Крауна, колишнього секретаря Скотленд-Ярду, тому що деякі документи, які у неї були, були звідти вкрадені. Жодних доказів її причетності так і не було виявлено. «Недбалість» спричинила її відставку. Однак вона опинилася під підозрою. Хлопчиком, який приніс Тарі чай і провів її у приймальню, був Пам Кон, молодий терорист, фахівець із психологічної війни. Особливо гарний у психотропних препаратах. Він був основним слідчим КАН. Десь в Азії вони втратили його з поля зору. Завдяки фото Тари АМ оновила його дані в архіві. Зрештою, що не менш важливо, була Сун Пін. М-2. Вбивця другого класу. Другий клас не означав, що вона була поганою. Це не означало нічого, крім того, що вона була вбивцею. І всі ті феміністки, які зараз зляться на чоловіків, надсилайте свої скарги Мао Цзе дуну. Сун Пін була злою тіткою. Судячи з комп'ютерної карти, вона була фахівцем із тонкощів фізичних тортур.


Я підскочив до телефону й зателефонував до театру.


Тара вже пішла.


Я вдарив по трубці так сильно, що стіл затрусився, і сказав, що хочу Долорес. «Долорес особисто. І швидко! Секретарка прискорила жування до чотирьох-чотирьох разів і натиснула на кілька кнопок. Двері праворуч від неї прочинилися. «Ви не сумуватимете за Долоресом, — сказала вона. Це єдина дівчина на панелі.


Дівчина у розподільчого щита була високим, мішкуватим чоловіком із сивим волоссям, у давно мертвій сорочці та зі змученим обличчям.


Я сказав. - "Долорес?"


Він зітхнув.


«Дивіться, — сказав він і відірвав вухо від кількох навушників.


- Я Картер, - сказав я.


'Ой.' Він подивився трохи пряміше.


Я сказав йому передати Роско термінове повідомлення. Плани змінилися. Ми мали перехопити Тару до того, як вона увійде до лігва лева. Я повернуся до квартири на випадок, якщо вона прийде. Тепер він прямував у макробіотичний ресторан. Якби я не міг її зустріти, я зустрівся б з ним там о пів на другу.


Я взяв таксі і повернувся до квартири у рекордно короткі терміни. Тари там не було. Все, що я міг зробити, це чекати. Якби вона не була в театрі і не тут, вона могла б бути будь-де. А Лондон — велике місто. Справжньої причини паніки не було. Перш ніж я побачив Роско, я мав усі можливості вчасно попередити її. Навіть якщо це було в останній момент. Тим не менш, я відчував себе трохи ніяково. Я продовжував ходити порожньою квартирою. Дощ нервово стукав у вікна. З наступної вулиці долинав слабкий гул джазу. З самої вулиці долинав стогін машин. Десь високо наді мною пролетів літак. Кіт дмухнув. Годинник цокав.


Я хотів усе знести. Однозначно годинник. Можливо, щоб зупинити час. Або, можливо, тому, що вони видавали не той звук, що я хотів почути. Звук Тари, що входить у двері. Цілий, жахливий час, якщо нічого не відбувається, то все загрожує статися відразу і не так.


О першій годині дня я набрав номер. Я отримав відповідь Роско на моє повідомлення. Потім три гудки та група Мейса: Соні, хлопці. Як і раніше, ніяких дій.


Я повісив слухавку. Я протер очі й потер шию. Там знову вжалило. Я перестав терти. Чого мене попередив мій радар? Я глянув на стіну. Далі до телефону. Я підняв слухавку і знову набрав номер.


Роско: Заткнися. Нікі. Ми її знайдемо.


Біп, біп, біп. Мейс: Вибачте, хлопці. Як і раніше, ніяких дій.


Я тримав трубку трохи подалі від вуха.


Це були ті самі слова, які Мейс використав двічі!


Щогодини він давав нове повідомлення. Звичайно, він, можливо, не зміг би вигадати нічого більшого, але повторення все одно не заважало йому. Щогодини протягом останніх кількох днів він приходив з якимось дивним звітом або повідомленням про те, що їдять у провінції. А якщо він взагалі нічого не міг вигадати, то все одно вигадував матюку.


Я знову підніс люльку до вуха... Я уважно слухав. "Вибачте хлопці. Як і раніше ніяких дій. Так! Ось воно! У його останніх словах почулося слабке гарчання. Літак, який пролетів. Цей звук був раніше. Там було щось криве.


Я подзвонив Долорес. Він підтвердив мені, що те саме повідомлення було там протягом трьох годин. Ні, сказав він, не знайшов це підозрілим. Він тільки думав, що Мейс хотів пожартувати, використовуючи те саме повідомлення знову і знову.


Я розповів йому про літак. На мить він замовк. 'Всемогутній Бог.' він сказав. 'Ти правий.'


Мейса більше не було. Я був десь між гнівом та панікою. Злість за те, що я так захопився безпекою Тари, що втратив з уваги їхні справжні наміри і не дізнався про повідомлення Мейса раніше. Всі наші сподівання на «використання цієї справи» були засновані на сліді Чен-Лі Брауна, сліді, який мав привести до лабораторії клонування та Лао Цзена. Якщо він уже зробив хід, то всяка надія втрачена. Ми ніколи не знайдемо цього гнізда клонів. Ми б ніколи не змогли зупинити їх. Бог покарає мене за цю суку, яка залізла мені під шкіру.


- Добре, - сказав я Долорес. «Намір полягає у наступному. Мені потрібний гелікоптер, який зможе доставити мене туди. Надай Роско додаткову допомогу та…


- Ти жартуєш? — урвав він мене. «Лондонський офіс не такий великий. У нас просто немає додаткової допомоги — принаймні такої, яка вам потрібна.


- Гелікоптер?


"Це все ще триває".


'Добре. Тоді скажи Роско, щоби йшов один. І заради Бога, скажи йому, щоб він був обережний!


'Слухай. На твоєму місці я не турбувався б про Роско. Іноді він може бути трохи педантичним, але не тоді, коли на кону стоїть його життя. Він надто любить життя.


Я зітхнув. "Сподіватимемося."


Вертоліт мав забрати мене о пів на другу в Гайд-парку. Будь-хто здивувався, але це не моя справа. У будь-якому разі, вони будуть говорити про це протягом кількох днів. Я почистив Вільгельміну і знову зарядив її. Я сунув стилет назад у піхви і вставив ще одну газову бомбу. Щасливий П'єр, так прямо посередині.


Я вдягнув плащ і вийшов під дощ.


Розділ 16


Роско подивився на годинник. Було без п'яти зо два. Тара сказала, що піде до «Фезерстоуна» о пів на другу.


Він не хотів здатися надто підозрілим, вибігши з ресторану, як божевільний. Тож він заплатив, узяв газету і почав читати у під'їзді. Дощ пішов сильніше. Тож людина, яка читає у під'їзді, не виділятиметься. Мабуть, він думав про свою забуту парасольку.


Він, мабуть, побачив Тару, коли вона з'явилася через дорогу, з-за рогу. Вона не бачила його. Вона мала парасольку, і він забезпечував необхідні шори, що обмежують її огляд.


Роско підійшов до неї зі свого боку вулиці. Пройшов повз бакалійника. Крім шевця. Повз провулка. Ймовірно, він не зводив очей з Тари, тож не помітив чоловіка. Можливо, це були двоє чоловіків. Вони підійшли до нього. Він, ймовірно, не був попереджений тим фактом, що чоловік не використав таку гарну чорну парасольку від дощу. І досі тримав його складеним у руці.


Принаймні так було, як ми потім собі це уявляли.


Ближче до вечора ми знайшли тіло Роско. Він був у провулку. Його руки все ще чіплялися за велику чорну парасольку, гострий як бритва кінчик якого встромився йому в серце.


Розділ 17


Вертоліт приземлився на заболочене поле приблизно за кілометр від будинку. На мене чекав великий Fiat 130. Водій вручив мені ключі, вказав мені правильний напрямок і сів поруч зі мною. Поруч із моїм водійським сидінням. Потім ми всі розійшлися у різні боки.


Дощ припинився, і краєвид засяяв нереальним жовто-зеленим кольором. Один з цих кольорів з картин Констебла. Це був один із казкових пейзажів з котеджами та готелями часів Річарда Левине Серце. Я відчув, як моя кров закипає від цього універсального виклику. Полювання. Хрестовий похід. Я сів у свій великий Фіат, щоб убити драконів. Мій пістолет та стилет були новим Екскалібуром. Я був частиною історії та робив історію. Я вже чув ріжки, що вітали мою появу. Я, всепереможний герой.


О Боже. Але: нарешті дія:


Я припаркував машину за гаєм і продовжив шлях через невеликі кущі до задньої частини маєтку. Це був притулок, який вони орендували собі. Будинок із солом'яним дахом, що випромінює дивну атмосферу. Було дуже тихо.


Занадто тихо.


Я озирнувся. Поруч із головним будинком стояли два маленькі будиночки, однаково дивні. Найближчий знаходився приблизно за двадцять ярдів від головної будівлі. Обидва були забиті. Цікаво, який із них використовував Мейс. Я був майже певен, що він не використовує його.


Я перейшов від одного дерева до іншого і дістався другого будинку. Я також отримав вид на під'їзну доріжку. Мій успіх був надто гарний, щоб бути правдою. Там стояла машина.


То справді був старий американський універсал. Ці старі псевдодерев'яні борти Chevrolet 1952 року. Багажник на даху був забитий багажем. І рибальськими снастями.


Хоч би куди пішли, вони не ходили на рибалку. Але вони збиралися кудись їхати, а я прибув якраз вчасно.


Я дістався до іншого будинку. Двері були зачинені. Я зазирнув усередину через одне із вітражних вікон. Я потягнувся до вікна. Вона відкрилася. Можливо, дуже легко. Я приготував Вільгельміну і ввійшов усередину.


Якби в цьому замішаний хтось, окрім Мейса, мав би проблеми. Ці старі мостини видавали мене при найменшому русі. Вони рипіли під моїм входом. Але якщо хтось там був, він мовчав.


Я продовжував іти. На нижньому поверсі було лише дві кімнати, і вони здавались порожніми, дуже порожніми. Камін був обвішаний мідними горщиками і чистими, але обгорілими ґратами.


Я піднявся сходами.


Ванна кімната.


Це було його місце у будиночку. Магнітофон Мейса все ще лежав на ліжку. Потужний бінокль, як і раніше, стирчав із вікна. Ліжко являло собою сплетення простирадлом. Мейс та Пірсон спали тут по черзі. У розі була одна виставка консервних банок. Слабкий запах риби все ще висів у повітрі.


Слідів боротьби не було.


Які добрі новини це може означати. Щось змусило їх відійти від свого посту. Але це не обов'язково означало, що вони мертві.


Я глянув у бінокль. Я бачив Чен-лі в хаті. Він розмовляв із двома чоловіками. Я міг бачити їхні ноги, але їхні обличчя не було видно. Я скористався диктофоном, щоб надіслати повідомлення Долорес. Ця штука була в бездротовому контакті з тією красунею в чайній. Потім я знову спустився вниз і виліз у вікно.


Моросяща погода. Я відчував себе ніяково. Я гадав, що це погода. Але знову ж таки я подумав, що це може бути попередженням.


Я попрямував до другого будинку. Тому, який був найближчим до основної будівлі. Дошки, забиті у двері, були вирвані. Я стиснув Вільгельміну і відчинив двері.


Те, що я там побачив, змусило мій шлунок стиснутися.


Повсюди була кров. Стара дерев'яна підлога була просочена нею і забарвилася в непристойний колір смерті. Вона застигла між швами половиць. Білі бавовняні меблі були перемазані нею. Наручний годинник AX лежав розчавленим. Пістолет 38-го калібру від AX лежав весь у крові, на посипаному борошном стільці. І сокира, пофарбована в червоний колір, лежала поруч із каміном.


Камін.


Він усе ще горів. Ще давав тепло. На ґратах лежала купа теплого попелу. У кутку, поруч із багаттям, лежала... рука. Я почув дуже дивний шум, а потім зрозумів, що додаю свою блювоту до цього безладу.


Я пішов на кухню і відкрив кран, потім плюхнув холодною водою на обличчя і просунув зап'ястя під кран. Мої вуха защипало. Я вимкнув кран. Мені здалося, що я щось почув. Скрип дерев'яної підлоги.


Розділ 18


Тара розповіла мені пізніше, але я можу сказати й зараз. У правильному порядку.


Роско вона не бачила. Але й не озиралася. Вона знала, що він там. Разом зі мною. В ресторані. Вона увійшла до Товариства Фезерстоуна, як і планувалося, о 14.30. На шиї вона мала нитку перлів, здатну передати будь-яку розмову в радіусі п'яти метрів від неї на трубку через вулицю. У сумці вона мала той самий диктофон, який вона використовувала напередодні.


Тара почувала себе добре.


Адміністратор помітила, трохи роздратовано, що Тара прийшла надто рано. Пем Кон провела її в ту ж кімнату очікування на другому поверсі, що й напередодні, і запропонувала їй ще одну чашку чаю. Вона залишила її, щоб вивчати ті самі журнали.


На цей раз Тара взяла чашку чаю. Від нього виходив приємний запах кориці. Вона занурила палець у рідину і злизала його. Моя дівчинка отримала п'ятірку з хімії не так. — Чай, — прошепотіла вона перли і Соні, — наповнений метаквалоном. Вона нарахувала близько п'ятисот міліграмів. Ці ліки дають вам те, що вони називають «добре підготовленим». З одного боку почуття сонливості, з іншого почуття піднесеності. Щодо самого удару, то він може вбити вас двома способами. Сам наркотик, чи відсутність цього наркотику. Симптоми абстиненції подібні до симптомів епілепсії — кілька днів нападів, які можуть закінчитися повним колапсом: смертю. Ці люди знали, що вони робили. Цих п'ятсот міліграм було достатньо, щоб знести вам голову. Принаймні достатньо, щоб змусити вас думати, що ваша тітка Міртл повстала з мертвих.


Тара вилила вміст чашки на одну з цих ліан у горщиках. Якби ця ліана не була належним чином укорінена в землі, вона, напевно, відірвалася б.


Вона знову навшпиньки вийшла в коридор, і знову її не було кому зупинити. Вона піднялася сходами на верхній поверх. Дві двері вели до кімнати в передній частині будівлі. Одна з цих кімнат належала Алісі. Вона заплющила очі і спробувала уявити вікно, на яке я вказав їй. Стоячи перед будинком, він був праворуч від неї. Значить, це повинні бути двері ліворуч.


Вона постукала у двері.


Голос Аліси звучав слабо: «Увійдіть».


Еліс Фезерстоун лежала на ліжку в синій шовковій піжамі, захованій між п'ятьма шовковими подушками з набивним малюнком. Еліс Фезерстоун виглядала не надто здоровою. Крихітні бісеринки поту виступили на лобі, і вона обмахнулася східним віялом. Її сиве меліроване волосся лежало вологим на потилиці, а зіниці її очей звузилися до шпилькових уколів. Вона нагадала Тарі неохайну королеву з Аліси в країні чудес.


Еліс Фезерстоун була навантажена наркотиками. І це значно полегшило роботу Тари. Їй взагалі не потрібно було турбуватися про виправдання, що логічно звучить. Еліс була далека від логіки зараз. Вона була десь у тій прикордонній зоні, де єдина пропозиція — нісенітниця, а логіка породжує плутанину.


Вона почала говорити тихим голосом. З якоїсь причини вона думала, що їй шість років, а Тара її мати. Дійсно, є наркотики, які можуть змусити вас так думати. Гашиш вже багато на що здатний, але ті штучки, які ковтаєш, нюхаєш або гаруєш, тільки добре добивають справу. Але, можливо, це було просто маскування «Розкажи своєї матері» дзвонило в дзвіночок. Принаймні Тара не відставала і грала Мати.


Мати хотіла знати все про Яну. Мати не довіряла Яну так, як довіряв батько. Аліса сказала, що сама так не робила.


Ян був затятим даосом. Але Ян змінився. Аліса не знала чому. Вона просто так відчувала. Аліса любила відчувати. Ще в неї був приємний на дотик плюшевий ведмедик. Хіба Мо не хотів це побачити?


Пізніше сказала втомлено. А як же цей Ян?


Що ж, близько п'яти років тому, за посмертною порадою тата, Ян узяв на себе управління. Все йшло добре до двох років тому. Потім він звільнив цей старий персонал і призначив новий персонал. Вони також даоси, сказав він. Але все ж таки... Алісі вони не дуже подобалися. Звісно не нові. Пем Кон, Пін. А потім четверняшки.


Четвернята?


Ці чотири хлопці, які всі схожі один на одного. За їхніми словами, лише один із них пішов на полювання. Ні, не міг. Не на полювання, він її дражнив... Аліса почала плакати. Можливо, він збирався її дражнити.


Тара сказала, що мати захистить її. Аліса перестала плакати. Вона почала співати. Тара підвела очі і подивилася на годинник. Було без п'яти зо два. Їй треба було швидко повернутися, поки на неї чекали в залі очікування. Але як щодо тих четверняшок? Еліс сказала щось ще? Аліса кивнула головою. Вона хихикнула. У них є три брати, і ці брати трійнята. І вони схожі на цих четверняшок. Виходить, що вони сімки... чи ні? Аліса тільки продовжувала хихикати. Спершу трійня. Потім четверня ... Аліса тільки продовжувала хихикати. Там же були Чен-лі та Хун Ло, які були десь в Ірландії. Або в Ісландії. Або ще десь. А ще був Пен Лі, льотчик. Аліса замахала руками. Він був у Америці. А потім були, потім були, - Аліса вважала на пальцях, - Доупі, Шізі та Доу. Вона хихикнула. Але вони пройшли за кілька тижнів. Вони поїхали до Америки з Пем Кон. Щоб зустрітися із чарівником. Ні, щоб зустрітися з цим пресвітеріанцем. Щоб поговорити із пресою. Щоб піти до стоматолога. Ось воно. Ні ні. Ну вона не пам'ятала.


Тара замислилась. Так вони поїхали за кілька тижнів. До... президента! Це мало бути так. Вони пішли їм назустріч.


Було дві хвилини третьої. Тара стиснула руку Аліси. — Це все брати, яких ти знаєш? вона запитала.


'Ой. ні, - сказала Аліса. 'Є ще багато. Це дуже велика родина. Але решта десь далеко. Аліса перестала мукати.


- Ти впевнений? – суворо запитала Тара. «Ти не потрапиш до раю, якщо брешеш».


Еліс виглядала тверезою. «Принаймні так говорить Ян. Він каже, що решта часу залишаться вдома і що ми повинні вивести їх звідти. Тому коли Пем Кон та інші йдуть, сюди приходять нові. О, чесно, мамо. Це те, що він сказав. Аліса чесно намагалася щосили.


Тара встала. — Ну що ж, люба, — сказала вона. - Тепер мені час іти, а ти гарна дівчинка і, - вона спробувала придумати сказати щось по-материнському, - тепер слухняно їж свою кашу, і скоро я знову буду з тобою. Тара зачинила за собою двері і глибоко зітхнула. "Ти чув це, любий", сказала вона своєму намисто. «Нині в Америці є лише один. І це льотчик. Здається, пілот вертольота. А може, він вбився разом із тими сенаторами, яких він убив. Вона зробила паузу, а потім не змогла не додати: — І ти не хотів, щоб я йшла сюди. ха-ха.


Вона посміхнулася і спустилася сходами. Внизу сходи, по дорозі вгору, були Пем Кон і Сон Пін. Вони виглядали сердитими. Дуже злими.


Пам Кон у руці мала голку для підшкірних ін'єкцій.


Все, що могла сказати Тара, було: «О. Нік.


Розділ 19


Якщо ви все життя намагаєтесь озброїтися проти дня дурості, цей день настане.


Я поклав пістолет поруч із раковиною, і скрип підлоги змусив мене пірнути до неї. Я спізнився. Ніж промчав по кімнаті, пришпиливши мою руку до раковини, як нового метелика в колекції.


«Добре, Картер. Повільно повернися».


Їх було троє. Це були не «вони», на які я очікував. Вони виглядали як три місцевих лиходія. Супер денді. Їх одяг та стрижки були років на десять їх молодші, а накачані м'язи не в'язалися із сучасним одягом. Вони підійшли до мене зі зброєю напоготові. Попереду ватажок.


- Руки за голову, - сказав він.


Я оглянув його зверху до низу. Єдиною гарною річчю у ньому був його костюм. "Я хотів би підняти руки, - сказав я, - але в мене технічна проблема". Я вказав на ніж, досі притиснутий до моєї руки.


Він повернувся до одного зі своїх супутників. - Джайлз, - сказав він. Будь ласка, допоможіть, сер. Джайлз підійшов до мене і витяг ножа. Моя кров пузирилась. Джайлз обшукав мене. Він знайшов стилет, але не наблизився до газової бомби. Я, мабуть, не на його смак.


Джайлз посміхнувся. Дуже упевнено. - Добре, бос. Він чистий.


"Тоді ви з Роббі відведете його в будинок".


Джайлз і Роббі взяли мене за руки, і з парою пістолетів, притиснутих до мого хребта, мене повели до будинку.


У цьому немає жодних сумнівів. У наші дні з них виходять найкращі вбивці. Бангел, Лін Чинг, а тепер ще й ці хлопці справді перевершили себе у ввічливості. Він По був кимось іншим. Коли я приєднався до нього в кімнаті, він обдарував мене вбивчим поглядом і гаркнув на підонка: «Посади його». Вони підштовхнули мене до стільця. Кожен узяв мене за плече і натиснув на нього: я сів. Вінґ кивнув головою. Головний лиходій теж сів. Я був в іншій бібліотеці, обшитій дерев'яними панелями. Тільки вона була не такою великою, як у Нассау. І вікна були відчинені. Крім того, Ченлі теж тут не було.


Вінґ пройшов через кімнату; як гора, що рухалася, смикав сигарету трипалою рукою. Я згадав щасливіші часи. - Ти нам дуже набрид, Картер, - сказав він нарешті. Його голос був високим та крижаним. — Крім того, ти завжди був дурний.


Я не збирався відповідати на це чесно. Все, що я зробив, це підняв брову. Крім того, ніякий слон не міг завадити йому сказати мені, що я був нерозумний.


Ти думав, що за нами стежать твої друзі в тому маленькому будиночку, щоб ти нарешті зміг нас зловити. Він усміхнувся. У будь-якому разі, він зморщив губи. — Насправді… все було навпаки. Ми поклали око на ваших друзів, і ми знали, що це приведе нас до вас. Принаймні ми були готові до твого візиту.


Він був правий. Я був дурний. Я потрапив у їхню пастку з розплющеними очима. Але з іншого боку, АХ знали, де я. І Він По краще б знав, що вони це знали… Він підвівся за стіл. Він відчинив ящик. "На випадок, якщо ви думаєте, що ваші друзі допоможуть вам..." він простягнув невелику аудіокасету. — Ми попросили вашого агента Мейса зробити останнє повідомлення. Заради справедливості він зробив три. Ми не хотіли такого повідомлення, що повторюється, яке заманило б сюди інших — як воно заманило вас. Він поставив касету на маленький портативний диктофон. "До того часу, як третє повідомлення почне повторюватися, нас уже не буде тут". Він знову повернувся до мене. "Я подумав, що вам може бути цікаво почути офіційне висвітлення того, що тут сталося сьогодні".


Він натиснув кнопку, і Мейс розпочав свій посмертний звіт.


- Вибачте, я пішов на рибалку. Не їжте їжу. Зіпсована каша ще смачніша. Швидко розкуштував, швидко засмучений. О.'


На мить я подумав, що Мейс помилився, але швидко помолився, щоб він пробачив мені, де б він не перебував у тумані.


Мейс не збився зі шляху. Що ж.


Звичайне закриття - "кінець повідомлення".


"У програмі" означає, що повідомлення знаходиться в коді. Простий код для швидкого надсилання повідомлень. Поряд із першим словом завжди потрібно брати наступне четверте слово. Я відрахував. Повідомлення Мейса для нас було: «Вибачте. Їжа зіпсована. Швидко!


Підкріплення прибуде у той момент, коли гратиме оркестр. Дитячий садок чи ні. Я міг розраховувати на допомогу протягом години.


Крило повернулося до головного лиходія. - Корнеліус, - сказав він. "Тепер вставте цю стрічку".


Корнеліус узяв касету і вийшов із кімнати.


— А тепер, Картере… тепер, коли ти нам так допоміг, я надам тобі послугу… Поклич Чен-лі, — сказав він Джайлзу.


Джайлз пішов. 'Добре. Що ви насправді хотіли дізнатися про нас?


Він перебрав весь свій арсенал гримас і смішків, перш ніж знайшов відповідь. — Ви хотіли дізнатися, де штаб, чи не так? І зараз, - сказав він, коли Джайлз і Ченлі ввійшли до кімнати, - саме туди ми й відвеземо вас.


Я глянув на Чен-лі.


Що мені здалося найменш привабливим у ньому, то це голка для підшкірних ін'єкцій у його руці.


Часу щось пробувати не було, я зробив ще одну невдалу спробу вчепитися йому в горло, але Роббі та Джайлз мене випередили. Мене відкинули назад у крісло. Ударом по щелепі, який ніби вибив усі мої пломби із зубів. Він підійшов і вдарив мене. Все сталося дуже швидко. Джайлз і Роббі тримали мене. Чен-лі закотив мені рукав. Я, чорт забирай, нічого не міг зробити. Одним швидким рухом голка зникла у моїй руці.


Вони тримали мене кілька хвилин. Минули секунди, можливо. Або годинник. Я нічого більше не знаю. Корнеліус повернувся і сказав, що розірвав стрічку в касеті. Він сказав, що шкодує. Він По вилаявся і шукав клей, щоб виправити її. Він повернувся до Корнеліуса і сказав: «Собаче щеня. Мудак. А потім його обличчя почервоніло. Червона троянда. Пелюстки розкривалися і один за одним падали на підлогу. Він любить мене, він мене не любить...


- Капулетті, - сказав Джайлз. Він сміявся. Товстий водяний жук виліз із рота. Я спробував відштовхнути його рукою. Залишатися максимально розумним.


Це була програна гра.


У мене пересохло у роті. Я спробував підвестися. Але я, мабуть, більше не знав, як це робити. Я глянув на свої туфлі. Через неправильний кінець бінокля. Вони були далеко. Але пряжки. Це були чудові. Вони були золотими. Вони сяяли.


Розділ 20


Наступний період був постійним кошмаром. Я не пам'ятаю, скільки годин чи днів це тривало. Не було більше різниці між днем і вночі, між сном і неспанням. Уві сні вас іноді переслідують монстри. Над вами сміються цілі натовпи. Тротуари тріскаються та вивергаються блювотною піною. Але потім ти розплющуєш очі, хитаєш головою і знову бачиш свою знайому ніжку ліжка, задернуті штори, сорочку, яку ти кинула на підлогу минулої ночі. Ви вимірюєте своє розсудливість біля своїх ніг заспокійливим контрастом реальності.


Лише реальності для мене не було.


Коли я розплющив очі, я побачив інших монстрів. Сміючись дзеркальні обличчя. Калейдоскопічні види. Зміна, широка, повільно рухається всесвіт злиття форм і зміни кольорів. Міфічні істоти та неможливі події. У моїх снах Тара продовжувала повертатись. Її волосся зелене. Її очі дикі. Якось вона стиснула мені руку так, що потекла кров. Якось я тримав її на руках, і вона плакала цілу вічність.


Поволі сни проходили. Стало менш страшно. Моя голова перетворилася на один білий порожній екран. Без зображення. Без думок. Одного разу я розплющив очі і подумав «літак». Я був у літаку. Спроба зачепити це слово своїм сприйняттям відправила мене назад у глибокий неспокійний сон.


Я був у машині. Я дивився у вікно машини. Я знову заплющив очі.


Коли я знову подивився, вигляд був такий самий. Небо було ще блакитне. Трава була ще зелена. Автобус зовні не змінив форми та не змінив колір. На обороті було кілька літер. Але я не міг бачити, що це таке. Це була нісенітниця, це були ієрогліфи. Я здригнувся. Що б вони зі мною не робили, хоч би які наркотики давали, я не міг читати!


Я подивився в інший бік і обережно, з напіввідкритими очима, оглянув машину. Я був прикутий кайданками до когось праворуч від мене. Я це відчув. Але я поки що не збирався дивитися в його бік. Я не хотів, щоб вони знали, що я вже прокинувся.


Машина була лімузином. Переднє сидіння було приховано від очей важкою сірою завісою. Не було жодного звуку, крім звуку двигуна та звуків дороги. Той, хто сидів поряд зі мною, не був балакучим. Я повільно нахилив голову вправо і глянув на свою компанію примруженим поглядом. Мені взагалі не треба було бути таким обережним. Він спав. Худий, жилистий чоловік. Думаю, в'єтнамець. Лікар або помічник у білому лікарняному халаті. Ні. Швидше за все, це просто черговий агент КАН, вбраний, щоб грати в лікаря.


Я скуштував двері. Зачинено. Звичайно.


Я знову глянув у вікно. Автобус був ще попереду нас. Я все ще міг читати, але те, що було написано цим автобусом, було нерозбірливо. Воно було написане східними літерами.


Ми прогриміли над мостом. Іншими транспортними засобами на дорозі були візки та велосипеди. Була лише одна інша машина. Ще один лімузин. Він їхав позаду нас.


Я знову визирнув назовні. Не знаю, як довго дивився. Наступне, що я побачив, була вулиця міста. Галасливі трамваї, люди на велосипедах. Волові візки і всюди люди в зеленій формі і солом'яні капелюхи. Я подивився повз свого сплячого охоронця у вікно праворуч від нього. Я бачив ворота. Готель за цими воротами. Звідки я міг знати? Щось повернулося. Я знову глянув у власне вікно. Навпроти готелю, на даху будівлі, я побачив, що шукав. Величезний кольоровий портрет Хо Ши Міна площею 40 кв.


Сама будівля належала в'єтнамському державному банку. Місто було Ханой. Він По відвіз мене в Ханой.


Я озирнувся з подвоєним інтересом. Я не бачив Ханой вісім років. Декілька будівель говорили про війну, але пошкодження були не такі вже й великі.


Ханой красиве місто.


Місто довгих тінистих вулиць, усіяних тут і там старими французькими колоніальними особняками. Буддійських пам'яток, китайських храмів. Червона річка ясна і чиста, і джонки на її берегах ліниво котяться по синій воді. Дивно, але на білбордах немає антиамериканських гасел. Жодних ознак ненависті. Ці люди ненавидять.


Це неправильне ставлення до війни. Ви ненавидите, а потім одразу думаєте, що інші ненавидять вас. Одна річ, яку треба подумати. Але, по-перше, я не міг добре думати. По-друге, я агент AX. Не те, щоб вони не думають. Але їх готують до війни.


На бічній дорозі інший лімузин під'їхав ближче. Я миттю зазирнув усередину. На задньому склі були шторки. Але попереду Чен-лі сидів поряд із водієм. Чен побачив мене і побачив, що я не сплю. Він підштовхнув водія, який натиснув на гудок.


Мій лікар прокинувся. Я кинув на нього приголомшений, переляканий погляд на те, яким я мала бути останні кілька днів. - Регбі, - сказав я. "Гарний м'яч..."


Він сміявся. — Жодного сенсу. Картер. Ви не приймали ці ліки вже двадцять чотири години. Ефект закінчився. Ти вже проспав усе поспіль. А із цим Н-2 абсолютно ніяких побічних ефектів».


Він глянув на мене оцінювально. "Хороша спроба".


Він був, Бог знає, чому, американцем. Принаймні він говорив як один з американців. Але друже? Чи ворог?


"Як... як довго я був під вітрилами?"


- А, - сказав він. "Це секретна інформація. Скажімо так... Досить довго, щоб привезти вас сюди. І не питайте мене, де це «тут».


- Ханой, - сказав я.


Його дружній вираз зник. Його очі звузилися. Він натиснув кнопку, і вікно за переднім сидінням опустилося. - Містер Вінг, - сказав він. «Ваш бранець прокинувся».


Фіранки відсунулися. З'явилося плоске обличчя Він По, обрізане біля шиї віконною рамою. Він був схожий на жахливу маріонетку. Він глянув на мене і загарчав.


"Здається, він думає, що ми в Ханої".


- О, - сказав Вінг. Потім він кивнув головою. - Так, Ханой. Ви бачите це? Він вказав на групу сірих будівель. "Лі Нам Де".


Стара французька в'язниця. Також відомий під ім'ям Ханой Хілтон. Місце, де утримували наших військовополонених.


— Безперечно, ви чули історії про це місце, — сказав він. — Але ви знайдете, що в'язниця, в яку ми вас відправляємо, дуже… зовсім інша. Хоча я не бачу причин, чому ви повинні знати, де він знаходиться. Він натиснув кнопку, і штори знову зачинилися, загороджуючи огляд.


- Лікар Куой? Це був справжній лікар. — Для дурня наш містер Картер не такий уже дурний. Навіть без хорошого огляду він все одно здатний обчислити свій напрямок та час. Не те, щоб він повернувся назад, але я так думаю… може, ще один укол».


За цих слів у мене затремтіли руки. Я ніяк не міг зупинити тремтіння. Ні почуття нудоти у моєму кишечнику. Я не міг пригадати, щоб сам препарат викликав такі почуття. Але, можливо, моє тіло це зробило саме. Куой глянув на мене і знову посміхнувся. Його почуття переваги було відновлено. — Не хвилюйтеся, містере Картер. Цей укол просто приспатиме тебе. Не буде більше поганих снів. Нічого небезпечного. Ми хочемо, щоб ви були свіжі, як ромашка, коли ми туди дістанемося.


Я мав невеликий вибір. проклятий Ісус.


Ще один укол.


Знову порожнеча.


Розділ 21


Коли я прокинувся, було темно. Я лежу на чомусь м'якому. Повітря наповнилося ароматом жасмину. Почувся слабкий, заспокійливий гомін. Рефлекторно я глянув на годинник. Звичайно, у мене більше не було годинника. Вони забрали їх у мене давно. Коли подіяв анестетик.


Я почав орієнтуватися. Я лежав на підлозі на м'якому матраці, накритий бавовняним простирадлом. Кімнату освітлювали пізні сутінки та ранні зірки, що сяяли крізь вентиляційні отвори. Був вітерець. Це принесло із собою шум.


Це був шумом. То була пісня. Низька чиста суміш сотень чоловічих голосів, що злилися в одну пропозицію: «Тао; про Тао.


Кімната була велика. Скудно обставлена, але зручна. Набір ламп. Стільців не було, але на підлозі були розкидані купи подушок; підлога покрита тканими циновками. В іншому кінці кімнати стояв ще один матрац із ще однією купою подушок.


Але немає. То були не подушки. Там лежала Тара.


Вона не рухалася. Вона все ще спала. Або вона все ще була під впливом снодійного.


Я встав і пройшов у інший кінець кімнати. Мене все ще трясло. Я торкнувся її плеча. Вона була справжньою. - Тара?


Вона застогнала, повернулася і уткнулася обличчям у матрац.


- Тара, - повторив я. Вона дико замотала головою. - Ні, ні, будь ласка, - сказала вона.


Я тряс її плече вперед і назад. "Тара". Вона розплющила очі. раптом, раптово. Широко відчинила. Вона просто глянула на мене. Ні полегшення, ні реакції, ні впізнавання.


Її погляд був стурбований. Нарешті її губи ворухнулися. - Н-Нік? сказала м'яко.


Що б вони не зробили з нею протягом останніх кількох днів, це не змінило її. Все було тим, що я бачив минулого разу. Зелені очі, що сканували мене, були широко розплющені і блищали. На ній не було чорних ліній від недуги, яку вона перенесла. Навіть ластовиння все ще були розкидані по її обличчю.


Вона підвела обличчя і взяла мене за руку; повільно пробігся моїм плечем, шиєю і щоками. Наче вона хотіла переконати себе пальцями. Наче вона ще не зовсім довіряла своїм очам.


— Боже, — сказав я. - О, Нік, - сказала вона. І ми розчинялися один в одному, поки кольори не зникли. Ми поцілувалися, і сотні голосів закінчили свій спів.


Я вивільнився і запитально провів рукою по її обличчю. «Насправді мені було б шкода бачити вас тут, а не бути щасливим. Як… – я похитав головою, – як ти сюди потрапила? Коли я нарешті зміг знову подумати, я подумав, що ви в цілості та безпеці в Лондоні.


Вона відкинулася на матрац і затулила обличчя руками, згадуючи, як сюди потрапила. Раптом вона глянула на мене.


— Але якщо тебе не було… хіба тебе не було… Тебе там не було.


Я намагався її зрозуміти. - У Фезерстоуна? Ні, то був Роско.


«Розко? Ні, його я не бачила. Але я подумала... Я маю на увазі, останнє, що я зробила, це подзвонив тобі і... і коли ти не прийшов, я подумала, я думала, що вони й тебе зловили. Теж мені сказали, що було. Нік, я пам'ятаю... чи о. Здається, я зараз згадала, це теж був такий шок, але... мені тоді сказали... що ти більше мені нічим не допоможеш. Що ти був їхнім бранцем.


Мабуть, вони мали якийсь зв'язок між цим особняком і будинком Фезерстоуна. Може радіо. — Що ж, у цьому вони мали рацію. Я сказав. — Та я був їхнім бранцем. Але не у Лондоні. Я пішов у їхній особняк.


'У маєток? До Чен-лі?


— Стривай, — сказав я. Я перевірив кімнату на наявність мікрофонів або інших прихованих пристроїв, що підслуховують. Там нічого не було. Я розповів їй, що сталося зі мною в останній день у Лондоні. Ніхто з нас не знав, що сталося з Роско. Ми просто знали, що це не може бути надто добре.


'А ти?'


Я запитав. - Що вони зробили з тобою? Я провела рукою по рудому ангельському волоссю.


"Пам'ятаєш", сказала вона. Вона знову торкнулася мого обличчя. — Пам'ятаєш, ти попередив мене, щоб я не ходила туди. Ти сказав: "Вони накачають тебе пентатолом, а потім ти назвеш їм друге ім'я Хоука". Ви мали рацію в одному. Я не знала другого імені Хоука. О, Нік, мені так соромно. Вона почала плакати. Не ці великі опуклі сльози, сповнені жалю до себе, а ці муки душевного болю.


— Гей, заспокойся, — лагідно сказав я. «Не звинувачуй себе зараз. Тепер це питання волі чи сили. Ось які стосунки до цього мають наркотики. Вони забирають твою волю. У війні голок для підшкірних ін'єкцій немає героїв. Ти мусиш знати що.'


Вона кивнула, і ще більше сліз. — Я знаю, — сказала вона. — Але ж це мало допомагає. Особливо коли я думала про те, щоб наразити тебе на небезпеку.


Що ж, ти можеш нести цю провину, тому що єдиним, хто наражав себе на небезпеку, був я сам. Я потрапив прямо в пастку Він По і зробив це абсолютно без твоєї допомоги. І я думаю, що якщо ми дійсно розбиратимемося в цьому, я думаю, що я винен у тому, що тебе спіймали. Я повинен був прислухатися до своїх думок і не дозволити вам наблизитися до того місця на милю.


Вона посміхнулася. Це була перша посмішка за довгий час, і її губи боролися з нею. — Я думаю, — сказала вона, — ти маєш назвати це долею. Я повинна була прислухатися до твоєї думки, але я біса бунтарка. Кожному, хто ставиться до мене як до маленької дівчинки або принаймні як до маленької дівчинки, я хочу довести, що я дуже корисна на практиці».


Я торкнувся її щоки. — Надто корисна, — сказав я.


Вона злегка опустила простирадло, яке накривало її.


"Хочеш спробувати і подивитися, чи корисна я зараз?"


Я дійсно хотів побачити це.


У двері постукали.


Я відкрив її, і всередину увійшли двоє чоловіків. Одного разу я забув, що ми в'язні. Чоловіки були одягнені у простий тканинний одяг. Їхні голови були обриті. Їхні особи були — я ненавиджу використовувати це слово, коли справа стосується жителів Сходу, — але їхні обличчя були незбагненні. Один із них ніс великий глечик із водою. Вони вклонилися.


Вони не промовили ні слова.


Людина зі глечиком пройшла через кімнату і налила воду в глечик, або, принаймні, річ, яка виглядала приблизно так. Інший увімкнув тьмяний стельовий світильник, матову грушу в матовій скляній кулі. Це було не пронизливо, насправді, але все ж таки змусило нас моргнути.


Він відчинив шафу. Там був наш власний одяг — ну, мій одяг і якесь барахло, позичене Тарі, — але він витяг два інших костюми. Пара сірих шовкових піжів. Не ті, в яких ви відпочиваєте, а ті, які ви одягаєте на офіційні заходи.


Для Тари у нього був гарний, вишитий шовком аозай, традиційний жіночий одяг.


Вони продовжили це мовчки. Ми повинні були вмитися, одягтися і бути готовими за півгодини, як нам дали сигнал. Готові до чого ми не знали. І їхня пантоміма не повідомила нам про це.


Вони були ченцями, — сказав я, коли вони пішли. 'Чи ні?'


- Я... я не знаю. Вона вмивалася біля глека.


Я кивнув головою. «Вони були ченцями. Нещодавно я чув їхній спів. Я підійшов до вікна і відчинив віконниці. За ними були грати. Наскільки я міг бачити, будівля, в якій ми знаходилися, була частиною "величезної старої кам'яної фортеці". і пишно, якщо не рахувати цвіркуна цвіркунів... Невелика процесія голених чоловіків йшла один за одним, схиливши голови, по високій траві.


'Так.' Я дивився німе кіно і раптом розлютився на ситуацію. «Вони ченці. даоські ченці. А це монастир. Ти був правий. Дао та КАН якимось чином пов'язані. Хоча бог знає як. І як можливо, що монастирі все ще можуть існувати у цьому куточку світу. Я знову закрив жалюзі. — Гра Гран Прі, — сказав я. "Удар або подвоєння в наступному раунді". Я відійшов від вікна. - Любий, - сказала вона, підійшовши до мене ззаду з губкою та милом. - Головне, - вона почала гладити мене по спині м'якою губкою, - ... де б ми не були, ти витягнеш нас звідси.


Її натяк був таким самим прозорим, як і моя дратівливість. Але це спрацювало. Принаймні це змусило мене розсміятися. Я схопив губку та поцілував її.


«Якщо ти все одно збираєшся мене намилити, роби це трохи вище і трохи правіше». Вона видала тихий горловий звук. "Хм?" і відкинула голову назад. «Боже мій, — сказала вона, — усі ці дні… чи годинник, чи роки… це жахливі ліки, які мені давали. О, Нік. Це зробило світ таким жахливим. Все було таким кошмаром. За винятком того випадку, коли мені наснилося, що ти тримаєш мене. Потім я заплакала, і все, що залишилося від мене, сказало: "Тримайся, це Нік." І я думаю, саме тому я тримався. І... тепер ми сидимо тут, борючись у наших власних маленьких сварках, начебто цього не було. траплятися. Вона подивилася на мене: "Я дійсно люблю тебе, ти знаєш це?"


Раптом у мене виник спогад. Тара, зеленоока і ридає у мене на руках. Мені наснився той самий сон, - сказав я. «Напевно, той самий препарат. Я починаю запитувати себе, чому вони привели нас сюди. Чого вони хочуть від нас. Тому що я починаю думати, що вони хочуть, щоб ми були разом. Не лише я чи ти. Але ми разом.


Вона похитала головою і насупилась. 'Я не розумію.'


Я посміхнулась. 'Слава Богу. Тому що я також не розумію. Поки що. Тим не менш, я відчуваю, що ми скоро дізнаємось. Тим часом, перш ніж ми почнемо турбуватися, давайте подбаємо про ці клони. Ми вже щось знаємо про ці дорослі клони, але ці клони в процесі створення, висновок, про який ви говорили, ми повинні знищити його.


Вона загорнулася в аодай. Він був блідо-зеленого кольору з жовтими квітами і спадав на півдорозі до її соковитих стегон поверх атласних штанів. - О, - сказала вона. «Щодо цих дорослих клонів, я чула від Аліси».


Вона розповіла мені історію Аліси, розчісуючи їй волосся. Шанси були трохи кращими, ніж я сподівався. На той момент в Америці був лише один клон, і, якщо пощастить, він уже пішов у царство тіней. Мертвий.


У Лондоні їх було троє, але це ненадовго, якщо я досягну свого. Небагато удачі і кілька тижнів життя, і я зможу їх зупинити. Був навіть шанс, що за це відповідає AX у Лондоні. Навіть такий іржавий Сокира (АХ) іноді працює добре. Тож тепер дійшло до Тари і мене. Якби ми змогли знищити це гніздо, то всі стрибки з місця на місце закінчилися б.


Я боровся з вирізом шовкової піжами. Доводилося зав'язувати на плечі.


Як виглядає такий виводок клонів?


Вона зітхнула. — Такі, які вони є, як людські ембріони. Ймовірно, вони знаходяться в контрольованому середовищі, можливо, в інкубаторі, або десь у лабораторії».


— Як діти із пробірки?


Вона похмуро кивнула. «Я не думала, що в мене була найлегша робота в цьому завданні. Мені постійно доводиться змушувати пам'ятати, що ці майже діти — майбутні вбивці».


Я жбурнув свою чортову піжаму, що розстібається, на підлогу і потягнувся за власним одягом. Я глянув на свою синю сорочку. Я носив її так довго, що вона наділася майже без сторонньої допомоги. Боже мій, адже я не збирався на костюмований бал. Та й до того ж гра була вже надто просунута, щоб раптом наробити складнощів зі східним етикетом.


«Як позбутися його?» .


«У мене у сумці був невеликий лазер. Ну, почекай. Можливо, він все ще маю. Вона підійшла до шафи і покопалась у сумці. - Ні, більше ні, - сказала вона. «Я гадаю, нам потрібно щось імпровізувати. Може щось із хімією. Все, що ми можемо знайти у цій лабораторії.


Нарешті вона розчесала волосся останньою гребінцем. Моя руда гейша. Я надів шкарпетки. «Ну, а чим ви займаєтесь, це ваша справа. Думаю, я просто займатимусь своїми справами.


Вона насупилась. — Я просто подумала… вони забрали в тебе зброю, чи не так? Отже, як ви вважаєте...


Вона закусила губу.


Я натягнув штани. Про мої труси, які з мене не зняли. Про старого доброго П'єра, все ще красиво захованого посередині.


— Ну що ж, — сказала вона твердо і зовсім проти своєї натури, — як ви це зробите, ваша справа. Думаю, я просто займатимусь своїми справами.


Я підняв одну брову, але не відповів.


Розділ 22


Що ж, містере Картер, нарешті ми зустрілися. Це був Лао Цзен, прапрадід всієї компанії. З прапрадідівською бородавкою посеред чола. Він був у інвалідному візку. Що, здавалося, багато що пояснювало. Чому він сам зник із поля бою. Прагнення підняти себе до вищого клону. Десятки щодня дивитися те що, ким він колись був, знову у дії, знову у компанії. Він вналив віскі і запропонував нам теж.


Тара сказала ні. Я взяв станан.


Він підняв свою склянку. "За Ніка Картера, - сказав він, - і всіх маленьких майбутніх Картерів".


Я поліз у кишеню за цигаркою. Вони зникли. Лао Цзен дав мені одну з великих лакованих коробок. Цигарки мали золотий мундштук. Зважаючи на все, він конфіскував мої.


Ми були у його кімнаті. Або у його кабінеті. Це був великий простір. Це могло бути просторо, але вікна були зачинені, і атмосфера була трохи затхлою. Тут теж обстановка була дещо мізерною. Довгий тик, круглий білий диван. Один єдиний стілець. Єдиною прикрасою була надзвичайно строката тканина та колекція зброї біля стіни позаду неї. Мабуть, близько сотні одиниць зброї. Не дуже рідкісного чи особливо старого, але вони висіли там на стіні, а сама ця стіна була закрита величезним листом скла, що не б'ється. Крім пістолетів, була й інша зброя: кілька ножів та ручних гранат, а також якісь непотрібні речі незаперечної летальності. Кожна окрема частина була освітлена невеликим прожектором, а під нею була маленька картинка.


Я бачу, ви захоплюєтеся моєю колекцією, - сказав він. «Підіди та подивися поблизу». Я встав з дивана, і він повернув своє інвалідне крісло, щоб піти за мною. Під вивішеним пістолетом армії США була табличка з написом «Брістоль, Кеннет, Теджон, 1952». Поруч висів стилет із перламутровою ручкою. "Хемпл, Стюарт, Париж, 1954 рік". Я глянув на цей клятий стилет і зі свистом видихнув. Це було однаково, що побачити меч із Бонапартом та Наполеоном під ним чи колісницю з Харом та Беном під ним. Стью Хемпл був одним із тих волоцюг, чиї імена вже створюють міфи. Він був найкращим з усіх, що колись були у AX, N1. З Парижа 1954 року. Коли хтось відібрав у нього цей стилет із перламутровою ручкою. Разом із його життям.


'Ти?' Я повернувся до Лао Цзен.


— Я знав, що ти будеш вражений, — сказав він. 'Так. Я особисто захопив усю цю зброю на стіні.


Він вказав праворуч від мене. — Але, я думаю, у цьому є дещо, що могло б вас зацікавити більше. Я пішов у вказаному напрямку. Мені не треба було читати вивіску, щоб побачити, що він додав до неї Вільгельміну. І мій стилет. Без перламутрової ручки, проте мій Хьюго.


"Про всяк випадок, якщо ви думаєте, що можете забрати його назад", - сказав він. «Це скло, що не б'ється, воно наелектризоване і міцно замкнене».


Він посміхнувся. — Але сідай і допий свій напій. Їжа буде подана негайно і нам ще є про що поговорити».


Він був упевнений у своїй безпеці. Він міг бути в інвалідному візку, але він також був за кермом управління. І це було гаразд. Є щось у тому, щоб бути під контролем, що змушує людей втрачати контроль над своїми словами. Це неправильно, але це правда. Ви можете направити пістолет хлопця на його голову і запитати його про його історію, але все, що ви отримаєте, це пару зімкнутих губ. Але хлопець, який спрямує пістолет на твою голову, неодмінно виплюне свої кишки. Якщо ви щось розумієте на цьому, будь ласка, дайте мені знати.


Я відкинувся на спинку дивану. - Вражає... - сказав я. - Образно кажучи.


Він зосередив свій погляд на Тарі. - Ви вчений, - сказав він. — Ви спеціалізуєтеся на мікробіології. Без сумніву, ви вже знаєте все про наші клони.


Тара подивилася на мене. Я жестом запропонував їй продовжувати.


- Так, - сказала вона. "Я приголомшена вашими передовими технологіями".


Здавалося, це йому сподобалося. "Це досить... фантастично, чи не так?"


— Як давно ти почав це?


Він усміхнувся. «Двадцять два роки тому. Ну, насправді до цього... Але на той момент ми почали з моєї родини. доктор Куой… — він повернувся до мене, — я вважаю, що ви вже зустрічалися з цим… ну, це мій батько почав. Він дуже цікавився генетикою і зумів домогтися від уряду надання невеликої лабораторії. За умови, звичайно, що згодом він подвоїть ставку на деякі з найкращих умов комуністичного світу. Він почав працювати над Нгуєн Сегуном...»


- Той фізик? Тара виглядала здивованою.


Лао Цзен кивнув головою. 'Так. Але у Сегуна було кілька генетичних аномалій. Тара, здавалося, вже це знала. — Саме це я й хотів сказати. Синдром Брекдона, чи не так? Його симптоми з'являються лише після 30 років».


Саме так. Але, як ви знаєте, ембріони не можуть пережити озноб під час інкубації в пробірках. Декілька груп клонів Сегуна загинули до третього місяця. Спершу Куой подумав, що його метод невірний. Уряд думав так само. Вони відмовилися від своєї підтримки. Потім, через кілька років, у самого Сегуна почали проявлятися аномалії».


«І тоді КАН вирішив підтримати нас для ще однієї спроби?»


Він повернувся до мене. 'Так. Але тільки цього разу KAН надав йому фізично та генетично досконалого донора».


"Так що це були ви."


Та то був я. Крім мого… — він зам'явся на долю секунди, — моєї фізичної досконалості, я мав ряд, скажімо так, «талантів», які КАН пристрасно хотів увічнити.


- Талант холоднокровно вбивати, - сказав я.


Він скромно почервонів. 'Так. Але ви, містере Картер, ще й талановитий убивця. Він зробив паузу. — Хоча, якщо тобі подобається це чути, твоя кров усе ще на кілька градусів тепліша. Хто я такий, щоб впливати на ваше его». Тепер він усміхався мені тією самою котячою усмішкою, яку я бачив у Чен-лі на фотографії, зробленої наступного дня після вбивства сенатора Сейбрука. Сміх Хун Ло теж, коли він прийшов убити герцога та герцогиню. Зараз було не час пояснювати йому різницю між убивцею-психопатом та людиною, яка вбиває лише з метою самооборони. Давним-давно я вже старанно досліджував себе. Давним-давно я лежав без сну, питаючи, чи не так я поганий, як ті люди, яких я знищив. Якщо я не маю покинути все це і піти в заміський будинок. Ні. Між мною та Лао Цзеном була величезна різниця. Я повернув тему, куди хотів.


- І ці твої клони прижилися?


Так. З другої спроби. Уся група вижила. доктор Куой працював над третьою групою, коли його серце не витримало. Ви ж розумієте, що замінити його було нікому. Уся його операція була таємною. Йому допомагав лише син. Той син потім намагався вивести третю групу, але йому не вистачило знань. Ми не хотіли, щоб уряд знав, чим ми займаємось, тому ми ввезли це до Сполучених Штатів контрабандою. Там він здобув чудову генетичну освіту. Наш доктор Куой - людина з Гарварду. Цей факт, здавалося, йому подобався.


Тара сказала: «І після цього він зміг піти стопами свого батька».


Лао Цзен здавався щасливим, що зміг відповісти так. Він сам дуже хотів мати більше синів, особливо після нещасного випадку. І ось його мрія збулася. У цей момент доктор Куой виношував 35 нових клонів. Тридцять п'ять нових Лао Цзенів. Все у чудовому здоров'ї. Дякую провидінню.


На мить я задумався, скільки їх було у початковій групі.


Хід моїх думок перервав короткий дзвінок.


- Ах, час є, - сказав він. Подвійні двері відчинила пара ченців, схожих один на одного – клони? Ні, безглуздо - і нас повели кам'яним коридором до їдальні.


Це був бенкет, з яким ми зіткнулися. Що ж, бенкет, якщо вам подобаються мозки мавпи, козячий хвіст і сирий кальмар. Тара не відразу зрозуміла, з чим зіткнулася, і накинулася з апетитом триденного утримання від безлічі «ах» і «мммм». Насправді мізки мавп смачні. Це те, що я сказав собі і що мені потрібно їсти, щоб зберегти сили. Але я продовжував мовчки сподіватися, що за рогом є магазин сендвічів, і я запитував себе, чи не нашкоджу я собі, вискочивши за гамбургером. Я просто гадаю: чого селянин не знає, того він і не їсть.


Їжу подавали мовчазні ченці. Після основної страви Лао Цзен дав їм завдання незрозумілою мовою. Супер-фінал. Сторічні яйця.


Розмова за столом була дуже приємною. Те, що він справді хотів сказати, було згодом. При цьому він був веселим і відкритим. Якось він відмовився від ролі незворушного, привітного господаря. Один з ченців на мить залишив двері на кухню відчиненими, і Лао Цзен вибухнув, натягнувши куртку ближче, щоб захиститися від смертельного протягу. Монах швидко побіг і зачинив двері, і Лао Цзен набув самовладання. Я скористався його новопридбаним прихильністю і запитав його про відносини між КАН та Дао і про те, як цей монастир пережив комуністичне чищення.


Він грюкнув у долоні, і мовчазні офіціанти почали прибирати наші тарілки. - Ніщо не завадить вам це сказати, - сказав він. «Ви нічого не можете зробити із цією інформацією. Єдині відносини, які існують між нами, — відносини взаємної вигоди». Потім з'явився чернець із чайником чаю. Він налив чашку Тарі та одну мені. Він підійшов до Лао Цзена, але той відмахнувся від нього, продовжуючи говорити. «Монастир дає нам дві важливі речі. Насамперед лабораторія для наших експериментів. Не лише генетичних експериментів, а й експериментів з тим, що ви називаєте наркотиками, які змінюють свідомість». Він відкинувся назад і потер підлокітники інвалідного крісла.


— Я думаю, ви мали честь спробувати дехто з них?


«Дозвольте запевнити вас, Картере, що ми досить далеко просунулися в цьому. H-20 – єдиний галюциноген без побічних ефектів». Куой сказав те саме, але почути хороші новини вдруге не зашкодить.


- А по-друге?


По-друге, дивіться самі. Просто підійдіть до вікна.


Я підійшов до вікна.


І побачив поле квітів. Воно тяглося до горизонту на всі боки. Це було поле маків. Опіумні маки. На мить я спробував визначити його ринкову вартість, але просто не знаю, що йде після трильйона. Я продовжував дивитись у вікно.


"Гарний вигляд, чи не так?"


Мені не треба було бачити його обличчя, щоб зрозуміти, що на ньому з'явилася тонка усмішка.


— Отже, ви — постачальник, — сказав я, — для цієї кліки в Нассау та для Товариства Фезерстоуна.


Він здавлено засміявся. - 'Між іншим. Серед багатьох, багатьох інших. Ми вважаємо, що опіум – наш найкращий актив для створення глобальної організації. А ще опіум був нашою головною зброєю у попередній війні.


"А ці ченці, - запитав я, - згодні з вашою політикою?"


«Ці ченці, — сказав він, — нічого не тямлять у політиці. Вони не знають навіть того, що ми робимо із цими наркотиками. Ні того, що відбувається у лабораторії. Все, що вони знають, це те, що коли держава зруйнувала інші храми та монастирі, КАН зберіг їх їм володіння недоторканими. Вони дуже вдячні. Вони не ставлять запитань. Якби вони знали правду, то теж були б дуже засмучені. Але малоймовірно, що вони про це дізнаються.


Я подивився на двох ченців біля дверей. Вони опустили очі.


"Вони не розмовляють англійською", - сказав Лао Цзен. Так що якщо ви думаєте розповісти їм, чим ми насправді займаємося, боюся, вам доведеться дуже важко. Якщо тільки, — він заржав, — ви освоїте складний і малозрозумілий сузойський діалект.


Я щосили намагався не дивитись на Тару.


- Але, - сказав він. 'Сідай. Твій чай остигає. І нам ще є про що поговорити.


Я повернувся до столу. Я глянув на Тару. Вона виглядала слабшою, ніж я думав. Ці кілька годин тепер далися взнаки на ній. У неї були важкі повіки. Я потягнувся до філіжанки. Її очі раптом блиснули на мене. Зелені вогнів. Але це означало: Стоп! Я знову глянув на неї. Чай був із наркотиком, і вона виявила це надто пізно. Я підняв чашку і вдав, що роблю ковток. — Про що ти ще хотів поговорити? - Запитав я Лао Цзена.


- Ваші діти, - сказав він. — Ваші та міс Беннет.


"Наше що?"


- Діти, - повторив він. — Але, мабуть, буде краще, якщо доктор Куой усе пояснить. Він відштовхнувся від столу та підкотився до маленького переговорного пристрою. Він натиснув кнопку і почав чекати. Поки він робив це, стоячи до мене спиною, я перелив чай назад у чайник. - "Зараз", - просто сказав він у мовленнєві пристрої. Потім він знову опинився за столом. Я глянув на Тару. Вона була трохи приголомшена, але все ще стояла прямо. Куой прийшов і пояснив.


Це було дуже просто.


Він пішов до нас щепити. Вони виведуть собі невелику армію агентів N3. Але на цей раз ці агенти N3 працюватимуть на КАН. Тара дала б їм цілу низку блискучих фахівців у галузі генетики. Клони Тари, які продовжать роботу з вакцинації людей. Перша наукова здатність вже було закладено у генах, і КАН залишалося лише забезпечити необхідне практичне навчання.


Але вони хотіли зробити ще один крок уперед.


«Що буде,— думали вони,— якщо у нас із Тарою буде дитина. Або більше дітей. Статистичні шанси були чотири до одного, що ми зробимо агента, який перевершить усіх інших агентів. Блискучий вбивця з наукового погляду. Найкращий із двох світів. І потім, використовуючи це як оригінал, вони отримають необхідну кількість дублікатів шляхом щеплення. Які можливості для КАН. Лікар Куой був у захваті. З п'ятдесятьма чи сотнею таких суперклонів КАН міг би захопити владу над світом.


Тара почала падати вперед. Вона виглядала трохи млявою. Вона сперлася підборіддям на руку і, здавалося, ледве утримувала її на місці. Я також повинен був випити чай, тому я почав наслідувати її симптоми.


Лао Цзен повернувся до Куой. — Думаю, тепер вони скоро заснуть, — прошепотів він. — Коли ви плануєте провести першу операцію?


— На схід сонця, — сказав він. — Якщо вони ще спатимуть. А поки що мені потрібен час, щоб підготуватися в лабораторії. Операція незначна. Кожна клітина тіла несе всі гени, необхідні створення точної копії. Я просто беру тонку смужку шкіри з їхніх передпліч. Коли вони повернуться до своїх камер, я їх огляну.


Тара вже спала, поклавши голову на стіл. Я щось промимрив і теж опустив голову.


Лао Цзен ляснув у долоні.


З'явилося кілька ченців. Я був надто важкий, щоб мене міг нести один чернець і мене понесли двоє. Вони віднесли нас назад у нашу пропахлу жасмином тюремну камеру.


Розділ 23


Бразнули ключі на ланцюжку, і двері відчинилися. Нас розмістили на двох різних циновках, і ченцям дозволили піти. Зі свого кута я дивився з заплющеними очима, як Куой схилився над Тарою. Маленький вогник на ланцюжку для ключів на його талії заблищав. Він виміряв її кров'яний тиск, потім безособовим пальцем поплескав її по грудях. Потім він дістав із кишені стетоскоп. Мабуть, він був дуже чутливим. Навушники були довші за звичайну і глибше встромлялися у вуха. Він здавався задоволеним. Потім він прийшов до мене.


Тепер він стояв з мене і тихо лаявся. Ченці не зняли з мене куртку, і йому знадобилася гола рука, щоб виміряти мій кров'яний тиск. Ми пройшли весь фарс. Я вдав мертвого вантажу. Йому було важко зняти з мене куртку. Він одягнув пов'язку на мою руку і почав гойдати. Мені було цікаво, чи скаже йому мій кров'яний тиск, чи справді я сплю, чи не вдаю я.


Я припустив, що це не так.


Він поплескав мене по грудях, потім знову витяг стетоскоп. Я чекав, поки холодна металева деталь для прослуховування притиснеться до моїх грудей. Тоді я схопив його за голову і потяг.


Біль, мабуть, був сильний. Він закинув голову, і сльози звернулися на його очі. Він застогнав. Я схопив його за краватку і знову потяг, наполовину задушивши її. Ми переверталися, поки я не опинилася зверху, і я завдав йому удару по щелепі, а потім удару по його шиї, який довго триматиме його непритомним.


На мить я подумав, щоб убити його. Я міг просто задушити його. Але це здалося мені дурним ходом. Я виграю раунд, але програю матч. Його смерть означала б наш смертний вирок. Коли надії зробити з нас клонів випаруються, Лао Цзен негайно надіслав би розстрільну команду. Чи нас просто розстріляли, чи прикінчили своїм заспокійливим шприцом. Принаймні тоді вони прикінчать нас. Тим часом, сім'я клонів продовжувала б існувати разом із тими тридцятьма п'ятьма братами, які мали вилупитися. Ні, краще залишити у Лао Цзена мрію на якийсь час. Принаймні на якийсь час.


Мені треба було попрацювати з несвідомим тілом Куоя. Я зняв брелок із його талії. Це була ціла колекція ключів. Мабуть, щонайменше двадцять. Один із них має бути ключем до його лабораторії. І до цієї лабораторії я сподівався потрапити.


Потім я подбав про його білий халат. З деякої відстані це має дати мені деяке маскування. Позаду теж. У будь-якому разі ці ченці весь час опускали очі.


Ми змінилися ролями. Цього разу він був мертвим тягарем, і мені було важко роздягнути його. Я повісив брелок на талію і вдягнув його біле пальто. Я був приблизно на вісім дюймів вище за доктора Куоя, але мене це мало турбувало. Я нахилився, повернув його нерухоме тіло до стіни і накрив його бавовняною ковдрою. Якби вони стежили за порядком, то знайшли б сплячих у порядку. Аби не перевіряли надто уважно.


Я зрозумів, що дуже покладався на свою удачу та короткозорість інших.


Я кинув останній погляд на мирно сплячу Тару і вийшов у коридор.


Куди йти?


Малоймовірно, що лабораторія розташовувалась у цьому будинку. Можливо, вона знаходиться в одній з господарських будівель у більш менш віддаленому місці. Отже, спочатку мені потрібно було знайти вихід.


У просторому кам'яному коридорі було холодно та темно. Тільки запалені свічки, розставлені через рівні проміжки біля стіни. Були й двері із замками. Келії ченців, які зараз пустували? Чи зайняті тюремні камери?


Я пішов ліворуч і пішов коридором до кінця. Він виходив до зовнішніх дверей. Двері не були зачинені. Хоча з ланцюжком для ключів Куоя на моїй талії, я відчував, що маю ключі від цілого королівства.


Ніч була ясною та спокійною. Зірки вже були видні, хоч небо ще не зовсім потемніло. Було лише половина дев'ятої чи десятої години, але брати-даоси вже входили однією мовчазною шеренгою у велику будівлю, в якій, можливо, розташовувалися їхні гуртожитки.


Це означало, що це може бути лабораторія.


Усього було п'ять корпусів.


Всі будівлі комплексу побудовані з важкого сірого каменю завтовшки один фут. Тримаю парі, вони були зроблені вручну. Прямо як Велика Китайська стіна. Але потім праправнуками тих будівельників. Цим спорудам було лише шістсот років. Але. Спочатку це була фортеця. Або, можливо, це завжди був монастир.


Покої Лао Цзена, а також наші «гостяні келії» опинилися в найменшій з п'яти будівель. Ззаду, розтягнувшись на всі боки, вдалині були поля маку. Ледве у величезному двоповерховому прямокутнику розташовувалися спальні приміщення ченців. Навпроти цього була схожа на комору споруда, яка виявилася храмом. Тож залишилося два корпуси.


Як можлива лабораторія я вибрав найдальший флігель. Можливо, подвійні ґрати на вікнах та клуби диму з труби зробили це ймовірним для мене. Я намагаюся сказати, що це був не такий дурний вибір.


Я досягнув цього дуже просто. Я також просто пройшов повз двох ченців із книгами, які охороняли двері. Широкий коридор був таким самим, як той, який я залишив. Вологий та порожній. Ті самі свічки. Ризикнувши, я вибрав одну кімнату і на мить затримався поряд, щоб переконатися, що всередині немає звуку.


Я спробував замок. Двері відчинилися.


То була монастирська келія. Ліжко являло собою не що інше, як кут кімнати, вкритий циновкою.


Там була раковина, подушка, кілька книг та невелика лампочка для читання. Я ввімкнув лампу і подивився на книги. Це були два томи марксистської Біблії: Комуністичний маніфест і Капітал, а також ряд брошур. Я перегорнув їх. Одна з них називалася "Як захопити слаборозвинену країну?" інша «Як мені підірвати надрозвинену країну?» І це включало все, крім Ісландії.


Тут безперечно жив монах. Але не даоський чернець. Комуністичний чернець. Один із тих жорстоких, відданих, комуністичних аскетів. Цікаво, скільки з цих кімнат було зайнято в такий спосіб. Але я даремно гаяв час. Я вийшов з камери і пішов далі, повз інші, точно такі ж дерев'яні двері. Я не знав, як я дізнаюся, як виглядатимуть правильні двері. Я не думав, що буде неонова світлова коробочка з літерами LAB, що миготять над нею. Але чомусь я очікував, що двері будуть інші і, можливо, трохи сучасніші.


Десь за моєю спиною зачинилися двері. М'які кроки підійшли до мене. То був один чоловік. Схиливши голову, я продовжував йти, прикриваючи підборіддя однією рукою: Куої, що розмірковує над гострою генетичною проблемою.


Чоловік пройшов повз мене, не глянувши на мене, і зник за поворотом далі коридором.


Тепер мені потрібно було швидко ухвалити рішення. Я міг би залишитися там, де був зараз, і тим самим викликати підозри. Я міг би вийти назовні, що, можливо, було безпечніше, але не дуже вигідно.


Також був подвійний шанс, що я не знайду, що шукав. Але якби я піддався цим думкам, я був би бухгалтером у Нью-Джерсі, а не секретним агентом у Ханої.


Я продовжив рух і опинився за поворотом. І п'ятдесят тисяч присяжних бухгалтерів з Нью-Джерсі посміхнулися, коли свинцева труба різко опустилася вниз, мало не зачепивши мою голову і з гуркотом ударившись об стіну за мною.


Притулившись до стіни, він чекав на мене, з кінцем трубки напоготові в руці. Коли труба вдарилася об стіну, я схопив його за зап'ястя і повернув, але ця труба була не єдиною, зробленою зі свинцю. Його хватка була непохитною. Досі тримаючи трубку, він зробив ще один випад, цього разу прицілившись на мою скроню. Але тепер я міцно схопив його за зап'ястя і вдарив його коліном.


То був клон. Я не недооцінював його. Одного вдалого удару не вистачило б навіть, щоб вибити крохмаль із його коміра.


Я був абсолютно правий у цьому. За мого другого удару він пірнув мені на ноги, і я впав на землю. Він сів верхи на мене і почав бити мене. Я перекинувся, але він схопив мене за горло. Я щосили намагалася відірвати від себе його руки, але мені здавалося, що я недостатньо старався.


Ця хвилина перед смертю дуже світла. Багато разів я був лише за одну хвилину від смерті, і тільки з цією яскравістю останньої хвилини годинник зупинявся.


Трубка лежала на підлозі, за межами моєї досяжності. Я інтенсивно зосередився на одному сфокусованому русі. Мої ноги були за його спиною. Я поставив ноги на землю і брикнувся, як кінь, готовий скинути сідока. Це не вибило його з сідла, але він трохи втратив рівновагу, і коли ми знову торкнулися землі, він був приблизно за шість дюймів праворуч. Моя рука торкнулася трубки, і я вдарив його по голові.


Уф.


Він скотився з мене і лежав нерухомо на кам'яній підлозі, кров сочилася з великої помаранчевої рани на його голові. Він не стікатиме кров'ю занадто довго. Він був мертвий.


Я не міг лишити його тут та не міг ризикувати тягнути його тіло деякий час. Ми були за кілька футів від інших дерев'яних дверей — ще однієї камери. Я відчинив двері і втягнув їх усередину.


Я схилився над тілом, коли почув голос із дверного отвору.


— Проблеми, лікарю?


Я не обернувся. Я згорбився, так що тепер мій зріст і обличчя мене не могли видати. Я спробував зробити свій голос таким самим високим, як у Куоя.


«Він видужає».


'Чи можу я зробити щось для тебе?'


"Прослідкуй, щоб його не турбували, коли мене не буде".


— Але ж це моя кімната.


— Тоді займи його кімнату, чорт забирай. Цій людині потрібен відпочинок. Мій високий голос трохи знизився, але він, мабуть, цього не помітив.


— Так, лікарю, — коротко сказав він. І пішов уліво. Коли він зачинив за собою двері надто сильно, щоб дати мені зрозуміти, що він не любить підкорятися наказам і йому все одно, що я про це знаю.


Я провів хвилину у повній темряві, щоб оцінити масштаби безладу, який я накоїв під час свого дослідження. Поки що я не знайшов. Окрім труднощів. Цілком імовірно, що я опинився не в тій будівлі, і якби мені не пощастило, я міг би опинитися в безвиході. З того моменту, як я покинув Нассау, все пішло не так. Але з іншого боку, вони помилилися у правильному напрямку. Тара та я опинилися там, де ми хотіли бути. Водночас, живі, у штаб-квартирі клонів. Тепер залишалося лише розпочати справу. Я прочинив двері і глянув у коридор. Це було дуже добре, що я зробив. Бо саме в цей момент наприкінці зали відчинилися двері, і почувся ремствування голосів. Спершу було троє. Три клони стояли в дверях і бажали один одному на добраніч. Усі вони розмовляли англійською. Я припустив, що це було частиною їхнього навчання. Потім двері відчинилися ширше, і я немов підвівся в кінці конвеєрної стрічки. Два... чотири... десять... вісімнадцять... двадцять один ідентичний екземпляр. Серійний клон.


Зустріч чи що там було закінчилася. Вони прямували до своїх кімнат. Я вибрав гуртожиток клонів замість лабораторії.


Якщо ви чекали на ту страшну сцену, де Картер одночасно вбиває двадцять одного вбивцю свинцевою трубою, то ви помилилися. Мовчки я знову зачинив двері і попрямував до вікна.


Однак, якщо ви чекаєте, поки мої проблеми закінчаться, вам доведеться зачекати ще трохи. Місце здавалося абсолютно безлюдним. Під покривом низького, акуратно підстриженого підліску я пройшов до останньої будівлі. Мабуть, це була лабораторія.


Я був уже майже біля дверей, які були під охороною купки цих усюдисущих ченців. Серед тих клонів, які були ідентичні за народженням, і ченців, які виглядали однаково у своїх однакових плащах та голених головах, у мене було відчуття, що я став учасником лялькової вистави в натуральну величину. Тільки в когось вистачило уяви, коли йому довелося створювати різних персонажів.


Я саме проходив повз будівлю приблизно за п'ять ярдів від дверей, коли він вискочив з нізвідки.


"Все ще на роботі... лікар?"


Акцент на останньому слові означав, що він не повірить у цього «лікаря» і через сто років. Я відчув утомлену ностальгію за старими добрими спецефектами, відділом маскування у Вашингтоні. Я стиснув рукою свинцеву люльку в кишені і обернувся.


Клон чекав на мене з пістолетом у руці. «Чудово, N3, – сказав він. Його губи скривилися в зневажливій усмішці. «Боже. як ви виросли, доктор Куой.


Він не зробив жодного кроку у мойому напрямі та досі був поза моєю досяжністю.


-'Добре.' Я чув, що ти якась священна корова. Так що я не можу тебе вбити. Але я впевнений, що вони хочуть, щоби ти повернувся. Тож йди назад.


Він знав, чого хотів. Він не міг убити мене, але він обов'язково накачає мене свинцем, якщо йому заманеться. Отримані характеристики, такі як кульові поранення, не передаються дітям. Я мусив знешкодити його. але мені довелося б застати його зненацька. Перш ніж він встигне вистрілити. Навіть якщо він промахнеться, звук цього 45 калібру приверне сюди цілий взвод.


Я стояв нерухомо, як шматок скелі. "Поспішай," сказав він.


Я просто дивився на нього кам'яним обличчям.


'Чому? Навіщо мені це робити? Ви не можете стріляти в мене, якщо я вам нічого не роблю. Ти навіть не можеш завдати мені болю, — збрехав я. «Втрата крові відстрочить невелику операцію, яку вони приготували для мене. Так що, якщо ви хочете, щоб я повернувся, вам доведеться спочатку переконати мене.


Він вагався. Він не був певен, чи був мій невеликий внесок у науку правдою чи ні. У всякому разі, він мав сумніви. Якщо він дозволить мені втекти, він матиме проблеми. Якщо він накачає мене кулями, у нього можуть бути ще більші неприємності. Це означало, що його викликали на кулачний поєдинок.


Він прийняв виклик. Тільки його першим вибором зброї був не кулаки, а карате. У мене в карате є чорний пояс. Але я також мала чорну свинцеву трубу. Все було дуже добре задумано. Вдруге за півгодини в мене було тіло, якого я мав позбутися.


Що ж, ось у вас був цей закритий сарай. Але в доктора Куої міг бути ключ до нього. Мені знадобилося шість спроб, але нарешті двері відчинилися. Я затягнув труп клону всередину і замкнув двері сараю.


Ченці все ще стояли, опустивши очі, охороняючи вхід до лабораторії. Це було неймовірно. Швидше за все, клони були їхніми братами, але вони бачили і нічого не зробили. Я почав трохи розуміти пояснення Тарою даоської моралі. Смерті немає і зла немає, тому якщо ви зіткнетеся ні з тим, ні з іншим. ти нічого не робиш. Я ступив у двері лабораторії.


Інтер'єр цієї будівлі відрізнявся від інших будівель. Там була невелика приймальна монастиря та великі білі подвійні двері. Десятий ключ дав мені доступ, і двері відчинилися.


Я думаю, що це найгірше місце, де я колись був.


Вздовж стіни стояла низка великих скляних пробірок з плодами, що зростали. Я зроблю вам ласку та опущу опис.


Були й інші пробірки. Більш дрібні – з грудками речовини, що плавають у рідині. Я нарахував п'ятдесят. Хто з них був людиною, а хто ні, я не міг сказати. У центрі кімнати стояв стіл. На ньому були клітки з жабами та пацюками та кілька морських свинок, які з'явилися в той момент, коли я увімкнув світло.


Навпаки був кабінет. Від лабораторії його відокремлювало велике скляне вікно, але воно дозволяло звідти за всім стежити. Біля стіни під кутом до вікна була мрія будь-якого божевільного вченого. Близько шести метрів робочого столу, обставленого пухирними бочками, електричними нагрівальними змійовиками, що живляються, водяними конденсаторами і невеликими газовими факелами. Все місце було закрите якимось металевим навісом, чимось на кшталт витяжки над піччю, а звідти йшла скляна ширма, що не б'ється, що закривала все це.


Але це ще не все.


У задній частині лабораторії була ще одна пара подвійних дверей, поряд із дверима до кабінету Куоя. Я пововтузився з ключами і відкрив їх. Я знову опинився у вузькому коридорі. Шість закритих дерев'яних дверей.


Я знайшов ключ для першого.


Молодий тайець років двадцяти розгойдувався на підлозі у кутку. Коли він побачив мене. він почав пхикати і заповз далі у свій кут.


В іншій кімнаті стара з диким, порожнім поглядом стрибнула на мене і стала дикими, безцільними ударами бити мене в груди. Я схопив її за руку і лагідно, але твердо відштовхнув назад. Замість мене тепер вона почала бити по м'якій стіні. Я знову зачинив двері і на мить замислився.


Куой сказав, що він також експериментував із наркотиками в лабораторії. Він сказав, що передові наркотики, які змінюють свідомість. Що ж, ці дві думки явно змінилися. Наука рухається вперед. Я вирішив, що на той момент я побачив достатньо.


Я повернувся до лабораторії і здійснив візит до офісу Куоя.


Стіни були забиті книгами та папками. Ймовірно, його особистий архів. Я обшукав його стіл. Я не знав, що сподівався знайти. Але те, що я знайшов, було чудово. Набір з восьми ключів. Я порівняв їх із ключами на поясі, які давали мені доступ до лабораторії та камер. Так. У всіх був свій двійник. Я засунув менший набір дублікатів у кишеню. Потім мені спала на думку інша думка, і я сховав їх у облямівку трусів. Мої приховані шанси на перемогу почали збільшуватись.


Я зачинив за собою двері лабораторії і вийшов, повз ченців, що поникли, в ніч.


Приблизно на півдорозі я побачив щось цікаве. Два ченці, які досить палко сперечалися. Дивно, що ці ченці взагалі могли говорити, але ще дивніше те, що вони сперечалися один з одним. Я сховався за якісь кущі, коли вони пройшли повз мене, тепер вони мовчали.


Залишок шляху комплексом я пройшов без подальших сюрпризів. Я дуже хотів, щоб мав час. Я, мабуть, був відсутній близько півтори години. Я припускав, що завдав цьому Куою двогодинного удару, але все одно ризикнув. Коли я підійшов до головних воріт нашого житла, їх охороняли два ченці. Коли я їхав, їх не було. Але, як і решта, вони опустили очі і не звернули на мене жодної уваги.


Я не бачив нікого в коридорі. Швидко та безшумно я дістався до дверей нашої камери. Я тихенько прочинив двері. Тара досі була там. Ще спить. Я глянув через камеру на інший килимок. Куой досі був там. Впевнений у своїй справі, я зайшов до кімнати. Але я не повинен був бути так певен.


Пара рук схопила мене ззаду. Рука зімкнулась навколо моєї шиї. Я спробував вивернутися, але інша рука втримала моє зап'ястя на місці і закотила рукав, коли ця рука міцніше зімкнулась на моїй шиї. Я подивився назад. Це були два ченці. Мабуть, вони мовчки йшли за мною. Третій чекав на мене за дверима. Зі шприцом. Лікар Куой підвівся з ліжка. Я відчув укол. Я вивільнився з шести сильних рук і вилив свій гнів на першого ченця, який опинився в межах досяжності. Приблизно через пару секунд кроляча нора відкрилася, і я почав падати.


Глибше.


Все глибше.


Знову в Країні Чудес.


Розділ 24


Тара стояла з мене і говорила щось невиразне. На ній були її власні блідо-рожеві трусики. На передпліччі вона мала квадратну марлеву пов'язку. Я опустив очі на передпліччя. Там був такий самий квадрат марлі.


Вони зробили це. Вони нас вакцинували.


Наші спадкоємці вже плавали в пробірках, десь у тій лабораторії з кошмару, десь серед щурів і жаб, що спотикаються.


Я схопився з ліжка.


- Заспокойся, - сказала вона. 'Заспокойся. Ти ще надто слабкий. Двері охороняються. Ми поки що нічого не можемо зробити. Вона повернулася і почала щось бурмотити. Я похитав головою, намагаючись зрозуміти з її слів хоч щось розумне.


Потім я побачив його. Вона розмовляла з ченцем. Ця тарабарщина мала бути нині відомим діалектом суті. Це був другий раз, коли досвід заспокійливого змусив мене засумніватися у власному розсудливості.


Чоловік сидів на підлозі, тримаючи тарілку з їжею, яка привела його в нашу камеру. Він виглядав так само, як і інші. Бритоголовий. Але коли він розплющив очі, я зрозумів, що він особливий. Ніколи я не бачив таких очей. Вони були укладені всі знання і вся невинність мільйонів років людства.


Тара повернулася до мене.


«Нін Танг - настоятель. Він прийшов сюди, аби допомогти нам. Принаймні переконатися, що наша їжа не оброблена наркотиком. Вони планували приспати нас снодійним». Її голос звучав трохи тремтячим.


Я подивився на Нін Танга, у ці нескінченні очі. — Це вся допомога, яку він надає?


Вона знизала плечима. 'Я не знаю. Допомагати нам у будь-якому разі проти його віри. Хоч би що трапилося, на це має бути воля — ну, скажімо, Бога. У нього таке відчуття, що він цьому заважає і це його турбує».


— Що це за релігія, чорт забирай, — сказав я. «Чи є накачування наркотиками та вбивство людей волею Бога?»


Вона спокійно подивилась на мене. Він каже, що його дії не можуть запобігти вбивству. Він може впливати лише на того, кого вб'ють. Якщо він нічого не зробить, вони вб'ють нас. Якщо він допоможе нам, ми вб'ємо їх.


— А для нього все це вбивства?


Вона серйозно кивнула. "Це все вбивства для нього."


Я насупився. — Тоді чому він нам допомагає?


"Він каже, що допомагає нам зрівняти шанси".


Я озирнувся. Нас було двоє, і ми були зачинені в камері. Беззбройні. Зовні їх було багато. Усі озброєні. — Він це правильно називає?


Монах щось сказав. Тара перевела це. «Він каже, що розуміє наші почуття… але хотів би, щоб ви могли його зрозуміти. Він сказав… — вона зам'ялася, ніби боячись моєї реакції. "Він сказав, що розуміння принесе вам спокій".


'Ах да? Тоді це чудово. Він легко говорить про світ. Тут, у його маленькому даоському храмі. Але як щодо там? А як щодо всіх тих худоб, які прокладають свій шлях у житті завдяки макам, які він вирощує у своєму саду? Запитайте, що він думає про це. Тара подивилася на землю і зітхнула.


— Поспішайте, — сказав я. "Спитай його."


Вони розмовляли один з одним майже десять хвилин. Мабуть, це було дуже цікаво. Нін Танг зробив довгу задумливу паузу і заговорив скорботним голосом. Нарешті він сказав щось, що змусило Тару обернутися.


«Він нічого не знав про цей опіум, — сказала вона. «Він мало що знає, що там відбувається. Він провів тут усе своє життя. Але він каже, що вірить – судячи з вогню у твоєму голосі, – сказав він, – що ти близький до джерела універсальної енергії. Потім він сказав мені попередити вас, що не всі ченці тут ченці. Деякі з них... приблизно половина... близько сотні... партизани КАН».


Я й сам уже думав про щось подібне. Це пояснило ченців, яких я бачив, що сперечаються, і тих ченців, які схопили мене, щоб зробити укол. Але остання пара, яку я бачив, виглядала так само, як і всі інші. Аж до опущених очей. Я знизав плечима, відчуваючи, як наростає тупий гнів. — Дуже добре, — сказав я. 'Приємно знати. Значить половина їх партизани. Але якщо вони всі виглядають однаково, як ми можемо їх розпізнати?


Тара передала запитання і обернулася до мене. "Він каже, що насправді ми не можемо цього зробити".


Я встав і почав ходити по камері. Що ж, якщо це може заспокоїти його совість, він сказав нам щось, але нічого не сказав. Такі загадки йому до вподоби.


Нін Танг підвівся. Він має йти, сказав він чемно. Але він повернеться під час нашого наступного прийому їжі. А доти він залишив нам кілька даоських банальностей:


"Дія дає менше відповідей, ніж думають люди".


«Ідеї сильніші за зброю».


До чого він додав в урочистому заключному слові:


«У День Чудес все здійсниться». І знову ж таки, це розуміння було ключем до світу. Такі розмови справді зводять мене з розуму. Але він глянув на мене на прощання на власні старі очі, і на мить я нічого не відчув. На мить я знав усі відповіді, і ці відповіді були правильними.


Він пішов, і я почув, як його ключ замикає наші двері. Звук повернув мене до жорстокої реальності. Мені хотілося вдарити когось кулаком. Але єдиною людиною поряд була лише Тара. Я продовжував ходити туди-сюди по кімнаті.


"Добре, що ти сердишся на мене зараз", - сказала вона. — Що ти тоді думав? Що я перетворю його на переконаного агента AX за десять хвилин.


— Ти могла б хоча б спробувати, люба. Замість того, щоб повторювати мені цю нісенітницю, це розуміння принесло б мені спокій».


'О Боже. який ти дурний.


«Ах. Добре. Ти розумна, а я шматок лайна.


Вона зітхнула. 'Я цього не говорила.'


О ні?' Я підняв одну з подушок із підлоги і помахав їй. Це все тут, дитинко, у прихованому мікрофоні. Хочеш, я розіграю?


Вона знову зітхнула. - Ну, я не це мала на увазі. Я просто хотіла сказати, що якби ти тільки зрозумів...


"Так Так. Я знаю. Тоді я нарешті знайду спокій».


- Так, - сказала вона. Вона похитала головою, взяла іншу подушку та кинула її в мене. Тоді це сталося. Я жбурнув у неї подушкою, яку тримав у руці. Вона пірнула убік, втратила рівновагу і приземлилася назад на матрац. Звідти вона почала кидати в мене подушками, які я відкидав до неї. Вона встала з великою помаранчевою подушкою і почала бити мене нею. Я схопив її і штовхнув назад на матрац, і ми почали люто цілуватися. Це нас трохи заспокоїло. Ми важко дихали та обнялися. Тоді я був у ній. Все було так, як завжди було з нами. Тільки в останню мить промайнула думка. Я відсахнувся. - Не хвилюйся, - сказала вона. "Якщо вони хочуть, щоб ми зробили для них супер-дитину, їм доведеться почекати ще кілька тижнів". Але це не спрацювало. Думка про те, що KAН хотів, щоб ми це зробили, була відразливою. Я зліз із неї і ніжно поцілував. "Пробач дорога. Боюся, я не хочу йти на такий ризик.


Через деякий час вона сказала: «Ти маєш рацію. Я збрехала тобі. Я могла б мати від тебе дитину просто зараз». Вона поцілувала мене. Я хочу від тебе дитину.


'В даний час?'


— Я цього захочу, коли ми виберемося звідси. І... не так... ну, я не хотіла б, щоб вони це зрозуміли. Я краще вб'ю себе, ніж це. Але я вірю в тебе, Нік, - сказала вона з усмішкою. «Я думаю, як сказала та людина, ви близькі до джерела знання. Я вірю, що у вас благородний характер і у вас щаслива зірка, хоч би що там говорила ця людина. Я вірю, що ти витягнеш нас звідси.


Я мусив подумати про це. Я встав, обернув навколо себе рушник і знову почав ходити туди-сюди. Зараз я б з радістю проміняв свій шляхетний характер на цигарку. Я глянув у вікно. Був опівдні. Я втратив півдня.


— Я знайшов лабораторію, — сказав я. 'Йди сюди.'


Вона зробила саронг із бавовняного простирадла і підійшла до вікна. Ми раптом були дуже пригнічені. Я вказав на лабораторію та описав їй прихильність. Я показав їй ключі, які взяв зі столу Куоя. Вони ще в мене були. - Все, що нам потрібно зробити зараз, це вибратися звідси.


- Думаєш, у тебе вийде? — тихо спитала вона.


— Звісно, — сказав я. «Золота душа та щаслива зірка? Звичайно. Як я можу схибити?


Вона важко зітхнула і вкусила мене за мочку вуха. "Чудово", - сказала вона.


Зв'язка ключів брязнула біля дверей. Ми обоє швидко пірнули до наших ліжок, де прикинулися, що спимо.


Двері знову зачинилися. Я подивився на тацю з їжею. — Нам краще повечеряти, — сказав я. «Припускається, що їжа нас п'яняє».


"Мммм." Вона корчилася на своєму килимку як модель з уроку малювання. "Я рада, що це не так. Здається, я голодна. Вона віднесла піднос до низького столика і зняла кришку з блюдця, що ще димився.


Проте вона підозріло понюхала його. Вона позіхнула. - Не хвилюйся, - сказав я. «Це китайська їжа. Ти знову прокинешся за годину.


Ми поїли. Це була проста їжа, рис із овочами. Але це було смачно і, принаймні, було ситним. Я глянув на Тару і знову відчув голод. Але з цим довелося зачекати. В іншому місці та в інший час. Вона відчула на собі мій погляд, підвела голову, сором'язливо посміхнулася і знову звернула увагу на тарілку.


Я намагався збагнути. Це раптове збентеження. Мені ще багато в ній треба було зрозуміти. Моя реакція на жінок зазвичай проста. Коли у мене виникають питання, вони з тих, на які можна легко відповісти і так, і ні. Тільки цього разу нічого простого довкола не було взагалі. Чи не питання і не відповіді. Не та жінка та мої почуття до неї. Прості імена тепер не застосовуються.


Вона не була гарненькою дівчинкою в окулярах і не красунею для календаря, хоча я не міг уявити собі місяць, який не виглядав би краще через неї. Вона належала як до категорії А, так і до категорії В. Дипломований науковий геній та чудова працівниця. Вона була розумна та сексуальна. Ніжна та хвилююча. Вона стимулювала мене, дратувала мене, кидала виклик, піднімала мені настрій. і якщо це дратувало мене, то воно й збуджувало мене.


— Як щодо того, щоб взятися за роботу?


- Як, - спитала вона, - ви це собі уявляєте?


Я відштовхнув від себе тацю, пригнічуючи бажання викурити цигарку. Те, що вони забрали у Тари лазер, — це одне, а забрати мої цигарки — тортури.


— Я трохи подумав про цих ченців, — сказав я. — І маю ідею. Ти можеш швидко говорити?


- На сутоанському діалекті?


"На сутоанському діалекті".


'Я так і думав. Продовжуй.


«Добре, половина ченців тут — агенти КАН, чи не так? Їх близько сотні, і вони будь-якої миті кинуться на місце події, щоб зірвати наші плани. Тому ми маємо їх знищити. Або принаймні вивести їх із гри».


'Добре. Але де ми знаємо, хто вони?


— Ми не можемо їх дізнатися. У цьому й річ. Це міг би зробити лише справжній чернець».


Тара спохмурніла. — Маю сумнів, що ми зможемо переконати його розповісти нам, якщо ви так думали. Ні, якщо він знає, що ми збираємося знешкодити цих агентів, а може, ще гірше.


Я похитав головою. — Я взагалі не хочу, щоб він казав тобі. Я хочу, щоб ці справжні ченці схопили цих агентів КАН чи того гірше.


Якусь мить вона дивилася на мене.


«Ти теж хочеш, щоб я викликала дощ чи, можливо, зробила із соломи золото?


Я посміхнувся. — Я не думаю, що це так уже й складно.


— Ви можете це сказати легко. Який аргумент ви пропонуєте використати? Я маю на увазі, як ви переконуєте чоловіків, прихильних до ідеї нічого не робити, щось робити? А по-друге, якщо вам вдасться їх переконати, яку зброю ви запропонуєте використовувати?


Я знову встав і попрямував туди-сюди по кімнаті. «Що стосується першої частини вашого питання, я розраховую на їхній інстинкт самозбереження».


Вона похитала головою. «Не спрацює. Вони не бояться смерті.


'Я знаю це. Але я не маю на увазі їхнє особисте виживання. Я маю на увазі врятувати їхню віру. Послухайте, є лише одна причина, через яку вони об'єднуються з KAН: врятувати свій монастир. Мабуть, це остання оплот Дао в усьому Індокитаї. Якщо не у світі.


'Так?'


— Отже, коли ці ченці вмирають, їхня віра вмирає разом із ними. КАН не збирається приймати нових ченців. Це місце стане фортецею Кан, а не даоським храмом. Якщо вони не хочуть боротися за це. У цьому випадку байдикування рівносильне знищенню самого себе».


— Але хіба вони не загинули б і без їхнього захисту?


"З нашою допомогою вони могли б переселитися в інше місце".


На одну хвилину вона заплющила очі в роздумах. — Наскільки я бачу, гарно звучить. Але знову ж таки, я такий, як і ви прагматичний американець, і ми маємо справу з зовсім іншим мисленням».


— Я не вірю в це, — сказав я. «Я думаю, що всі ідеалісти зрештою однакові. Вони готові померти за свої ідеї, але не хочуть дозволити померти за свої ідеї».


На таці залишився ще один водяний горіх. Вона взяла пальцями та відкусила. Вона посміхнулася. Гарна думка, - сказала вона. «У будь-якому випадку варто спробувати. Насправді є лише одна проблема.


Я зітхнув. 'Яка?'


«Як сказати «ідеаліст» по-сутоенськи?»


Я кинув у неї подушкою.


'Ні ні.' вона сказала. «Вікторину ще не закінчено. Що щодо другої частини?


"Яка друга частина?"


"Що вони повинні використовувати як зброю?"


- О, це, - сказав я з усмішкою. "Те, що з кабінету Лао Цзена". Мені довелося почекати, поки вона не виявиться на одному рівні зі мною. Це не зайняло в неї надто багато часу.


'Боже. Зброя на стіні.


«Зброя на його стіні. Його там висить близько сотні одиниць та є близько сотні справжніх ченців. А мій учитель математики сказав би, що дає по одній штуці зброї на людину.


- Гей, але почекай хвилинку. Наскільки я пам'ятаю, це скло біля стіни, що не б'ється, воно наелектризоване і замкнене.


— А мій здоровий глузд підказує мені, що там, де є замок, має бути і ключ. І що, де є електрика, там є і вимикач. І один із ченців у покоях Лао Цзена має знати, де вони».


Якийсь час вона серйозно дивилася на мене, потім хихикнула, перестрибнула і обійняла мене. "Іноді, - сказала вона, - ти просто чудовий".


— А ви ще нічого не бачили, — сказав я.


Розділ 25


Тієї ночі розпочався День Чудес.


Перше диво сталося, коли Тара витягла зі своєї сумочки пачку цигарок. Ви можете не думати, що це диво прирівнюється до добування води з каменю, але тоді ви не такі залежні від куріння, як я.


Друге диво зайняло трохи більше часу. Близько години, якщо точним. Але коли Нін Танг знову пішов з нашою обідньою тацею, він погодився поговорити зі своїм Верховним Судом. Якщо Суд погодиться, він приєднається до мого плану.


Третє може і не вважатися дивом на 100%, але я готовий так рахувати. Тому що, по-перше, то була не моя ідея. Якби я не використав останній сірник Тари, я, можливо, ніколи не поліз би в шафу, щоб подивитися, що залишилося в моїх кишенях, і, можливо, ніколи не знайшов би ті три чудові фішки, які я взяв із казино Гренади, з жовтий вміст з крапель. Якимось дивом у швах куртки вони залишилися.


Час був також досить чудовим. Тому що менш ніж через чотири секунди у двері брязнув ключ, і прийшов чернець, який був з агентів КАН, щоб перевірити нас.


Минуло лише кілька годин після нашої останньої обробленої наркотиком їжі, і ми мали бути розслабленими. Бо в руці у нього могла бути зброя, але він не був напоготові. І коли він нахилився, щоб розглянути ближче, мені не важко було завдати йому удару фішкою, захованою в моїй долоні. Я тільки-но взяв у нього зброю. Наган дивного російського виробництва. Семизарядний револьвер калібру 7,65.


Приблизно за десять хвилин, як я і очікував, його напарник прийшов подивитися, що відбувається.


Тепер настав час діяти. Я не знав результату зустрічі Нін Танга, але зараз ситуація була такою. І я не з тих, хто втрачає нагоду.


Тара і я переодяглися в чернечий одяг, одягли капюшони, щоб покрити голови. Це було ще одне слабке маскування. Але, принаймні, ченці були всіх розмірів і зростання, тому наша статура і зростання нас не видавали. Я зачинив двері між нами та нашими несвідомими охоронцями, і ми легко вислизнули з будівлі і перетнули темну територію.


Ми пішли прямо до лабораторії.


Тара почувала себе як удома серед вируючих бочок та складного обладнання. Вона швидко ідентифікувала тримісячні клони. Нові клони Лао Цзена. Інші істоти були мавпами, сказала вона. Потім вона дивилася, ніби вражена блискавкою, на низку пробірок. — Наші, — хрипко сказала вона. І вона відвернулася.


Я стояв на варті, поки вона копалася в шафі, повній хімікатів, намагаючись зрозуміти, що з ними робити. "Що ви думаєте," сказала вона нарешті. «Я могла б убити клонів, додавши отруту до їхнього раціону. Але тоді лабораторія все ще була б ціла, і Куой міг би знову почати виведення нової групи завтра… — Вона поринула у роздуми, постукуючи нігтями по зубах.


'Або ж?'


"Або... я можу зробити трохи тринітрату гліцерину, і на цьому все закінчиться".


"Трінітрат гліцерину?"


«Нітрогліцерин для вас».


'І для тебе те саме.'


Я посміхнувся.


'Що ж?'


'Так. Вперед, продовжуй. Швидше зроби нітрогліцерин. Я не хотів би давати їм другий шанс».


Вона взялася за роботу, піднявши скляний екран, що перекривав киплячі хімікати. Вона вибрала велику круглу фляжку, наповнену прозорою рідиною, яку по краплях підливали із сусідньої трубки з іншою прозорою рідиною. Ця штука була на нагрівальному змійовику і видавала великі галасливі дзвони. Зверху на колбу поміщали конденсаційну колонку і холодна вода підтримувала температуру навіть при перемішуванні речовини автоматичною мішалкою. Я не став питати її, що це був за нагоду насправді. Так чи інакше, вона викинула всю цю кашу на каналізацію.


Потім вона взяла ще дві рідини, обидві безбарвні; помістила одну в колбу, а іншу в трубку для годування. Якби у мене колись були сумніви, зараз вони зникли б. У неї справді була причина бути тут. Вона працювала з швидкою та ефективною легкістю якогось рудоволосого чоловіка в коричневому капюшоні, добра фея, змішуючи око саламандри зі сльозами єдинорога. Вона поставила на місце трубку холодильника та мішалку.


- Добре, - сказала вона. І все ж таки День Чудес породив свою першу фальшиву ноту.


І багато інших фальшивих нот.


Ці фальшиві ноти були – зліва направо – Він По. доктор Куої та дюжина фальшивих ченців з дюжиною справжніх великих револьверів. Ці безглузді семизарядні пістолети Нагана.


Мене нелегко залякати. Якби я був один, я б узяв Куоя в заручники. Але вони й самі знали цю теорію заручників. Двоє ченців підійшли до Тари, засунули револьвер їй у спину, і Він По наказав мені кинути зброю.


Я зітхнув. І впустив зброю. Я почав здобувати погану звичку бути захопленим ним.


Я йому це сказав.


Він сказав, що настав час позбутися цієї звички. Що це було останнє захоплення. Що я більше не втечу. Куой додав, що мені час виробити нову звичку. Він щось експериментував, але на людях ще не куштував... Нас грубо відвели до однієї з камер у глибині лабораторії. Поруч із камерою старої, яка билася об стіни, та камерою молодої людини, яка регресувала у дитинство. Нас кинули всередину, зачинили двері, а потім пролунав важкий звук засуву, що засувається перед нею.


Кроки зникли.


Вікна були заґратовані. Клітина була невелика. Усередині не було нічого, окрім оббитих стьобаною тканиною стін. Ми були у м'якій камері. І вони збиралися звести нас з розуму настільки, щоб ця м'яка камера могла стати в нагоді. Принаймні вони збиралися спробувати.


Все, що я знав, це те, що вони не досягнуть успіху. Камікадзе не в моєму стилі, але моя газова бомба все ще була схована між ногами. Якщо я відпущу її в замкнутому просторі камери, він забере нас із собою. Але, принаймні, я зв'язався б з Квоєм. Я досягну свого творця, поки що мої здібності ще не пошкоджені.


Я глянув на Тару. Вона була з жахом. Я дізнався про симптоми. Широко розплющені очі, невиразне обличчя. Тривога відрізняється від страху. Страх змушує хвилюватись на повну котушку. Жах паралізує.


Я взяв її на руки і спробував підбадьорити. Я спробував видавити з неї напади страху. Вона все ще тремтіла. Я вразив її. Я вдарив її. "Прокинься дорога. Ти мені потрібна."


Вона встромила нігті в мою руку. — Пробач, — сказала вона здавленим голосом. — Я… я справді боюся. — Чорт, ти маєш рацію, — сказав я. — Як ти гадаєш, що я відчуваю?


Вона здивовано глянула на мене. 'Тривожно?'


— Христе, — сказав я. «Якби я цього не робив, я вже був би готовий до цієї м'якої камери».


Вона поклала мені голову на плече і просто повисла там. «Чому мені зараз краще, а не гірше?»


«Бо ти замкнений з людиною, а не з машиною». Вона тонко посміхнулася до мене. Нервово, але з усмішкою. "Якщо так, - сказала вона, - чому у тебе на дупі написано "Зроблено в Японії"?"


"Тому що я був створений там," сказав я, слідуючи за нею у її шляху. Я провів рукою по волоссю. Вона наслідувала саму себе, але принаймні знову контролювала себе.


— Поспішайте, — сказав я, — будемо розумні. По-перше, коли ця чортова штука вибухне?


Вона похитала головою. "Не турбуйтесь про це. Якби я відключила холодну воду, ми вже були б мертві. Але щоби вибухнути, хімікат повинен нагрітися до 240 градусів, а сам по собі він цього не досягне. Мені також удалося знову опустити цю скляну штору. Вони навіть не знають, що я підмінила хімікати, адже вони можуть убити своїх клонів. Спершу там було… ну, скажімо, їжа для клонів.


'Тоді все в порядку. Що стосується Куоя та його кумедного пістолета, у мене є ідея. Я припустив, що якщо Куой повернеться сюди, він може прийти не з цілим взводом. Кілька ченців з наганами, мабуть, вистачило б. Він подумає про це. Я сказав Тарі, що я мав на увазі.


Вони не поспішали повертатися. Можливо, просто знадобилося трохи часу, щоб підготуватися.


Ми розташувалися по обидва боки від дверей. Тара була праворуч. Коли двері відчиняться, вона опиниться за нею.


Тяжка тиша накопичувалася і вторгалася в нашу камеру. Якби жінка поруч із нами стукала в стіну, то прокладка поховала б звук. Я сказав Тарі трохи поспати, якщо вона думає, що їй це потрібне. Вона думала, що це їй потрібно. Я не спав і спостерігав за тишею. Чекав, коли вона порушиться.


Мені було цікаво, який наркотик Куой приготував для нас. Я все думав про ті старі науково-фантастичні фільми, де університетський професор хімії перетворює своїх студентів на гігантських жуків. Або той, у якому астронавти передозуються місячним промінням і перетворюються на божевільних кактусів. Картер зустрічає професора Вейла Твіта. Незабаром у цьому театрі. Два пакети попкорну та багато кока-коли. Потім ти йдеш додому і кохаєшся на дивані.


Тара на мить ворухнулася уві сні. Я прикинув, що було близько шостої години ранку. Птахи вставали і літали вже годину; і світло лилося через заґратовані вікна. Я струсив її.


Перша хвилина відновлення найважча. Я дивився, як вона упорядковувала сприйняття моєї коричневої мантії і стьобаних стін. Вона потерла очі руками. 'Котра зараз година?' Вона озирнулася. 'Ой.' Отже, вона нарешті повернулася до країни живих. "Я думаю, ми не знаємо, чи не так?"


— Настав час вставати, — сказав я.


«У мене був такий добрий, безпечний сон. Мені снилося, що ми...


"Шшш."


Я почув, як відчинилися двері до коридору. Двері лабораторії. Тара знову лягла прямо в кут, як ми репетирували. Коли двері відчинилися, її тіло було заховано, але її рука могла дотягнутися до нього. Вона була готова до дії. На її думку, час був ідеальним. Вона не спала досить довго, щоб не спати, і недостатньо довго, щоб боятися. Я лежав з другого боку дверей, притулившись головою до стіни. спати.


Двері відчинилися. Два озброєні ченці оточили доктора Куоя. У руці Куоя був шприц.


Все пройшло швидко та добре.


Перший чернець - агент КАН тицьнув мене своїм револьвером. З-за дверей з'явилася рука Тари. Другий чернець відчув легкий укол у босу ногу. Остання із фішок Гренади. Я зробив випад і схопився за револьвер. Він вистрілив навмання, у стьобану стіну. Куой стиснувся. Другий чернець упав непритомний. Тепер у мене в руках була зброя. Перший чернець отримав дві кулі в шлунок. Куой почав тікати. Я поставив йому підніжку і тримав, доки Тара схопила шприц і зробила йому укол. Його очі закотилися від страху. Він зомлів. Я підняв другу зброю з землі і передав її Тарі. Потім я взяв ключ і замкнув Куоя та його друзів у камері.


Ми знову були вільні. Це означає, що я виключно розумний або дурний. Вибирайте. Але не кажи мені відповідь...


Тара притулилася до стіни і заплющила очі. "Чи можу я відключитися зараз?" Вона справді була дуже слабкою.


— Думаєш, чи зможеш протриматися ще годину?


Вона зітхнула і знову випросталась. "Обіцяю".


— Ходімо, — сказав я.


'Почекай секунду.' Вона повернула мені револьвер, який я дав їй. — Стривай, га? Вона розв'язала шнур свого чернечого вбрання. Монах був на зріст, і поділ одягу волочився приблизно на шість дюймів по підлозі. Вона потягла його вгору, поки він не став вищим за її кісточок. "Потримай це зараз". Я тримав тканину, поки вона знову туго зав'язувала шнур і складала поверх нього зайву тканину.


- Я знаю, - сказала вона. «Не дуже красиво, але буде краще, якщо мені доведеться тікати». Вона забрала свою зброю. 'Добре. Куди йдемо бос?


"У лабораторію".


Ми підійшли до дверей, і я прочинив її. Я жестом наказав Тарі триматися подалі. Усередині були зайняті два лаборанти. Вони були одягнені як ченці, але їхні мантії покриті білими лабораторними халатами. Вони працювали на критому столі, але не торкалися створення Тари.


Я прослизнув у двері і безшумно пройшов через кімнату. Коли я був приблизно за десять футів за ними, я сказав: «Стійте там і підніміть руки. Повільно поверніться.


Вони зробили, як їм казали. Я сказав Тарі.


«Що ми маємо в цій аптечці, щоб змусити їх замовкнути на кілька годин?»


Вона підійшла до полиць із чарівними зіллями та вивчила сортування. — Мммм, як щодо… як щодо трохи амобарбіталу? Цього достатньо для гарного, спокійного сну».


"Зі мною все в порядку".


Вона почала готувати шприци. "Що ти віддаєш перевагу. Нормальний сон чи кому?»


— Ісусе, — сказав я. "Вибір за покупцем". Я не зводив очей із двох ченців. Один із них обережно провів рукою по столу.


Тоді для сну, - сказала вона, наполовину заповнюючи голки для підшкірних ін'єкцій.


Я вистрілив у чашку, до якої він простяг руку. Скло розбилося, і жовта рідина витекла. Вона роз'їла поверхню столу.


Ми всі дивилися на це. Я похитав головою. — Я гадаю, тобі краще піти звідти. Я не хотів би, щоб з тобою щось трапилося». Якийсь час вони не рухалися. «Я маю ще п'ять пострілів, і я стріляю дуже добре. Так що у вас справді є тільки один вибір. Спати… — я вказав на Тару та голки, — чи померти.


Я змахнув револьвером. Вони попрямували до центру кімнати.


Не знаю, чому я дозволив їм вибирати. Це було байдуже, що холоднокровно розстрілювати беззбройних людей. Я тримав у них револьвер під носом, поки Тара робила їм уколи шприцом, розтираючи їх спиртом, ніби це мало значення. Від хороших звичок так само важко позбутися, як і поганих.


Незабаром вони відключились і заснули. Вона повернулась до мене.


'Що тепер?' - вона намагалася говорити спокійно, але голос її тремтів.


"Ти все ще не можеш втратити свідомість", - запитав я


— Чи можу я тоді сісти?


Я посміхнувся до неї. Через її дивне поєднання здібностей та ніжності, сили та слабкості, жінки та дитини. Вона сіла, і я поцілував її в верхівку.


— Ти маєш ще одну справу, люба.


«Нітрогліцерин».


Нітрогліцерин. Чи зможете ви зробити його досить сильним, щоб підірвати всю будівлю? Я маю на увазі, включаючи нашу блискучу зірку. Лікаря Куоя?


Вона кивнула головою. "Включаючи його офіс та всі його папери."


"Тоді зроби це".


Я раптом подумав про безневинні жертви в камерах. Хлопчик, стара і хтось ще мав чудове щастя бути людською морською свинкою для доктора Куоя. Я порався зі своїм набором з восьми ключів. Ключі від осередків. Якось мені довелося спробувати врятувати цих людей. Але як ви поясните людям, які вас не зрозуміють, що ви робите? Як ви можете сказати їм: «Слідкуйте за мною. Не хвилюйтеся.'...


Я підійшов до аптечки і взяв ліки, які Тара використала проти ченців. Скільки цього достатньо для звичайної анестезії?


— О… п'ятсот міліграмів достатньо. Ви можете сплутати це з цим? Вона вказала на пляшку із прозорою рідиною. «Ви знаєте, як зробити комусь укол?»


Я кивнув головою. І почав змішувати заспокійливе.


'Добре. Я збираюся спробувати витягти цих хлопців звідси. У храм, якщо встигну. Якийсь час вони, напевно, будуть там у безпеці...? Я глянув на чашку в її руці. «Коли я повернуся сюди, ти знаєш, як кидати цю погань?


— Не треба кидати його, любий. Потрібно просто вимкнути воду та включити опалення?


'Добре. Я зроблю все можливе, щоб сюди повернутися, щоб забрати тебе. Чи ти зустрінеш мене у храмі? Я йду.


'Нік?'


Я обернувся. 'Що таке, люба?


— Переконайся, що все буде гаразд? Це було схоже на молитву. Я поставив пляшку та голку і взяв її на руки. Я відчував її м'якість під грубою тканиною. Я відчув, як трохи пом'якшився від її пульсуючого тепла, того заразливого тепла, яке поширилося на моє тіло і проникло в моє серце. І тому є слово. Це кумедне слово, яке друкують на валентинках та прокручують у музичних автоматах по сто разів на годину. Я поцілував її. Я поцілував її на привітання і на прощання, я хочу тебе і люблю тебе, і вона тримала мене так, ніби я став частиною її самої. — Все буде гаразд, — прошепотів я. 'Все буде добре.'


Вона почепила голову. — Я знаю, що там, — вона заплющила очі. «Усі ці люди з усіма цими наганами?


«Ну зараз вони не шукають мене. Вони думають, що я тут перетворююся на щось незрозуміле.


Очі, які вона відкрила на мене, були незрозумілими.


- Рослина, - уточнив я. «Продукт компанії "Чарівний еліксир Куоя". Отже, якщо зіграю правильно, я зможу уникнути неприємностей. Крім того, - я підняв її підборіддя, - у своєму житті я зустрічав багато чоловіків з великою кількістю зброї. І я все ще живий.


Вона спробувала посміхнутися і з тріском провалилася.


— Збадьорися, — сказав я. «Я невразливий. Шляхетний і зі щасливою зіркою, пам'ятаєш? Крім того, герой ніколи не вразливий. Ви читали достатньо історій, щоби знати це.


Вона похитала головою. «Це не історія. Це реальність. Вона зробила паузу. "Пітер Хансен був таким героєм, і з ним щось трапилося".


Якось я зустріла Хансена. Привабливі хлопець і снайпер. Хоук назвав його справжнім талантом. Але щось трапилося з Хансеном. Не те велике прощання, а те, що могло бути гіршим. Вони потрапили Хансену у хребет. Куля сорок п'ятого калібру розірвала нерви, які дозволяють робити такі речі, як ходити. І кохатися. Я прогнав цю думку якнайшвидше. - Це інша історія, - сказав я. 'Не моя. Чи не наша.


Вона знову поцілувала мене, її повіки моргнули від нового страху.


Я вирвався і схопив її за плечі. — Перестань, — сказав я. — Я ж казав тобі, що все буде гаразд. Отже, все буде добре. І міцно тримай цю зброю. Я вказав на Наган, що лежить на столі. "Візьми його з собою, коли підеш на вулицю, і використовуй, коли потрібно".


Вона зітхнула та кивнула, повільно відновлюючи контроль над собою.


«Побачимося у храмі». - Я пішов у клітки.


'Нік.' вона запитала. "Чи можу я відключитися зараз?"


Розділ 26


Була ще одна жертва практики професора Куоя. Чоловік приблизно мого віку, європеєць, високий. Він багато посміхався. І пускав слини. Я дивувався, як цей бідолашний потрапив сюди. І, слава моєму особистому богу, я вибрався звідси сам.


Я мав би рацію в тому, що ніяка особлива охорона мене не шукала. На території було тихо. Сонце було вже високо, і повітря тремтіло від спеки. Звичайні ряди ченців, що дивляться в землю, прямували до храму. Капюшони одягнені для захисту їхніх лисих голів. Я непомітно поринув у ситуацію. Клонів не видно. Вибух грубого сміху з вікна гуртожитку повідомив мені, що ченці-партизани в цей момент все ще були всередині.


Троє моїх протеже були заспокоєні. Усередині храму зі справжніми ченцями вони будуть у безпеці.


Я привів їх і поклав на плетені молитовні килимки поруч із уклінними ченцями. Усередині було прохолодно. Результат товстих зовнішніх стінок або відсутність пристрасті всередині. Безмовні ченці були схожі на статуї. Але не як кам'яні статуї. Камінь брудний і землістий, і навіть найгладший мармур все ще несе натяки на скелю, гору і бруд.


Якби було можливо, щоб було зроблено зображення хмар. тоді це було все. Одна велика картина піднебіння.


У першому ряду я побачив Нін Танг. Я намагався зловити його погляд, але він був звернений усередину, зациклений на абстрактній думці. Я вийшов із храму. Якщо я поспішаю, то ще зможу дістатися лабораторії та Тари. Я не хотів, щоб вона перетинала територію одна.


Іти було важче, ніж приходити. Коли я увійшов до храму, я був одним із багатьох. Тепер я був одним із небагатьох. Фальшиві ченці знали, що справжні ченці старанно моляться. І якщо я не справжній і не фальшивий, тоді я маю бути Картером. Але, можливо, мені просто продовжувало везти.


Я дійсно намагався йти, намагаючись зберегти темп людини, для якої час і відстань — просто смертні речі, які не мають значення. Це просто не мало пройти добре.


Тож це не пішло добре.


То був не перший клон, він дивився на сонце примруженими очима. І на лабораторію.


Лабораторія та Тара.


Я прискорив крок.


Я припускаю, що це так.


Усі шестеро стояли біля криниці. Метрів за двадцять від мене. Шість клонів. Один із них підняв голову під час розмови. Він побачив мене і почав кричати. Потім вони пішли на мене. Я пірнув за дерево і вистрілив. Одного я поранив у плече, але він продовжував наступати. У мене залишалося чотири постріли. Якби я потрапив чотири рази, все одно було б два клони у повному здоров'ї. Я саме обмірковував цю ситуацію, коли з'явилося підкріплення. Інші клони. Усього двадцять. Вони вискочили зі свого гуртожитку і попрямували в мій бік.


Є час, коли треба бігти швидко.


Я пішов єдиним можливим шляхом. Це означало, що я мав вирушити в макові поля. Коли ви бачите, як хлопець робить щось настільки дурне у фільмі, ви знаєте, що він приречений. Будь-який божевільний, що підіймається на ешафот або біжить рівним полем, нещадно прирікає себе.


Але іноді іншого виходу просто нема.


Якби я пішов у лабораторію, я привів би їх до Тари. Якщо я приведу їх до храму, я наражу на небезпеку інших і мало допоможу собі. У мене не було жодного плану в голові. Жодних довгострокових розумних польових маневрів. Питання було не в тому, чи я виживу. Але як довго.


Макове поле вабило мене, як сцена з країни Оз. Нескінченний килим із фіолетових квітів. Сцена мрії. Вкрай малоймовірне Ватерлоо.


У мене була перевага в тридцять ярдів та чотири кулі. Це все. На цьому підрахунок моїх благословень закінчився. Кулі встромлялися в землю біля моїх ніг, посилаючи неприємні пориви вітру, коли вони просвистали мимо мого плеча. Я продовжував тікати і виграв ще кілька метрів. Десь посеред поля стояла невелика кам'яна скринька. Якби я міг дістатися до нього, я міг би використати це як тимчасовий захист як тимчасову базу.


Останній бастіон Картера.


Тепер вони розійшлися і спробували оточити мене. Навколо мене свистіли кулі, ніби мене затягнуло в задушливе приміщення, я дістався до кам'яної будівлі. Двері були зачинені. Я притулився до стіни й озирнувся. Клони наблизилися до мене. Двадцять однакових осіб наближаються до мене із двадцяти різних напрямків. Двадцять револьверів спрямовані на мене.


Я вистрілив у найближчу мету. спрямований точно в точку в центрі чола. Він бадьоро впав на свою усипану квітами могилу. З усіх боків на мене впав ще один град пострілів. Вони врізалися в стіну позаду мене, поранили квіти біля моїх ніг, але мене чомусь не чіпали.


Тоді я зрозумів.


Їм, як і раніше, було наказано не вбивати мене. Вони не могли знати, що Куой був моїм бранцем і що його лабораторія була за кілька хвилин від вічності. Наскільки їм було відомо, я, як і раніше, був куркою, що несла золоті яйця. Вони просто хотіли зловити мене і посадити назад у клітку. Раптом я довідався, що робити. Протилежні шанси більше не засмучували мене. Переможці ніколи не бувають реалістичними.


Я вистрілив у двох клонів, що перегороджували мені шлях у потрібному напрямку, і вибрався назовні. Я ніколи не зробив би цього. Тільки тоді, водночас. лабораторія злетіла у повітря. Він вибухнула як маленький вулкан, стрясаючи землю, викидаючи вогонь, жбурляючи каміння та промені в сонці, і просто продовжувала вибухати, бах, бах, бам. І в розпал невдало я просунувся на кілька ярдів. Я мчав полем, з гуркотом змітаючи все, що стояло на моєму шляху, як бог війни.


Вони почали приходити до тями і кинулися в погоню. Це було те, що я хотів. Вони згаяли багато часу, а я вирвався вперед.


Я досяг дверей у покої Лао Цзена. Не було кому охороняти двері. Жодних ченців. Жодних партизанів. Коли спалахнув цей хаос, ніхто насправді не ризикнув вийти на відкриту місцевість.


Коли я дістався до офісу Лао, я зрозумів чому. Скляна стіна розсунулась, і зброя зникла. Даоси приєдналися до мого плану. Вони тримали хлопців із КАН під прицілом і подалі від мене.


Я знайшов Лао Цзена і Він По в їдальні. Два ченці тримали їх під прицілом наганів. Я вигнав ченців із будівлі та обмінявся зброєю з одним із них. Його сім пострілів проти одного, який я залишився.


У їдальні було два двері. Один у передпокій, інший на кухню. Я прочинив двері в коридор, але замок спрацював. Коли двері зачинилися, вони справді були замкнені. Зовні. Сам я підвівся біля кухонних дверей, направивши револьвер на бранців. Лао Цзен виглядав похмурим. Він По виглядав розгніваним. Але вони ще не здалися.


Зрештою їх рятувальні загони були вже в дорозі. Клони Лао Цзена прибудуть якраз вчасно, щоб урятувати їх. Принаймні на це вони розраховували.


Лао Цзен схопився за підлокітники свого інвалідного візка. «Насолоджуйся коротким моментом своєї слави, Картер. Тому що я попереджаю вас: це буде дуже короткий час. Там у мене сто агентів і двадцять найкращих синів. У тебе немає шансів.


— Ну, побачимо, — сказав я. — Принаймні ваші інтриги зірвані. Якщо ти не чув, то твоя лабораторія щойно злетіла в небо — клони, документи, доктор Куой і вся його гребана банда.


Він По спробував це спростувати із позитивним мисленням. "Ми можемо відновити її", - сказав він більше Лао Цзену, ніж мені. «Буде новий Лікар Куой і нове покоління могутніх клонів. Тим часом, нашій місії вдасться паралізувати вашу країну. Клонів, які це зроблять, вже не було в лабораторії».


Все, що я міг сказати, було: "Продовжуй мріяти". У коридорі був гомін. Шуміли чоботи. Відчинялися двері. Клони прибутку. Усього кілька секунд, і вони увійдуть разом із моїм старим приятелем Чен-лі. Він По усміхнувся. - Зараз тебе грубо розбудять. Можливо, ти й добрий, Картер, але недостатньо добрий для двадцяти до одного.


- Подивимося, - знову сказав я.


Двері в коридор відчинилися, і клони увірвалися всередину. Вся родина. "Зачиніть ці двері!" - сказав Лао Цзен. Револьвер у його голови лякав його менше, ніж думка про протяг. Двері зачинилися і вирішили його долю.


Вони не поспішали наближатися до мене. Вони мали двадцять проти одного, і я був готовий до роботи. Я покинув свою зброю. Одна моя рука зосередилася на кухонних дверях, а інша зникла в халатових складках, де я сховав бомбу. Я зрозумів, що настав час. Тоді я покинув її. Як твердий м'яч. Прямо на думку Лао Цзена. Подвійний удар! Він позбавив його свідомості і водночас бомба спрацювала, наповнивши кімнату смертельним димом. Я вибіг із кухні ще до того, як вони зрозуміли, що відбувається. Я замкнув двері і пішов у храм.


Там була Тара. Разом із Нін Тангом. Він сказав, що решта ченців тримала агентів КАН у будівлі гуртожитку. Усіх їх ретельно пов'язали та поклали на підлогу. Справжні ченці знову керували своїм монастирем.


Я попросив Тару запитати його, як вони ставляться до використання зброї та фактичної загрози смерті іншим людям. Тара почула відповідь, потім повернулася до мене із заплющеними очима. Вона похитала головою.


"Ви не повірите".


- Спробуй, - сказав я. "Сьогодні я всьому вірю".


«Вони все справді ненавиділи використовувати цю зброю. Ось чому, — вона похитала головою, — ось чому вони насамперед вийняли кулі зі зброї.


'Як?' Я глянув на зброю у своїй руці, якою обмінявся з ченцем. Я прицілився у відчинені двері храму і вистрілив. Нічого такого. Просто тупий клацання.


Я засміявся.


Усе це повстання відбулося без куль. Той факт, що хлопці з КАН думали, що куль достатньо для перемоги, завів їх у пастку.


Я подивився Нін Тангу в очі і згадав, що він казав, що ідеї сильніші за зброю. Тоді я гадав, що зрозумів.


Якийсь час.


Розділ 27


Оцінка – одне з тих нових слів, які я ненавиджу. Одна з тих поганих звичок істеблішменту, коли зусилля ніколи не бувають «інтенсивними», і коли війська ніколи не просто «надсилаються», а «розгортаються». Оцінка — це просто голосне слово, що означає те, що я говорю Хоуку про те, що знаю, і те, що він говорить мені про те, що знає, і ми вирішуємо більше нікому не розповідати.


Тара та я були на шляху до це.


Це був один із тих прекрасних весняних днів, коли Вашингтон виблискує, і здається, що кожна пам'ятка має монументальне значення.


Тара була ніяково тихою в таксі. Міцно стискаючи мою руку, вона закусила губу, занурена у власні неперекладні думки. Вона була такою відколи приземлився літак. Радіо водія було налаштоване на одну з тих станцій, де крутять старі стандартні твори, і зараз вони грали стару добру пісню Коула Портера So Near, And Yet So Far. Ось такою вона була.


Ми під'їхали до Дюпон-серкл і зупинилися перед деякими немонументальними дверима Об'єднаної служби преси та телеграфії. Принаймні, кращий фасад для штаб-квартири AX, ніж той схуднелий лондонський чайний магазин.


Хоук вітав нас із ентузіазмом. Він підняв погляд від свого захаращеного столу і загарчав.


- Сідайте, - сказав він. "У тебе є хвилинка?"


Він щось читав у червоній секретній папці, жував незапалену сигару. Наша маленька битва з клонами закінчилася, але тут на столі Хоука війна тривала. Нова річ. Нові сюжети


Тара подивилася у вікно на залиті сонцем вершини дерев. Її верхня губа була натягнута. Я повернувся і знизав плечима. Хоч би що її турбувало, рано чи пізно вона це з'ясує. Вона була однією з жінок, яким не варто захоплюватися покером. Принаймні, якби ти мав такі почуття.


Замість того, щоб дивитися на неї, я глянув на Хоука. На його старе обличчя з молодими блакитними очима. З таким мозком, який може назвати будь-яку адресу нацистського кубла 1940 року, але не може згадати, в якій сорочці він був одягнений учора.


Нарешті він підвів погляд. — Вибачте, — сказав він хрипко. «Щойно я дізнався, що ти в безпеці, ти зник із мого списку пріоритетів». Він повернувся до Тари. - Що ж, міс Беннет. Як вам активна частина бою?


Тара посміхнулася. Дивна, непереконлива посмішка. - Дуже мило, - тихо сказала вона. 'Так, дуже мило. Але… не думаю, що мені б захотілося повторити це ще раз».


'Ні?' Він підняв одну брову і глянув у мій бік. - Добре, Картер. Твоя черга. Він відкинувся на спинку свого скрипучого крісла, що обертається, і закурив зжовану сигару.


— Ви вже знаєте більшу частину цього, сер. Ми знайшли гніздо цих клонів та знищили його. Тара подбала про ембріони-клони, лабораторію і шаленого вченого, що стоїть за нею. Кан більше не почне їх розмножувати. Принаймні поки ми живі, я знешкодив Він По, Лао Цзена та всіх дорослих клонів. Принаймні всіх, хто був в Індокитаї


"І ми тих, хто був тут, і тих небагатьох, хто був у Лондоні", - перервав він мене. «Ми також зв'язалися з їхнім експертом із наркотиків. є. Як-його-називають-тепер?


"Пем Кон". †


'Так. Він у нас і він акуратно у всьому зізнається. Звичайно, спочатку ми дали йому трохи власної сироватки правди. Хоук скривився. Він любив використовувати можливості так само сильно, як і я. — Нам більше нема про що турбуватися. Ця вистава Featherstone також була закрита. За це відповідає Скотленд-ярд. Схоже, вони отримали багато ударів там. І ці гроші фінансували багато заходів КАН.


Я розповів Хоуку про опіумні поля і про те, як КАН використовував торгівлю наркотиками як засіб проникнення. Він похмуро похитав головою і загасив сигару, ніби вбиваючи нею паразита. «На жаль, торгівля наркотиками не входить до нашої компетенції. Але я продовжую їм говорити, що за цими наркотиками стоїть набагато більше, ніж просто жадібність».


Він зітхнув. «Можливо, тепер вони послухають трохи більше. У будь-якому випадку, це спеціальне макове поле більше не використовується - натомість філією в Нассау, яку ви закрили. Виходить два.


"І ще сотні таких місць для початку".


Хоук обдарував мене пронизливим поглядом. "Тисячі підійшло б до цього краще". Він знову повернувся до Тари. 'Що ж.' — Взагалі ти маєш бути задоволеною. Твоя... як я це ще раз назвав? ... божевільна, неймовірна теорія... що ж, вона виявилася вірною.


Тара відкашлялася. — Ви назвали це богом забутим, божевільним сном, сер. - Сказала вона прямо.


Хоук виглядав спантеличеним. Можливо, вперше у житті. — Ну, гаразд, — промимрив він. — Я дозволив тобі пройти через все це, чи не так?


- Так, сер, - була єдина відповідь, яку він отримав.


'Тоді все в порядку.' Він готувався відпустити нас. - 'Навіть більше?'


Я кивнув головою. 'Дві речі. Я пообіцяв цим ченцям, що ми намагатимемося знайти їм новий монастир. Десь на вільній території. Я хотів би дотриматися свого слова. Як ви вважаєте, ми можемо подбати про це?


Хоук зробив позначку у своєму блокноті. «Я вважаю, що у Південній Кореї є військова база. Дозвольте мені перевірити це насамперед. Я вірю, що ми можемо це зробити. І друге питання.


"Роско".


Хоук ледве почав закурювати нову сигару. Потім він підвів очі і розповів мені про Роско. Про ту чортову парасольку і про те, як вони її знайшли.


"Можливо, так було краще, в якомусь сенсі", - сказав він. Потім він видав похмурий сміх. — Чорт забирай, це безглуздо говорити.


Він повернувся у своєму скрипучому кріслі і подивився у вікно. Виглянув. — Я хотів сказати, що ми отримували багато поганих відгуків про це Роско. Він ставав надто старим і надто безтурботним. Абінгтон у Лондоні попросив дозволу відправити його на пенсію. Незадовго до того, як це сталося, ви його викликали. У будь-якому разі, це була б його остання справа. І я не знаю, як Роско це зрозумів. У найкращі роки він був чудовим агентом. Це було його життя.


Хоук глибоко зітхнув. Мені стало цікаво, чи він думає про себе. Про той день, коли він сам стане безтурботним і хтось ухвалить рішення відправити його на пенсію. Господи, тепер я теж почав думати про себе.


Хоук відвернувся від вікна.


"Що ти робитимеш? Проведеш одну з твоїх заслужених відпусток за кордоном?" Це був його спосіб сказати мені, що він дає мені кілька тижнів відпустки.


Я подивився на Тару і подумав про Рів'єра. Або про Таїті. Так, безлюдний острів би нам ідеально підійшов. - Можливо, - сказав я.


Він продовжив. - 'І ти. міс Беннет? Ти теж заслужила кілька вихідних. Ми подбали про те, щоб Пітер отримував чудовий догляд, але ви можете провести відпустку разом. Ви двоє.


Я перейшов на більш високу передачу.


'Пітер?' Я повернувся до неї.


Вона подивилася мені просто у вічі. - Пітер Гансен, - тихо сказала вона.


Пітер Гансен, поранений герой. Чиє ім'я вона згадала у лабораторії, коли попереджала мене бути обережним. "Мій чоловік", - уклала вона.


Для людини, яка мала часу на такт, Хоук зробив щедрий жест. Він прочистив горло, підвівся і вийшов у хол.


Тара сумно подивилася на мене. — Я його люблю, — сказала вона. - Я не можу залишити його. Я не стала б цього робити, навіть якби могла. Але, Нік, мені так подобалося кохати тебе. Вона простягла руку, схопила мене і пригорнула до себе. Я глянув на її обличчя. В останній раз. Ці чарівні зелені очі, ці каштаново-руде волосся і ці безглузді ластовиння, які все ще були там. І я подумав про те, яке життя я хотів би для неї. Безпечного і хорошого життя, де все залишається як є і ніколи не перетворюється на кошмар. Життя, яке я ніколи не міг йому обіцяти. Життя, яке я ніколи не зміг би прожити. Життя, яке я, мабуть, ніколи не хотів би.


"Може, так, у певному сенсі, і краще", - сказав я. «Бог покохає мене, за те, що говорю дурниці».


Про книгу:


Колись була публікація, присвячена експериментам: взяти в когось клітину тіла, розвинути її в потрібних умовах та отримати дублікат цієї людини. Двійник буде ідентичний зовні, він буде ідентичний за здібностями.


Нік Картер не міг повірити, але йому довелося, коли він зіткнувся з такими «клонами» або ідентичними двійниками. У цьому випадку це двійники геніального вбивці, які мають лише одну мету: залякати Конгрес, Сенат і президента Америки і підкорити їх своїй волі. І таким чином контролювати світову політику з різних поглядів.


Нік Картер може знищити скільки завгодно клонів, але це безглуздо. І поки сенаторів США вбивають, Картер робить свою безнадійну роботу: зупинити виробництво клонів та усунути справжнього єдиного вбивцю.


Але хіба ж кожен клон не може бути справжнім чоловіком?


Нік Картер


Жах льодового терору.


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: Ice Trap Terror


Перша глава


Над високим дахом із верхівок дерев уже темніло. Тіні ковзали по листю, що перепліталося, згущуючи парову завісу гнітючого жару, що розлився по всьому. Це зробило мляве, виснажене почуття, яке я мав, ще гірше. У джунглях таїться непримиренна сила — гігантська п'явка, яка висмоктує всю енергію і навіть волю до життя. Ця сила діяла на мене вже півтора дні. Вона переконувала мене зупинитися і лягти, просто здатися і дозволити цим диявольським полчищам комах покінчити зі мною назавжди. Кінець Ніка Картера – суперагента АХ, Кіллмайстра N3. І ось я потрапив до цього пекельного куточку Нікарагуа під назвою Берег Москіто. За іронією долі, назва цієї низької жаркої болотистій місцевості взято не від цих диявольських комах, а від індіанців-москіто.


Тим не менш, я вистояв, бо знав, що маю дістатися місця призначення до наступу темряви. Майже непрохідний підлісок досить затримав мене. Мені довелося розчищати кожен метр джунглів своїм мачете. Я вилаявся і мало не спіткнувся, коли маса зелені, яку я щойно зрізала, знову злетіла вгору.


Я копався в густій тині майже висохлого струмка — одного з тисяч, що звиваються тут, подібно до капілярів. Поки я йшов ним, із застійної кашки почали підніматися повзучі, слизові істоти. Пот струмив по моєму обличчю, просочуючи одяг і рюкзак. Наче лямки рюкзака врізалися мені в плечі.


Вчора рано-вранці патрульний корабель ВМФ висадив мене в Лагуна-де-Перлас. Звідти я пішов на південний захід приблизно паралельно до річки Тунгла.


Це був грудень, тож кінець сезону дощів. Я був вдячний за це. Кількість опадів у Нікарагуа сильно варіює, але в Блюфілдс на узбережжі Карибського моря випадає 750 сантиметрів на рік. У липні чи серпні моя подорож, і без того суцільна страждання, була б абсолютно неможливою.


У цьому кутку немає доріг. Єдина магістраль Панамерикано на іншому кінці країни. Національна залізнична мережа має довжину близько чотирьохсот п'ятдесяти кілометрів і переважно розташована на узбережжі Тихого океану. У всякому разі, я б ніколи не ризикнув нею скористатися, як не наважився показати себе на єдиній в окрузі дорозі. Білого незнайомця помітили б, і йому не довіряли б, і це було б катастрофою на цьому критичному етапі.


Я продовжував свій шлях крізь яскраві барви цього нереального сутінкового світу вгору східним плато хребта невисоких піків. Найвища вершина тут менша за дві тисячі метрів, а середня висота сімсот. З іншого боку гори спускаються до родючого плато з рівнинами та озерами. З цього боку, однак, це був покритий джунглями схил, нескінченна лінія покритих паразитами дерев, густих м'ясистих рослин та грибів. Величезні ліани обвивались навколо дерев та гілок; смердюча пліснява і темний мох покривали землю. Всюди стояв різкий запах рослини, що гниє.


Поступово підйом ставав крутішим; гребені стали гострішими, а прірви глибшими. Ущелини були вмістилищем дощової води, що стікає, а їх застійні болота були розсадниками мільйонів ворожих істот, які вважали мене делікатесом. Повітря завжди було повне комах. Жаби і дрібніші ссавці з'являлися лише вночі. Птахи брали верх вдень, але зазвичай сиділи високо на верхівках дерев. Біля водоспаду збиралися порушники спокою, жаби і птахи, що безперестанку чирикали. Була одна, розміром із ворону, але дуже яскраво забарвлена. Вона насвистувала майже ідеальну гаму, жодного разу не повторивши останню ноту. Це зводило мене з розуму. Крім укусів комах і божевілля птахів, мені доводилося терпіти ще змій та ящірок. На землі копошилися і денні волоцюги на кшталт смердючої ящірки. Були також удави в норах і на гілках, дерев'яні змії середнього розміру і слизькі хижі змії, такі як лагідний лютий списоносець. Їхньою батьківщиною була смертоносна резервація, яку майже не досліджували та не наносили на карту, і яка пожирала будь-кого, хто був досить дурний, щоб спробувати туди дістатися.


Весь решту дня я пробирався через задушливі глибини, зупинившись лише одного разу, щоб перекусити. Я був упевнений, що не встигну, але з настанням темряви, що сповільнюється світлом, що все ще виходить через кілька гряд хмар, я натрапив на велику групу гондурасських пальм. Це було схоже на ліс у лісі, що повністю складається з цих високих пальм з перистим листям і досить гладкими стовбурами. Між ними росли менші інжирні дерева, оточені зграями кровожерливих комарів.


Гондурасські пальми ростуть у більшості джунглів Центральної та Південної Америки, але їхнє скупчення, схоже на це, було рідкістю. Це доводить, що ця місцевість колись вирощувалась, тому що індіанці майя використовували плоди цього дерева для виробництва олії. Хоча було нелегко зрубати дерево кам'яними сокирами, вони також використовували деревину для своїх будівель. У цій області це дерево процвітало, і зрештою воно всюди зайняло землю, яка колись вирощувалась.


З того моменту, як я потрапив у пальмовий гай, я йшов повільно та обережно. Прямо попереду має бути штаб-квартира полковника Зембли. З того малого, що АХ розкопав про загадкового полковника та його діяльності, я знав, що ця ділянка лісу посилено охороняється людьми, сигнальними ракетами, осколковими мінами та чутливими сигнальними мікрофонами, здатними вловити навіть найслабший звук.


Я поповз вперед рачки, вивчаючи кожен сантиметр місцевості. Я протиснувся через підлісок і ковзнув, як змія, крізь валун. Я свідомо вибрав найважчий і непрохідний шлях. Якщо тварина або рослина видавала найменший шум або шарудіння, я використовував його, щоб рухатися вперед, заглушаючи звук, що видається мною. Рюкзак був важким і розгойдувався з боку на бік. Піт болісно лив мені очі, тож я не міг нормально бачити. Мене це ще більше дратувало, коли я витирав обличчя рукавом.


У тренувальному таборі в лісах та полях, які нібито були заміновані, було практичною грою, яка приносила нашим інструкторам садистське задоволення. Тут усе було смертельно серйозно, і я напружувався, виявляючи кожну погнуту травинку, клаптик роздавленого моху чи ліану, якою нема звідки було з'явитися. Я виявив кілька мін і обійшов їх, не зачіпаючи. Перерізати дроти було б самогубством. Незадовго до того, як я вийшов на стежку, я знайшов трос сигнальної ракети. Я проповз повз нього і знайшов сигнальний патрон, який знешкодив.


Шлях був дорогою, що заросла бур'янами, яка йшла від річки Тунгла і йшла на північ. Внизу, мабуть, був причал для каное, а в кущах також могло бути кілька снайперів. Сама стежка, звичайно ж, була усіяна мінами та іншими пастками поряд із притулком полковника Зембли в джунглях. Отож я напевно не повинен був іти цим прямим, вузьким шляхом. Я знову зник у тіні і став обережніше пробиратися через підлісок. За тридцять ярдів стежка раптово згорнула і перерізала мені шлях. Я уважно оглянув маленьку, порослу мохом галявину. Вона здавалася такою мирною з маленькими крилатими і блискучими метеликами, що танцюють у тьмяному світлі.


Міна була закопана в мох шпилькою вгору. Хто б її не поставив, він зробив це недостатньо професійно, тому що прямо вгорі стирчала невелика ділянка моху. Ліворуч і праворуч від мене були густі огорожі з шипів. Я не міг уникнути цього, інакше мені довелося б повернутися і оминути це місце здалеку.


Пригнувшись, я прислухався до якогось звуку. Я нічого не чув і думав, що робити. Довгий шлях назад може бути небезпечнішим, ніж знешкодження міни. Можливо, це була міна-пастка, яка вибухала при дотику до неї, але це, схоже, не відповідало характеру полковника Зембли. Він був не з тих, хто витрачає марну міну, яку вже неможливо викопати для забезпечення проходу.


Я глянув через плече на темряву джунглів за мною. Повернення зайняло б надто багато часу, а в темряві я не мав жодного шансу. Я підповз уперед і обережно підняв клаптик моху. Міна мала одноразове займання під тиском. Я затамував подих, витер руки об штани та повернув ручку запалювання. Різьблення було роз'їдено, і ручка не піддавалася легко. Нарешті, це спрацювало. Я вийняв підривник, повернув ручку на міну і поклав на місце шматок моху. Потім я знову зітхнув.


Я встав і обережно пішов доріжкою, поки не зміг пірнути назад у кущі поряд з нею. Я приховав решту моєї подорожі у кущах. Кожна деталь потребувала максимального зусилля. Я знайшов ще одну міну, щоб обійти її, і кілька сигнальних ракет. Міни були розкидані так само густо, як і комахи. Нарешті я вийшов на відкритий простір. У кількох ярдах височив високий незграбний пагорб, що густо порос чагарником і обвитими ліанами деревами.


На перший погляд, він виглядав як пагорб, схожий на піраміду. Але потім я побачив, що фундамент був зроблений із шарів переплетеного каміння, а з одного боку були сходи з сотнями сходів. Стіни були вкриті прекрасними орхідеями та іншими епіфітами, які почувалися комфортніше в тріщинах кам'яної кладки, ніж на гілках дерев. Я подивився на руїни стародавньої будівлі майя. Їх майже неможливо було розпізнати як справу людських рук. Вони стали єдиним цілим із джунглями, які поглинули їх тисячу років тому. Будівля явно спроектована як храм, ефектно височіла з глибини джунглів, похмурих та таємничих у цьому віддаленому місці.


Більш важливою, ніж його історична цінність була мета, для якої він тепер використовувався. Повідомлення про це дійшли до нас фрагментарно і часто виходили з чуток. Однак, якщо наша інформація була вірна, в цих ізольованих і зовні занедбаних руїнах ховалася найсучасніша електронна установка, яку тільки можна уявити.


Все почалося два місяці тому зі спотвореного радіоповідомлення від нашого агента в Оахаку, Мексика. З того часу в АХ поступово склався образ своєрідного генія, який називав себе полковником Земблою. Він винайшов щось для зміни клімату та хотів використати цей клімат-контроль як зброю. Проти кого він використовуватиме і чому, було невідомо. Проте все вказувало на те, що у нього в цьому храмі майя достатньо обладнання, щоб перетворити безкраї киплячі джунглі на гігантський льодовик.


Протягом кількох днів або, можливо, годинника він планував зробити саме це: без попередження перетворити Центральну Америку на один великий арктичний ландшафт.


Я мусив зупинити його.


Розділ 2


Я зняв рюкзак і обережно поклав його на землю. Під час моєї дводенної подорожі сюди він мені дуже сподобався. Він надав мені їжу та дах, і я сподівався, що він допоможе мені знову. Те, що я мав зробити далі, треба було робити обережно і тихо. Все, що я зміг взяти з собою, це невеликий набір інструментів, який з лабораторії AX зробили спеціально для цього випадку. Я зміг пристебнути його до ременя, тому мої руки були вільні. Моя газова бомба була приклеєна до кісточки, а стилет був застебнутий навколо моєї руки. Я залишив свій Люгер. Тепер у мене був 7,65-мм пістолет типу "Чі-Ком", що використовувався у В'єтнамі. Він мав вбудований глушник і вимагав спеціальних набоїв з гільзами без обідка. Це був далеко не Люгер: у нього не було такої великої потужності, але він був також ефективний на близькій відстані. Тим більше, що на Люгер до пуття глушник не поставиш. Ця рукоятка, як і раніше, не дуже добре лежала в моїй руці, оскільки я звик до більш важкого німецького пістолета.


Я думав взяти з собою мачете, але його мені не потрібно було б, щоб пройти через руїни, оскільки вони не зарості, і якби я використав ніж, звук видав би мене. Ніж із довгим лезом був гарною зброєю, якщо у вас було місце, але з нею було б важко поводитися в храмі, як із Люгером. Отже, я залишив його разом зі своїм рюкзаком і пішов на галявину, що оточувала храм. Тут, напевно, було заховано більше мікрофонів, аніж у будь-якій студії мовлення. Я розраховував, що людина біля монітора прийме мене за тварину з джунглів, бо система сигналізації більше не видавала попереджень. Я схопився і підтягнувся до першого уступу храму. Мені доводилося використовувати коріння, ліани і пні в якості опори, тому що я не довіряв сходах, що кришилися.


Я майже сліпо потрапив до іншої пастки. На щастя, я побачив невелику виїмку високо у дереві. Людина, яка заклала міну, вказала, куди він заклав снаряд. Я не смів поворухнутися. Мені знадобилася ціла вічність, щоб знайти запалення. То був жовтуватий тонкий трос з устромленими в нього маленькими гострими шпильками. Він розтягнувся між двома деревами і повністю зник у листі. Якби я пішов далі, він би прорізав мою плоть, як бритва. У той же час штифт вирвався б із вантажу за деревом, і ми з цим деревом разом піднялися б у повітря. Гостинна людина, цей полковник Зембла!


Я обігнув трос і обережно проповз далі. Кожні кілька метрів я зачіплявся ногою за ліани, щоб послухати та відпочити. Потім я знову підвівся. Як опору я використовував прорізи та виступи. Високо над верхівками дерев я побачив висхідний місяць, що відкидав бліде світло.


Опинившись нагорі, я сів між двома кам'яними брилами з зубчастого карнизу. Я оглянув дах, який був плоским і прямокутним. Передня частина, що веде до сходів, і задня частина були вдвічі довші за сторону, по якій я піднявся. Дах був чистий і, мабуть, свіжопокладений. У кутку на дальній стороні стояло щось на зразок хатини, схожої на купу щебеню.


Щоб потрапити до храму, мені довелося пройти через двері тієї хати, бо іншого входу на дах не було. Між мною та хатиною стояли двоє охоронців та вертоліт. Один із охоронців притулився до шасі вертольота. Інший повільно йшов уздовж парапету. Обидва вони були невисокими кремезними метисами; як сімдесят відсотків нікарагуанців, наполовину корінні американці та наполовину латиноамериканці. На них були вільні штани та сорочки та м'які замшеві чоботи. Вони, здавалося, були гаразд і не видавали жодного звуку. Вони не були одягнені як справжні солдати, але цілком могли б використовувати свої легкі автоматичні гвинтівки, якби ви підійшли до них надто близько. Це були бельгійські 7,62 мм гвинтівки НАТО FAL; дуже хороші та дуже популярні серед південноамериканців.


Гелікоптер був Bell Sioux 13 R, тримісний. Він був трохи схожий на велику бабку з піднятим догори хвостом. Це була надійна робоча конячка, яка широко використовувалася з часів Кореї. У цьому богом забутому місці така штука була єдиним засобом пересування. Тому дах храму зробили придатним для приземлення. Хоук зробив аерофотознімки, які показали, що гелікоптер зазвичай стояв на даху. Розслідування, завершене тиждень тому, показало, що гелікоптер не належав офіційній археологічній групі. Він був придбаний у результаті серії дуже обережних угод на армійському складі у Мехіко. Це сталося за кілька днів після того, як на місто обрушилася сильна снігова буря на пам'яті тих, хто живе. Сама по собі не така сильна, але все ж таки достатня, щоб викликати найгірші підозри в АХ. Через це Хоук вирішив послати мене сюди.


Я був першим із наших людей, хто уважно розглянув цей вертоліт. На дверях була цікава емблема; Золоте сонце з трьома малиновими лініями на ньому. Наче хтось розрізав прикрасу ножем, і метал тепер кровоточив. Я запитував, що це означає. Коли патрульний підійшов ближче, я помітив таку саму наклейку на його нагрудній кишені.


Він підходив дедалі ближче... Ситуація стала складною. Двоє охоронців були так далеко один від одного, що я не міг вистрілити в них одночасно з того місця, де сидів. Якщо я вистрілю в одного, він попередить іншого, перш ніж я зможу повернутися і піти за ним. Якщо я рухався надто рано, я опинявся між ними; однак, якщо я запізнюся, я теж потраплю в пастку, як щур. Тож якось довелося б знешкодити їх обох одразу, та й то без звуку.


Охоронець обійшов кілька каменів, що впали з парапету. Він так багато разів обходив дах, що тепер кинув на неї маленьку кепку і безцільно дивився через парапет з рушницею, що бовталася на плечі. Іноді він навіть не спромігся подивитися; те, що робить навіть біжить собака. Першою вимогою є те, що ви завжди повинні знати, що відбувається довкола вас, тому що від цього може залежати ваше життя. Це коштуватиме йому життя.


Я засунув стилет у руку. В іншій руці мав пістолет з глушником. Тінь повністю поглинула мене. Я був один цілий з камінням. У сутінках об'єкти іноді розрізнити важче, ніж у темряві, і я ручаюся за це. Він підходив дедалі ближче. Я затамував подих... Раптом я більше не зміг його бачити. Мабуть, він знову ходив навколо якогось каміння, що впало. На мить я злякався, що він мене помітив, і пірнув у притулок. Потім краєм ока я побачив його ноги. Отже, він не знав, що я був там. Тепер я міг чути його подих і шурхіт його штанин по даху. Я порахував до трьох і схопився.


Насправді моєю головною турботою був охоронець у вертольота. Я хотів спочатку прибрати їх з дороги, а решту використати як щит. Враховуючи відстань, його непередбачувану реакцію і той факт, що мені не можна було шуміти, він становив найбільшу загрозу. Я двічі швидко вистрілив. Перший постріл потрапив йому в груди, другий - у шию. Не видавши жодного звуку, він упав на круглу сталеву стійку вертольота. Підошви моїх черевиків робили більше шуму на камені, ніж постріли з моєї рушниці.


Стилетом я спробував потрапити іншому охоронцеві до бруньок. Я сподівався, що він замре, коли побачить мертвого друга. Але він реагував як пантера. Інстинктивним рухом він обернувся, нахилившись. Після цього все сталося, як у тумані.


Якби він був належним чином навчений, він мав би використати свою зброю зараз. Але тієї секунди він відреагував так, як я не розраховував. Він нахилився, кинув гвинтівку і потягся за кинджалом командос, що звисав з пояса. Він звик битися з ним. Він засвоїв це ще у дитинстві. Для нього пістолет був просто незграбним шматком заліза.


Я чекав ухилитися від його гвинтівки, але довгий стовбур гвинтівки ФАЛ врізався мені в зап'ястя, і стилет вилетів з моєї руки. Після цього все пішло блискавично. Гвинтівка впала на землю між нами. Моя права рука з пістолетом, що димить, піднялася вгору. Його ліва рука витяглася, щоб завдати удару. Його права рука з вісьмома дюймами холодної сталі націлилася мені в живіт. Моя ліва рука схопила його праве зап'ястя і смикнула його назад. Тепер він стояв до мене спиною і вже не міг поворухнути рукою, в якій тримав ніж. Він відкрив рота, щоб закричати. Я притис праву руку до його обличчя і затис приклад пістолета між його зубами. Він задихнувся і спробував вивернутись. Моя ліва рука так сильно натиснула, що їй довелося зігнутися назад. Він штовхав мене по гомілках і намагався дотягнутися вільною рукою до мого обличчя та очей.


Я засунув пістолет йому в рот і смикнув за руку. Щось тріснуло. Його рука обм'якла, і ніж випав із його слабких пальців. Моя ліва рука опинилася в нього за шиєю. Він знову спробував вирватися. Безуспішно. Він не видав жодного звуку, коли його шия зламалася.


Я відштовхнув неживе тіло від себе і взяв ножа. Коли охоронець звалився на землю, його голова була під дивним кутом, я вже біг до дверей. Усередині були старі вузькі сходи. На великих стійках з дерева саподилли різьблення все ще було добре видно і майже не постраждала від часу. Кам'яні стіни були покриті барельєфами, кольори яких виділялися у світлі електричних ламп на стелі. Небагато світла проникало і крізь темні щілини колишніх вікон, а тепер зарослих зеленим павутинням рослин.


На півдорозі до сходів я завагався. Нічого не чути було ні згори, ні знизу. Я вклав свій стилет у піхви, підібрав камінчик і кинув його вниз. Він відскочив від каміння. Було чути тільки відлуння. Я продовжив шлях з пістолетом напоготові.


Я вийшов на майданчик зі склепінчастим дахом і коридором, що повертає ліворуч. Далі все було нещодавно реконструйовано з бетону, сталевих балок та алюмінію. Лампи, як і раніше, звисали зі стелі, як гірлянда ялинкових вогнів, але поряд з ними була металева труба кондиціонера з отворами кожні кілька метрів, через які виходило прохолодне повітря. З цього моменту храм майя став лише оболонкою, оболонкою надсучасних споруд полковника Землі.


В іншому кінці коридору були сталеві двері, які виглядали такими ж міцними, як двері банківського сховища. Не було жодного звуку. У одвірку був потоплений замок з червоною ручкою. Можливо, двері відкриються, коли я натисну кнопку. Однак цілком можливо, що хтось з іншого боку отримає сигнал відкрити двері.


Я приклав вухо до холодної сталі. Спершу я нічого не чув. Потім до мене долинув низький гул, який я швидше відчув, ніж почув, разом із пронизливим слабким вереском генераторів. Я знову глянув на замок. З сумки з інструментами я дістав відмичку: інструмент із пружиною, яка змушує голку стрибати між частинами замку і тим самим зламує його. Це була проста річ, і для її використання було потрібно багато досвіду та терпіння. Після трьох спроб двері відчинилися. Я проповз туди швидко і безшумно, як кішка. Храм здавався тихим і покинутим. Вібрації посилилися, наповнивши приміщення надзвуковим гуркотом потужного джерела енергії. Я пішов просто до звуку, бо інтуїтивно знав, що це джерело того, що я шукав. Мої кроки лунко лунали шорстким бетоном. Ще один коридор, ще одна драбина, ще один коридор і, нарешті, другі сталеві двері, за якими шум був ще гучніший за колишній. Я знову скористався відмичкою і обережно ступив усередину.


То була низька кімната з рядами неонових ламп. З двох боків стояли сталеві шафи з лічильниками, датчиками та рядами комп'ютерних котушок за склом. У центрі стояв розподільний щит довжиною майже півтора метра з неймовірною кількістю кнопок, проводів і потенціометрів, під якими були таблички з написами, які нічого не значили для мене: Лабіон. Індекс, протиточна муфта та катаридін Фактор. Енергія для цієї електронної будівлі подавалася кабелем завтовшки з мою руку і йшла по підлозі до вимикача в стіні з іншого боку. Поруч були двері, і звідти долинав пронизливий вереск електростанції. Але це мене не цікавило. Я був там, де мав бути. Я підійшов до комп'ютерних шаф і висунув поворотні панелі перемикачів уперед.


Котушки, тонкі, як пружини, транзистори та інтегральні схеми блищали на світлі. З сумки я вийняв поліестеровий балончик, схожий на звичайний аерозольний балончик з інсектицидом. Я розпорошив на обладнання прозорий шар висококорозійної кислоти, що розчиняє. Тому я обробив усі шафи та знову закрив панелі, коли закінчив.


Кислота була винаходом лабораторії AX. Бомба може вивести з ладу частину об'єкта, але, можливо, в повному обсязі; і, звичайно, не всі важливі частини, якщо я не використовував стільки вибухівки, що весь храм майя був зруйнований. Однак раптова руйнація храму могла мати менш приємні міжнародні наслідки.


Потім виникла логістична проблема як контрабандою провезти щось таке важке. І ще небезпека того, що при мені бомба буде знайдена та знешкоджена. Кислоту не можна було виявити, поки не стало запізно, і її не можна було видалити після того, як її розпорошили. Навіть автобус розчинився б, не залишаючи жодного натяку на те, що сталося після мого відходу.


Я обережно розпорошив їдку речовину всюди. Кілька годин, і кислота роз'їла б усе наскрізь. Деталі плавилися, кабельні з'єднання розчинялися та викликали коротке замикання у металевому корпусі. До того часу я повернуся в джунглі в цілості та безпеці, техніки Зембли будуть рвати на собі волосся. До півночі кожна одиниця обладнання, яку я обробляв, перетворювалася на купу металобрухту. Це дало б нашим дипломатам час змусити Нікарагуа та Організацію американських держав провести розслідування. Саботаж був моєю єдиною роботою. Коли я закінчу, всі сміятимуться з цього. Окрім полковника Зембли.


Я покінчив із комп'ютерами і побризкав внутрішню частину розподільного щита. Раптом двері відчинилися, і увійшли два техніка та охоронець. Їхнє здивування було настільки ж велике, як і моє потрясіння. Техніки — я думав, що то були техніки, бо вони були в білих халатах і з паперами в руках — були беззбройні. Одягнений у сіре охоронець мав бразильський револьвер Россі 38-го калібру у кобурі на стегні. Вони розробили його самі, використовуючи Smith & Wesson, і він мав чотиридюймовий ствол. Він схопив його і закричав: "Альто".


Однак я не збирався стояти на місці. Я встиг лише відірвати смугу самознищення від балона і шпурнути його у темний кут. Я прицілився та двічі вистрілив. Охоронець скрикнув від болю та схопився за горло. Куля з його револьвера пройшла над моєю головою, нічого не зачепивши. Охоронець упав на шафу за ним. Він застогнав, вчепився нігтями в метал і повільно сповз на землю.


Я стрибнув до дверей і наткнувся на двох техніків, які, очевидно, дотримувалися наказів охоронця і стояли на місці. Це вивело мене з рівноваги. Я відчув, як хтось схопив мене за сорочку. Я обернулася на 360 градусів, щоб вирватися з його хватки. У цей момент увірвалися нові охоронці. Другий технік кинувся на мене, схиливши голову, і силою засунув мене назад до кімнати.


Охоронці кинулися на мене. Один кулак потрапив мені в сонячне сплетіння, а інший — у щелепу. Я відсахнувся. Я спробував перевести дух і випустив дві останні кулі в нападників. Я із задоволенням почув один крик. На мене обрушився град куркулів і стали. Пістолет був вибитий із моїх рук. То були міцні, енергійні бійці. Якщо я позбавлявся одного, його місце займали два інших.


В цьому збентеженні мене раптово сильно вдарили ногою в пах. Я зігнувся навпіл від болісного болю і впав на бетонну підлогу. Чобіт ударив мене у скроню. Наполовину онімівши, я потягся навколо себе, намацав ногу і смикнув її. Чоловік із криком упав між рештою. Тепер я міг дістати свій ніж.


Я рубав усе навколо себе і відчував, як щось тепле хлюпається мені на обличчя та руки. Мій стилет став надто слизьким, щоб його можна було втримати. Я почув рев охоронців. Їх забагато, і їх все ще прибувало. Мене штовхали і били прикладами револьверів. У деяких були пістолети, і вони щосили намагалися вразити мене ними. Їхні чоботи били по моєму пораненому тілу. Люди та їхні крики ставали дедалі слабшими і невиразнішими: туман тіней і голосів. Вистрілив револьвер. Це було схоже на вибух динамічного заряду в нижній кімнаті. До мене невиразно дійшло, що вбивча атака припинилася. Охоронці стояли по стійці смирно, важко дихаючи. У дверях стояв чоловік, повільно опускаючи кольт «Пітон». Не дивно, що постріл луною відгукнувся в кімнаті. Він був одягнений у ту саму форму, що й інші, але його поведінка виражала впевненість та владність. Він мав худе й гостре обличчя. На його стислі губи падали «бандитські» вуса, а орлиний ніс надавав йому вигляду хижого птаха. Він стояв там як випадковий, незацікавлений глядач, але його очі були тверді як камінь.


'Що тут відбувається?' — спитав він спокійно. Сер, — сказав один із охоронців, — ми виявили тут цього англійця. Він убив і поранив Хуана.


«Сіленціо». Чоловік направив на мене револьвер. 'Ходімо зі мною.'


Я впустив свій стилет і встав, хитаючись, мої м'язи кричали від болю.


Розділ 3


Я був у темній печері. Єдине світло пробивалося крізь щілину під товстими дерев'яними дверима. Горище було дуже маленьким, не більше великої платтяної шафи. Хтозна, хто чи що було колись усередині. Принаймні зараз я сидів там, посеред брудного мотлоху. Мабуть, я був десь під храмом, бо коріння дерев і рослин проникло в каміння, але, мабуть, так повільно, що тепер скріплювали стіни.


Я притулився до кам'яної стіни, голий і безсилий у смердючому повітрі, з нетерпінням чекаючи, що станеться далі. Мене поділили, обшукали і все забрали. А також мою газову бомбу та наручний годинник.


Наслідком керувала людина, ім'я та посада якої мені не відомі. Він мене не розпитував. Його слова обмежувалися кількома короткими наказами мені або двом охоронцям, які його супроводжували. Він поставився до мене зі спокійною, зарозумілою зневагою, яка розлютила мене ще більше, ніж якби він поводився по-садистськи. Він залишив мене тут і, наскільки міг судити, забув.


Година пролетіла так повільно, що я мало не збожеволів. Частину я провів, обмірковуючи варіанти втечі. І їх не було. Решту часу я думав про їдку кислоту; як повільно, але вірно, разом із обладнанням Зембли, воно з'їдало моє життя. Кожна секунда наближала той момент, коли процес руйнування помітять і тоді точно не дадуть мені гнити тут далі.


Звук засуву з іншого боку дверей налякав мене. Двері зі скрипом відчинилися. Мій слідчий повернувся разом із двома нервовими охоронцями. Він жбурнув у мене мої штани, а потім притулився до одвірка з виглядом випадкового, незацікавленого спостерігача.


— Одягнися, Аміго, ми йдемо в гості, а з нами пані.


'Куди?'


"Закрий рот. Роби, як тобі кажуть.


Він зачекав, поки я застебну свої штани, а потім жестом показав мені, щоб я вийшов з імпровізованої камери. Я моргнув при світлі незахищеної лампочки в коридорі і на мить завагався, щоб зорієнтуватися. Це змусило охоронця тицьнути мене стволом пістолета. Ми пішли іншим шляхом, ніж прийшли, і зустріли кількох солдатів і техніків, які дивилися на мене із сумішшю огиди та цікавості. Якийсь час ми йшли довгими коридорами з голими стінами, піднімалися і спускалися сходами. Всі вони були такі схожі, що я безнадійно заблукав у цьому лабіринті. Нарешті ми прийшли в широкий зал, який відкривався в інші коридори, тому здавалося, що ми досягли осі колеса зі спицями. Цей зал швидко перетворився на велику центральну залу. Більшість цього була тьмяно освітлена свіченням через дамаських завіс, що звисали по колу зі стелі. Була одна сильна пляма, що утворювала яскраве коло в центрі статі. Стіни майже з усіх боків займали набиті книжкові шафи. Товсті фоліанти в шкіряних палітурках стояли поруч із загорнутими листівками. Стіна, перед якою я стояв, була порожня, якщо не рахувати тієї величезної таємничої наклейки, що висіла високо і прямо посередині. Золоте сонце сяяло на сцені, на якій стояла інструментальна консоль, яку ніби зіпсував. Навколо неї сиділо п'ятеро людей.


Там було двоє чоловіків середнього віку. У одного була голова лиса, як більярдна куля. Інший був з обличчям, яке, на перший погляд, зіткнулося з дверима, що зачинилися. Одна з жінок була низенькою і товстою, з важкими неповороткими грудьми та гострими пронизливими агатовими очима. Друга була молодша і трохи краще складена. Вона виглядала так, ніби їй було нудно.


П'ята людина була людиною, яка дуже відрізняється від інших. Він сидів серед жінок за консоллю в ефектному чорному шкіряному кріслі, що обертається. На ньому був легкий бежевий діловий костюм із синім кашеміровим шарфом. Він сперся на консоль, піднявши лікоть і тримаючи в руці мою сумку з інструментами, ніби просив мене глянути на неї. Він глянув мені прямо в обличчя з мудрим і сумним поглядом в очах.


Він був маленький і рухливий. Не старий, але роки не пощадили його. Глибокі зморшки на його обличчі та кола під очима, здавалося, були вбиті в них, стираючи будь-які сліди юності чи нехитрості. Він не був схожий на когось іншого, кого я коли-небудь бачив. Своєрідно вигнутий ніс, лінія чола і щільно стиснута верхня губа видавали породистого Майя. Йому не треба було представлятися. Я зіткнувся з невловимим полковником Земблою. — Вийдіть на світ, сеньйоре, — сказав він. Його голос був високий і гострий, як меч.


Пістолет штовхнув мене вперед.


Я стояв посеред сліпучого променя світла, і протягом кількох довгих хвилин ніхто нічого не говорив. Зембла не рухався, але інші неспокійно крутилися на своїх місцях, вивчаючи мене напруженими очима. Вони не були такими чистокровними, як їхній ватажок, але кров майя залишила слід на їхніх сильно засмаглих обличчях.


- Ми двічі всі обшукали, - нарешті сказала Зембла, - але ніде не знайшли захованої вибухівки.


Я нічого не казав.


Я слухаю, - сказав він. Його голос був оманливо привітний. Тикаючий пістолет у моїй спині був зовсім не таким.


Я не залишив її, — сказав я.


Можливо, - відповів він. Він перевернув мій набір інструментів догори дном, тому його вміст перекотився по лотку консолі, і підняв мою мікрофільм-камеру. «Ви пройшли довгу і важку дорогу, просто фотографуючи, сеньйоре, — сказав він. Фотографія була другою частиною мого завдання. Я повинен був зафіксувати якомога більше обладнання на плівці, але тільки після того, як я мав можливість використовувати свій спрей. Щодо цього Хоук був непохитний. Руйнування прийшло першим. Я не міг не посміхнутися, незважаючи на те, що почував себе незручно і нервував, як тигр, що обнюхує пастку.


Раптом різким рухом руки Зембла жбурнув мої речі на землю.


'Хто ти? Як тебе звати? Що ти взагалі тут робиш?


Я знизав плечима. «Мене звуть Нік Картер, і ви знаєте, чому я тут. У вас була причина у ваших руках секунду тому.


"Картер ..." Він обережно промовив ім'я. — Здається, я щось нагадую… Так! Ось воно! Куба 1969 і Чилі торік. Що ж, цього разу ви зазнали невдачі, містере Картер.


— Може, ти маєш рацію, — відповів я, дивлячись на нього. Мої очі постійно рухалися туди-сюди, намагаючись знайти слабке місце в Земблі, в решті чотирьох або в людині та охоронцях, які стояли між мною та темним коридором. Не було жодного, жодного варіанта втечі. Зембла, здавалося, відчув моє зростаюче занепокоєння, видав короткий різкий смішок і сказав: «Заспокойся. Ми не стратимо тебе тут.


«Я чекаю на церемонію, на якій мені розірвуть груди і вирвуть серце».


— Вам доведеться визнати, що ви заслужили, сеньйоре Картер. Вони були добрими людьми, які ти вбив. Але ми вигадали спосіб використовувати вас для себе, і хоча ви не зможете фотографувати цього, є шанс, що ви зможете повідомити про те, що збираєтеся побачити. До речі, просто цікавість, чи не зрада вказала вам шлях сюди?


Я знову байдуже знизав плечима. "Слухом земля повниться."


— Я вже цього боявся. Тільки за допомогою зрадника ти зміг пройти через пояс мого захисту. Єдине рівняння, яке не можу вирішити, це рівняння людської непередбачуваності. Не думаю, що це турбуватиме мене після сьогоднішнього вечора.


Він не знав, наскільки мав рацію. Але з іншої причини, що він думав! А коли б він дізнався правду... Я знову озирнувся і ковтнув. Це була пастка, усипальниця. Навіть безжальне світло над головою, здавалося, випромінювало небезпеку.


"Після сьогоднішнього вечора, - продовжував Зембла, - буде ... Але ж ви, напевно, вже всі знаєте про мою маленьку інсталяцію тут!"


— Просто ти думаєш, що маєш найбільший холодильник у світі.


— Не зовсім так, — посміхнувся він. «Я тільки збираюся зробити якусь уявну гору. Тобто за допомогою радіохвиль зробити вигляд, що гора є, проеціруя всі її властивості на повітряні потоки тропосфери. Це має статися на висоті близько 15 000 футів, щоб пішов сніг. Звичайно, ці радіохвилі ніхто не побачить, і літак може просто пролетіти крізь них. Лише клімат подумає, що там гора!


— Як і думали у Мехіко? — запитав я кисло.


Отже, ви помітили! Це був експериментальний ефір. Тоді мої точки координації знаходилися всього за кілька миль один від одного в передмісті. Але цього разу я зможу охопити більшу частину Центральної Америки і…


- Координаційні пункти?


Я перервав його. 'Що ти маєш на увазі?'


Вам буде ясно, що я не можу виробляти радіосигнал із довжиною хвилі шириною з гору. Мені потрібно спроектувати ряд точок або, скажімо, силових ліній, що утворюють контури гори над областю, яку я вибрав для мети. Потрібні дуже точні розрахунки, щоб визначити, де розмістити резервні передавачі, щоб вони перебували у правильній пропорції до математичної осі головної діаграми».


«Мої помічники, — додав він, кивнувши на четвірку за ним, — кожен спостерігає за станцією підтримки у своїй країні».


У моєму горлі пересохло. — Але ця вісь, центр, навколо якого все обертається тут, чи не так?


Так звичайно.'


Наполовину я з полегшенням зітхнув, інша половина проклинала його хитрість.


А що станеться після того, як ти засинаєш усе снігом?


Він загадково засміявся. «Потім настане третя імперія майя».


Я був приголомшений, коли його манія величі повною мірою вразила мій мозок. Тоді я відрізав: «Чи не занадто далеко на півдні для цього?»


Це вірно у тому сенсі, що колиска нашої цивілізації перебувала у Дукатані. Але перші дві імперії майя сягали ще далі на південь». Він додав із різким сміхом: «Ніколи не називайте юкатекця мексиканцем. Наша стара ворожнеча з ацтеками все ще існує, хоч у нас ті ж Теулес, ті ж боги, що й у Пернатого Змія Кукулькана.


Він повернувся і вказав на залите світлом зображення на стіні. "Це нагадує нам про нього".


- А червоні лінії?


«Вони нагадують нам, хто наші справжні вороги. У 1519 Кортес убив майя в Табаско, а потім вирізав три щілини в стовбурі дерева. Від імені короля Іспанії Карла I він заволодів нашою територією». Зембла знову глянув на мене. - Ти наш ворог, Картер. Ваш рід окупував нашу землю протягом п'яти століть і змушував нас жити у злиднях.


- Тоді що ти збираєшся робити сам? Цим пристроєм ви викликаєте ще більшу бідність. Все замерзне. Каучук, банани та цінні породи дерева загинуть від морозу. Кава та какао будуть знищені. Промисловість буде зруйновано. Вся економіка Центральної Америки буде зруйнована відразу».


Він махнув рукою, ніби якась комаха набридла йому. «З огляду на природні ресурси наша країна майже незаймана. Той невеликий шматок, що був розвинений, виснажується капіталістичною експлуатацією. Наше життя не зміниться, тому що ми все одно страждали від голоду та злиднів. Як тільки це закінчиться і ви, грінго, підете, ми збудуємо нашу економіку, але тільки для себе. Можна сказати, що я роблю Центральну Америку тимчасово збитковою».


— Ти маєш на увазі безлюдний.


«Збитковою, безлюдною, для імперіаліста зводиться до того самого».


'Це нісенітниця. Та й місцеві жителі з вами не погодяться. Чому б вам не попередити їх, полковнику? Принаймні тоді вони зможуть підготуватися до холодів.


«Ви маєте бути реалістами у таких речах. Хто мені повірить? Я не партизани. Я інженер-електрик. А щодо цього полковника, це почесний чин, який мені привласнила Арканзаська Конфедерація міліції за послуги, який я їм колись надав. Якби мені повірили, у мене вистачило б сил, щоб відбити напад, сеньйоре Картер. Як ви довели, я вразливий. Ви, без сумніву, зрозумієте, що я маю тримати все в секреті доти, доки мою силу не можна буде здолати. І відповідаючи на ваше запитання: саме тому я живу за сотні миль від Юкатана, у цій пустельній частині Нікарагуа.


Але тисячі людей, ваших людей, страждатимуть і вмиратимуть».


Ми страждали віками. Ми загартовані проти руйнівної дії природи. Можна сказати, що ми як очерет. Розкіш і достаток зробили ваш народ зніженим та слабким. Так, люди загинуть, на жаль. Але їх буде набагато менше, ніж якби це була кривава революція. Люди завжди повинні вмирати, щоби інші жили. Хіба ти не розумієш? Вкрай важливо, щоб я спочатку створив свою гору і лише потім повідомив світ про свої вимоги».


А що буде, якщо ваші вимоги не будуть ухвалені? Чи ваші передавачі продовжуватимуть працювати і чи повернете ви всі у льодовиковий період?


Це було нашою мрією надто довго, щоб зупинитися. Протягом багатьох років ми мріяли про день, коли зможемо потиснути те, що посіяли».


Незважаючи на вогонь його промови, його очі були цілком нормальними, коли він глянув на мене. «Спочатку цей день мав наступити завтра, містере Картер, але ясно, що ваше втручання зрушило наш графік уперед».


"На сьогодні?"


'До цього моменту!' Його пальці забігали рядом тумблерів. "Наше смертельне жнива починається зараз!"


Не зараз! Не раніше, ніж пройде ще кілька годин! Мені довелося прикусити нижню губу, щоби не закричати на нього, коли інструменти оживали під його руками. Я думав про три канали, які транслюватимуться в інших країнах Центральної Америки.


Серце всього, можливо, було тут, але серце все ще билося. Господи, невже ця кислота ніколи не спрацює? Моя первісна паніка зникла. Мені спало на думку, що ніщо не могло зупинити цю невблаганну руйнацію. Зембла міг дозволити собі на якийсь час охолонути, але врешті-решт його плани були приречені на провал.


Зембла насупився, коли лічильник зафіксував аномалію, і його рука трохи тремтіла, поки він коригував свідчення. Але голос його звучав твердо та впевнено. Він говорив таким самим рівним тоном. "Знаєш, Картер, я був готовий до твого приїзду".


— Ти знав, що я прийду?


"О, не відразу, але ймовірність того, що якийсь уряд надішле експерта зі знищення, була досить висока". Він з тривогою глянув на стрілки на панелі управління. Одну за іншою він увімкнув ланцюги. — Ось чому я вжив додаткових запобіжних заходів. Мої передавачі працюють незалежно один від одного.


'Які?' - "Хіба у вас немає контролю над цими іншими точками?"


'Так звичайно. Я ввімкну їх звідси релейним сигналом, - сказав він. Він постукав у панель. — І я знову включу їх так само. Тільки тоді вони одержують інший радіоімпульс.


У мене між лопатками стало липко. "Ти маєш на увазі, що коли вони включені, їх можна вимкнути тільки за допомогою дистанційного керування?"


'Саме так. Це захист від саботажу. Свого роду страховка для моєї власної безпеки та безпеки моїх установок. Якби все тут було зруйновано, і нехай благословить Бог ідіота, який намагався це зробити, гора все одно створилася. Результат був би катастрофічним.


Я запитав мовою, що заплітається: «Що ти маєш на увазі, під катастрофічною?»


Знищення одного передавача було б рівносильним витягу однієї палиці з-під намету. Намет матиме іншу форму, але все одно залишиться стояти. Мої розрахунки дуже точні, і я волію не думати про метеорологічні потрясіння, які відбудуться, якщо моє силове поле буде виведене з рівноваги таким чином. Що ще гірше, якби ця станція вийшла з ладу, інші б більше не могли передавати сигнал. Цілком можливо, що тоді Центральна Америка назавжди покриється снігом та льодом».


Диявольська правда його пророчих слів вразила мене, як удар.


- Боже мій, - закричав я, стрибаючи на нього, - так не починайте! Стійте! я...'


Гучний вибух обірвав моє попередження на півслові. Я вдарився об землю. Двоє охоронців стрибнули мені на спину. Вони мало не розчавили мене і видавили повітря з моїх легень. Я звивався і боровся як божевільний. Без результатів. Ці двоє були сильнішими за мене. Вони притиснули мене до підлоги. М'язисті руки міцно тримали мене. Груба мозолиста рука так стиснула мій рот, що мої зуби майже пройшли крізь губи. Я звільнив голову.


'Зупиніться! Ні...'


Грубі пальці ще дужче зімкнулися навколо мого рота.


Мої крики застрягли у горлі. То була безнадійна ситуація.


Зембла тихо засміявся. - Заспокойтеся, сеньйоре. Інші канали я вже ввімкнув і наскільки я можу судити тут все працює нормально. Тепер просто синхронізуються.


З підлоги я безпорадно спостерігав, як Зембла перекладає чотири станції на одну довжину хвилі. Я почав тремтіти, тваринна м'язова реакція. Зовсім не заспокоївшись, я чекав, що станеться. Якби установка Зембли справді спрацювала, моя диверсія була б контрпродуктивною. Зібравши його встановлення тут, я мимоволі став би причиною того, що катастрофа триватиме вічно. Наслідки були б катастрофічними. Зембла дозволив своєму пальцю ефектно зависнути над великою кнопкою. "А тепер силовий струм". Він досить усміхнувся і щосили натиснув на кнопку. Світло померк. Глибоко всередині храму було чути наростаючий звук генераторів. "Мені потрібно більше енергії", - сказав він. Він повернув кілька великих ручок.


Він отримав те, що просив, але іншому. Вразливі схеми явно не витримали раптового навантаження. Моя їдка кислота роз'їла їх надто сильно. Шум генераторів став гучним і пронизливим, а крізь ґрати кондиціонера долинав сморід перегрітих деталей. Далеко-далеко я почув сплески та потріскування, коли напруга необмежено пробігла через обладнання, з яким я працював зі своїм спреєм. Я чув слабкі пронизливі крики людей, замкнених у цій кімнаті.


Тільки Зембла, здавалося, зрозумів, що означають ці звуки та сморід. Він гарячково крутив ручки, намагаючись повернути стрілки на нуль. Але тепер, коли він увімкнув харчування, у цьому не було особливого сенсу.


'Ні ні! Цього не може бути. Витріщивши від жаху очі, він спостерігав, як мчали прилади і стрілка силового трансформатора увійшла до червоної зони. Його власна панель почала замикатися через навантаження. Жовтий дим проникав у шви металевих панелей. Чоловіки позаду нього видали здавлені прокльони. Одна жінка закашлялася і вчепилася в стілець кігтистими пальцями. Панелі випирали, начебто були під дуже високим тиском. Там був вузький прохід. Піднялося біле полум'я і обпалило руку Зембли. Мене стало якось дивно нудити. Було жахливо спостерігати, як весь його план руйнується сам собою. Створений ним електронний монстр поглинув себе. Він розплавив свої тендітні частини, пробив власні датчики і дроти, покарав себе статичною електрикою і видихнув сморід згорілої ізоляції. Крізь дим я міг побачити обличчя Зембли. Воно зникло і перестало бути людським.


В його очах стояли сльози від диму, або від хвилювання, або від того й іншого. З його горла вирвався відчайдушний звук.


Картер, Картер, ти зробив це. Ти хоч уявляєш, що...


Несподівано мене охопив жахливий тиск повітря. Ображений голос Зембли замовк. Сліпучий спалах світла пронизав кімнату. Зембла та його друзі загинули в оглушливому вибуху. Охоронців, які тримають мене, відкинуло, як ляльок. Вибух спустошив мої легені. Небо заповнив дощ із металу, скла і шарудливих шматків кабелю, що світиться. Я притиснувся до землі. Я був радий, що охоронці збили мене з ніг і поклали на підлогу. Це, мабуть, урятувало мені життя.


Шум і яскраве світло зникли так само швидко, як і почалися. У мене паморочилося в голові і дзвеніло у вухах. Я зачекав. Потім я глянув угору. Випаровування і дим все ще висіли клаптями в залі. Невиразно я міг бачити безлад, який залишився. Панель управління лопнула, як стиглий помідор. Зембла, мабуть, перетворилася на дим. Принаймні від нього не було й сліду. Інші були розкидані по підлозі, куди вони впали. Лисий чоловік лежав ниць. Інший чоловік та товста жінка лежали на спині. Шматок металевої панелі прилип до шиї нудьгуючої жінки. Вона померла, стоячи навколішки біля стільця. Кров текла по обвугленої деталі. Маслянистими цівками вона текла по стіні і засипаною щебеневим сценою.


Я схопився на ноги, глибоко зітхнув і озирнувся. Один із охоронців розтягнувся на підлозі, з рота у нього текла кров. Людина, яка схопила мене, зникла, мабуть, щоб підняти тривогу. Інший охоронець перекотився на бік і націлив гвинтівку мені в ділянку живота.


Я дістався до нього в одному стрибку. Він не встиг зреагувати чи вистрілити. Я штовхнув його в обличчя. З шаленою силою моя права п'ята вдарила його по носі. Я почув, як тріснула кістка. Шматочки його носової кістки проникли у його мозок. Він упав мертвим.


Я підняв його пістолет. Я мав піти. Вили сирени. Я почув лютий рев чоловіків, що мчали коридорами. Вони скоро тут і не будуть ставити запитань, а стрілятимуть першими. Якби я мав шанс врятуватися, він мав бути в метушні наступних кількох секунд.


Але я повернувся і побіг на сцену. Я ще не міг піти, навіть якщо це означало мою смерть. Мені довелося обшукати одяг цих чотирьох людей. Звідки вони взялися і де були заховані решта чотирьох передавачів? Я мусив з'ясувати це першим. Мені вдалося проникнути та знищити цю установку. Це мені також призначили. Але моє завдання ще не було виконане.


Насправді воно лише розпочалося.


Розділ 4


Щільна хмара пилу і диму, шматки викривленої сталі, що стирчать, луна криків страху і болю — пекло Данте було після цього дрібницею. Кашляючи, я спотикався босими ногами по підлозі. Я досяг залитої кров'ю сцени і став навколішки біля кожного з трьох тіл. Швидко і ретельно я обшукав шматки їхнього одягу.


Це був не час для вибагливості. Я не мав часу на ретельне розслідування. Я повинен був ухопитися за те, що я міг, а потім бігти так швидко, як міг. Я стиснув під пахвою гвинтівку ФАЛ мертвого охоронця. Паспорти, посвідчення особи, дивні клаптики паперу — все, що згодом могло вказати місцезнаходження інших передавачів, які я зібрав. Я поклав усе це в сумку товстухи. Це була велика шкіряна сумка з плечовим ременем. Я можу повісити його на шию як сумку. Я майже закінчив, коли почув зовні звук черевиків. Я розвернувся, гвинтівка напоготові.


Чоловіки увірвалися до кімнати. У сум'ятті та страху вони закричали. Здивування виражалося в тому, як недбало вони тримали зброю. Я стиснувся спиною до стіни сцени. Раптом вісім солдатів побачили мене і перестали кричати. Вони дивилися на мене з тривогою. Вони повільно помчали назад до дверей. Я погрозливо змахнув гвинтівкою. Я наказав їм зупинитися та кинути зброю.


Сили сторін були майже рівними. Я був у трохи більш вигідному положенні, але я був один. Я міг би вбити кілька з них; але мене розстріляли б. Слава богу, ніхто не хотів бути одним із цієї пари. Рефлекторно вони, здавалося, усвідомили свою перевагу. Я програв гру. Потім, болісно повільно, їхні гвинтівки та пістолети один за одним з гуркотом упали на підлогу.


Шум посилився за межами зали. Наближалися нові солдати. Я рушив боком уздовж стіни. Я весь час тримав ствол своєї гвинтівки наведеним. Пара, яку я тримав під дулом пістолета, прочитала розпач у моїх очах. Ніхто не рухався. Кожен із них без вагань застрелив би мене, якби не особистий ризик. Я мовчки обійшов їх. Кам'яна стіна коридору здавалася мені дивно холодною та липкою на моїй голій спині. Я дійшов до перетину з іншим коридором, який заходив у глухий кут. Тому мені довелося пройти через головну залу. Мені було цікаво скільки секунд у мене залишилося. Будь-якої миті інші солдати могли атакувати мене.


До наступного перехрестя я дістався легко. Цей коридор був коротким та нагадував портал будівлі. Сходи вели нагору. Я втік сходами, зупинився і дав короткий залп у бік зали. Це змусить хлопців там причаїтися на якийсь час. Великими кроками я почав підніматися сходами. Сходи вели на майданчик, де сталася справжня бійня. Одна стіна нарешті була зруйнована. Труби і трубки стирчали в заплутану масу, що звивається. Шипляча пара утворила великі клуби пари. Це було схоже на справжнє поле бою. Внизу вісім солдатів зібралися з духом. Вони голосно кричали про кров, тобто мою кров. Вони стріляли наосліп; у порожнечі гуркіт їхніх гвинтівок здавався вибухами. З невеликої ніші ліворуч від мене раптом пролунали три постріли. Шматки цегли полетіли зі стіни поруч із моєю головою та грудьми. Я пірнув у притулок. Здавалося, я потрапив у пастку. Якби був вихід на дах храму, він був би заблокований великим зрушенням. Чоловік у ніші знову вистрілив. Я вистрілив у відповідь. Темна постать зникла. Розмахуючи пістолетом, я пішов за ним. Він лежав, корчачись, на брудній підлозі. Його груди та живіт були покриті темними плямами крові від куль. Я нахилився над ним і схопив револьвер. Я вистрілив у бік сходів. Солдати полковника Зембли натикалися один на одного, поспішаючи відступити першими. Стрілянина на мить припинилася. Я проповз через уламки того, що колись було порталом. Даремно я смикав бетонні блоки та роздроблене каміння, намагаючись відкрити вихід. Без результатів. Я знову почув, як унизу зібралися солдати. Вони поповзли вгору сходами. У моїх вухах стояв гучний скрегіт черевиків і брязкіт рушниць.


Мої руки намацали стіну, що впала. Раптом я відчув на своїх пальцях подих холодного повітря. Я відчайдушно смикнув уламки. Я скинув каміння, що вивільнилися, і шматки бетону вниз по сходах позаду себе. Чоловік закричав, коли на його череп упав блок. Я прорив тунель крізь уламки і проштовхнув через нього свою гвинтівку. З іншого боку, був широкий склепінчастий коридор. Там були старі вузькі сходи, які вели на дах. Вперше я піднімався таким чином.


Не довго думаючи, я злетів по сходах, що залишилися, і вилетів на дах. Мене не хвилювали люди, які могли там чекати. Я знав, скільки хлопців у мене за спиною, і вони були поряд зі мною. Якби нагорі було більше чоловіків, обережний тактичний підхід теж не врятував би мою шкуру. Не пролунало жодного пострілу.


Біля вертольота, що злітав, «Белл сіу» стояло чоловік десять. Рев моторів і пропелерний вітер гвинтів зробили мою раптову появу непоміченою. Але я мав лише короткий шанс подивитися на сцену переді мною. Тоді вони потрапили мені в око. Вертоліт завис у кількох футах над посадковим майданчиком і невпевнено погойдувався. Пілотом був чоловік із вусами, який упіймав мене вперше. Його пасажиром був не хто інший, як полковник Зембла! Якось Земблі вдалося уникнути смерті. Принаймні він не був серйозно поранений, коли консоль розбилася в нього перед обличчям. За примхою долі він уникнув руйнівного вибуху. А тепер він тікав і від мене! Його обличчя було залите кров'ю. Його чоло було перев'язане саморобною пов'язкою. У його блискучих очах відбивалася дика лють.


'Вбийте його! Стріляйте у Картера! Його голос перекривав рев вертольота. Вертоліт підвівся. Його голос все ще луною розносився в повітрі. Я підняв гвинтівку і прицілився до баків високого тиску. Я теж сподівався разом із Земблою стерти з лиця землі половину храму. Але солдати вже відкрили мені вогонь. У мене був вибір між мученицькою смертю чи порятунком від самого себе та сумки, що висіла у мене на шиї. Мій гнів казав мені: «Збий цей вертоліт і забудь про це». Мій розум, однак, наказав мені забрати сумку в безпечне місце.


Я почув останній слабкий крик Зембли: «Кукулькан помститься!» Потім вертоліт велично здійнявся в повітря і повернув у південно-західному напрямку. Він зник удалині. Я перестрибнув через парапет храму. Солдат перехилився через край. Він спрямував пістолет униз. Падаючи я вистрілив навмання. Це було того варте. Я бачив, як чоловік похитнувся і впав за мур. Інші стовпилися навколо нього, сердито розмахуючи зброєю та стріляючи. Вони були на сьомому небі від щастя. Безпорадно я звалився вниз. Гілки дерев пом'якшили моє падіння, коли я вдарився об похилий бік храму у формі піраміди. Коріння дерев, які не були надто міцно вкоренилися в ущелинах скель, вискочили з них. Разом із деревом я впав ще на шість метрів. Удар, який нарешті вразив мене, видавив повітря з моїх легень. Однак гілки та листя пом'якшили удар. Я заповз у листя в пошуках укриття і покотився далі схилом. Солдати з храму приєдналися до своїх товаришів. Кулі пройняли землю навколо мене. Підлісок рознесло на шматки. Потрапивши у пастку смертоносного свинцевого дощу, я, як не дивно, більше не відчував свого тіла. Я вважав кулі, що просвистели біля моїх вух. Щоразу, коли у мене була можливість, я відкривав вогонь у відповідь. Одного чоловіка було поранено в обличчя. Інший був поранений у груди і зник з поля бою. Я бігав від куща до дерева та від дерева до куща. Роблячи зигзаги, я сподівався спуститися, не смертельно поранений. Я дістався фундаменту і на мить зупинився. Потім я побіг так швидко, як міг, через безплідну смугу нічийної землі, що оточувала храм. Куля з гугнявим вереском відскочила від сусіднього валуна. Ще одна куля розірвала штанину. Це не мало значення, тому що я йшов звідси назавжди. Я не зміг забрати свій рюкзак та мачете. Вони були за рогом, і їх не було видно. Я пірнув у джунглі. Густа темрява листя огорнула мене. Я відразу звернув ліворуч, прямо на стежку, що веде від храму до річки Тунгла. Я ніколи не міг повернутися тим шляхом, яким я прийшов.


Перетин джунглів без провізії та з набагато досвідченішими повстанцями майя позаду був надто складним завданням. Довелося ризикнути підірватись на міні. Я молився, щоб удача не підвела мене, доки я не досягну річки. Я палко сподівався, що знайду човен, щоб плисти вниз за течією.


Раптом з густого підліску долинув голос. - Хто це ? Стрибнувши вперед, я прорвався через вузьку щілину в колючих кущах і мало не спіткнувся про солдата, що присів на землю. Він підняв величезний старий пістолет. Я пірнув убік.


Я був засліплений пострілом. Порох обпік мені обличчя. Куля потрапила мені високо в ліве плече через грудний м'яз. Я спіткнувся. Болю від удару я не відчув. Якщо мені пощастить, це станеться набагато пізніше. Ще одна куля пролетіла повз мою щоку. Я перекинувся. Я впав на землю і майже знепритомнів. Солдат вистрілив утретє, але схибив. Я підвівся, задумливо прицілився і вистрілив. Він видав пронизливий крик, зневірившись, знову спробував вистрілити, але впав, мертвий.


Я встав і важко зітхнув. Я знизав плечима. Прикриваючи рану однією рукою, я поплентався вузькою брудною доріжкою. Я чув позаду себе гонитву особистої армії Зембли. Поруч із моєю головою лопнула гілка, пробита кулею. Якась нічна тварина, вигнана шумом зі своєї нори, стрибала, як божевільна, стежкою переді мною. Куля підірвала землю прямо перед твариною. Воно різко зупинилося і одним стрибком розчинилося у повітрі, коли в це місце почали потрапляти нові кулі. Здавалося, що цьому звивистому шляху немає кінця. Тепер я почав відчувати болісну пульсацію в голові. Я біг, стиснувши зуби. Час від часу я мало не спотикався. Одного разу я вибухнув істеричним сміхом. Я почув позаду різкий, нищівний звук вибуху, за яким одразу ж пролунав пронизливий крик. Мої переслідувачі самі стали жертвами однієї зі своїх пасток.


Останні кілька метрів здавалися нескінченними. Нарешті минув останній поворот. Я дістався невеликої галявини, яка тяглася до причалу. Проходячи повз, я вистрілив у двох чоловіків, які охороняли гавань. Один упав у воду, а другий склався навпіл, як шарнір.


Сама пристань була не більш ніж напівзгнилою дошкою, що лежала в темній Тунглі. У цьому місці річка була вузькою та дрібною. Джунглі, що димляться, дугою нависали над обома берегами. Ця рослинність була б гарним прикриттям, коли я спускався річкою. Глистий берег був майже непрохідний. Це зупинить людей Зембли, якщо вони намагатимуться переслідувати мене.


До пристані було пришвартовано два човни. Човен гойдався з боку в бік. Передня та задня частина у них були звужені, як у каное. Корпус корабля був приклепаний до численних Т-подібних ферм. З іншого боку було фактично справжнє машинне відділення, близько семи з половиною метрів завдовжки та два метри завширшки. Корабель мав невелику каюту на кормовій палубі. Бортові перебирання були встановлені з обох боків кабіни, а міцний дах цинку завершував всю конструкцію. Корпус був покритий міддю. Опад не міг бути набагато більше метра.


Я кинулася до старого човна, як до давно втраченої коханої людини. Тим часом я дав кілька пострілів катером. Тільки бомба могла потопити човен, але тепер він був марний. Я відпустив швартови і пірнув у каюту. Водночас солдати вийшли на галявину. Поруч із дерев'яним кермом знаходилася кнопка стартера. Я смикнув повітряну заслінку і натиснув на стартер. Кулі влетіли у відчинену кабіну. Я пірнув униз. З трюму долинали зловісні звуки. Шалено пульсуючи і кашляючи, двигун протестуюче ожив. Я поставив дросельну заслінку у крайнє становище. По косій я відплив від пристані до середини річки.


На березі зібралися залишки орди полковника Зембли. Лунали накази, вигукувались відповіді. Стріляли як божевільні. З вереском кулі відскакували від цинкового даху та мідного корпусу, руйнуючи тонкі дерев'яні перегородки навколо мене. Коли обстріл на мить стих, я зробив останні постріли з гвинтівки ФАЛ. Баркас плив насилу.


Його корпус здригався від такого жорстокого поводження. Але ми дісталися до середини і почали спускатися річкою. Я сподівався, що ми врешті-решт дістанемося до портового міста Принцапольця. Течія дала нам пристойну швидкість і стрілянина зменшилася. Над нами нависло листя неймовірно пишної рослинності. За кілька хвилин маленька гавань і галявина в джунглях зникли, наче їх ніколи й не було. Шум людей та знарядь теж стих. Над собою я побачив синьо-зелене світло вечірнього неба. Навколо мене текла іржаво-коричнева річка. З обох боків над нами височіли темно-зелені дерева. Гілки були прикрашені гігантськими лозами. Неймовірно великі рослини покривали це все. Над річкою висіла задушлива пара. Усюди відчувався різкий запах рослини, що гнила.


Баркас виявилося важко керувати. Мені знадобилися всі мої сили, що швидко зменшуються, щоб утриматися на середині річки. Кожна корекція курсу викликала біль у моєму плечі. Кров текла по моїх грудях. Куля була випущена зблизька. Тому рани в тому місці, де куля увійшла в моє тіло, і де вона вийшла, були чистими і напрочуд маленькими. Але я знав, що без допомоги довго не протягну.


Я подумав про велику сумку, що все ще висить у мене на шиї. Тільки тепер, коли небезпека минула, принаймні на якийсь час, я відчув, як швидко слабшаю. Я притулився до керма, щоб утримати його в правильному положенні і розстебнув сумку. Усередині була біла мережива носова хустка. Пахло приємно різкими духами, які люблять майже всі жінки на півдні. Я повернув хустку бинтом і зав'язав її на плечі. Я затягнув вузол зубами. Це зупинило б кровотечу. Я замислився над рештою сумки. Але зараз був не час і не місце для розслідування. Тому я знову звернув увагу на човен, який тим часом підплив до лівого берега.


Я був біля керма один, а може, й дві години. Я постійно порався з човном, що чинив опір. Знову і знову вона погрожувала дрейфувати до скель або мулистих піщаних мілин. Я не міг сказати, скільки часу це зайняло. Біль у плечі пронизав все тіло. Це здавалося кошмаром. Я міг ясно думати. Якось я залишився у свідомості. Інтуїтивно я розумів, що помру, коли сяду на мілину.


Поступово річка розширювалася та заглиблювалася. Баркас поплив по прискорюючій течії, і я сперся на стіну каюти. Занадто втомлений і надто слабкий, я ліниво послизнувся і сів на підлогу. Я міркував над вмістом своєї сумки, але був надто слабкий, щоб здорово мислити. У мене на лобі виступили великі краплі поту. Всю голову лихоманило.


Сидячи так, я втратив будь-яке розуміння часу. З каюти я дивився на галявини у джунглях, які я пройшов. Я чув ознаки життя на березі, жалібні стогін старого корабля і стукіт двигуна в маленькому трюмі. Я лежав, важко дихаючи, біля стіни каюти. Очевидне усвідомлення свого стану змінилося невиразним нудотним почуттям. Здавалося, мій мозок ось-ось вибухне. Палуба трохи зрушила. Здавалося, ніколи не було ані храму майя, ані полковника Зембли.


Погода почала змінюватися. Поступово небо заволокло хмарами. Гаряче повітря, що випаровується, тепер стало прохолодним, а часом навіть холодним. У повітрі витало щось загрозливе. Вітер жалібно завивав. Баркас загуркотів. Я насилу підвівся на ноги і затяг опори даху кабіни. Неповоротливі дерева протестуючи кланялися вітру. Небо стало чорнильно-чорним. Масивні стволи загрозливо розгойдувалися під вітром, що посилився. Вдалині почувся стукіт, змішаний зі звуками переляканих або поранених тварин. Вітер на мить стих. Потім з приголомшливою силою він вирвався на повну силу з іншого напрямку.


Якби я колись сумнівався в силовому полі полковника Зембли, я вже повірив би! Річкова вода закружляла. Виючий шторм погрозливо нахилив баркас і погнав далі. Блискнули блискавки шириною з хвіст комети. Небо сяяло пурпуром у цьому неземному світлі, але разом із громом знову настала темрява. Потім пішов дощ. Спочатку це була дрібна мряка. Але незабаром вона перетворилася на другу річку. З грозових хмар ринув потік води. Страшна буря, яку викликав Зембла, хльоснула човном. Мій подих збився. Баркас гойдав і він рипів по всіх швах. Я вчепився в кермо, поки раптовий порив вітру не змусив його закрутитись. Я мусив його відпустити. Мої сили вичерпалися. Вітер і дощ тепер набули повної свободи дій. Корабель рушив за течією.


Я відчайдушно чіплявся. Хвилини здавалися вічністю. Річка стала дельтою. Я зрозумів, що ми наближаємось до лиману. Крізь шторм я ледве розрізняв вогні Принцапольки, що мерехтіли за широким гирлом ліворуч від мене.


Праворуч кружляли схвильовані маси морської води. Хвиляста піна відзначила місце, де річка впадала у море.


Баркас влучив у вир. Серед шаленого вихору піни, вітру та дощу швидкість продовжувала наростати. Хвилі заввишки з хати вимальовувалися перед нами. У той момент, коли вони нахилили корабель на бік, я смикнув кермо. Двічі я відчував, як тремтить кіль корабля, і мені здавалося, що ми тонемо. Я вже втратив будь-яку надію, коли вируючий океан врятував нас. Човен занесло вир, підняло над гострими скелястими виступами і внесло прямо в рукав річки. Зрештою, море остаточно закрутило нас. Ми виявилися задом наперед у відносно тихих водах гавані.


Я привів утомлений баркас трохи нижче берега. Порівняно з тим, що було хвилину тому, хвиль було не так багато. Корабель по діагоналі сів на мілину. Я залишився в каюті на деякий час, щоб відновити самовладання. Я важко міг повірити, що все скінчено. І я залишився живим! Я переліз через перила і вибрався на берег. Вода була прохолодною. Земля під моїми босими ногами була липкою. Я тремтів від сили штучного шторму Зембли. Пекучий біль пронизав мої груди. Я впав навколішки на кам'янистому пляжі. Тяжко дихаючи, я заплющив очі і сидів так деякий час, перш ніж продовжити.


На той час, як я дістався бульвару, буря майже влягла. Вітер перетворився на крижаний бриз. Краплі дощу були схожі на крижані голки.


Коли я дістався площі в місті, пішов сніг.


Розділ 5


Я, тремтячи трусив босоніж по площі. З кожною хвилиною ставало холодніше. З трьох сторін на площу виходили десятки вузьких вуличок. Четверта сторона позаду мене була набережною. Там стояв барвистий рибальський флот містечка Prinzapolca. Човни рвали троси. Щогли губилися в білому снігу, що кружляв.


За нормальних обставин у цей час дня на площі було б повно людей. Прогулюючись туди-сюди, вони робили останні покупки і час від часу втручалися в місцеві плітки. Ринкові прилавки, старі коні та ще старіші вози, їх було майже не злічити. Купці виставляли свої товари. Сонні віслюки стояли б, киваючи, поряд зі своїми господарями, навантажені бідонами для молока, бочками з вином, мішками з борошном та цементом і навіть довгими залізними прутами та стільцями, столами та шафами. Але не зараз. Погода Зембли вставила ціпки в колеса. Крижаний вітер завивав пустельною площею і головним проспектом. Колись зелений парк ліворуч від мене виглядав сумно. Віконниці незграбних будівель були закриті. Вони здавалися безлюдними. Високо на вулицях стояли глиняні таблички з іменами.


Я шукав Калле Монтенегро. Згідно зі списком, який був у штаб-квартирі АХ і який я вивчив напам'ять, наш агент доктор Гектор Мендоса жив за адресою 10 Calle Montenegro. Я ніколи не зустрічав цієї людини. Наскільки я розумію, він міг бути вершиною чесності, хоч я дуже сумнівався в цьому. Він був у списку не так. Принцапільця не був схожим на інші міста Латинської Америки, де кожен другий має секрети для продажу, а кожен п'ятий є секретним агентом. Інше питання, агентами якої країни чи організації є. Лояльність так само відносна і мінлива, як гроші, що переходять з одних рук до інших. Ви можете довіряти їм, тільки якщо стежитимете за ними, і навіть тоді вони можуть обманювати вас прямо в обличчя і майже неможливо знайти надійного агента іноземної держави.


Я повинен був мати справу з це. Зустріч з Лікарем Мендосою була ризиком, на який я мав піти. Організація полковника Зембли була досить націоналістичною. Ось чому я уникав Прінзапольці, коли прибув туди два дні тому. Я б зробив це і зараз, але мої рани мали бути оброблені. Мені також потрібен був одяг. В одних мокрих штанях далеко не втечеш. У будь-якому разі, я не зміг би дістатися місця висадки, де мене чекало патрульне судно. Мені потрібна була допомога, якою б підозрілою чи небезпечною вона не була. На півдорозі через площу я знайшов Калле Монтенегро. Це була вузька, висхідна вулиця, по обидва боки якої стояли будинки — апартаменти — кантини, черевики та інші маленькі крамнички із зачиненими віконницями. Я поспішив крізь темряву, шукаючи номер десять. Зігнувшись, мені довелося боротися з крижаною бурею. І це був лише початок! Порівняно з тим, чим це може стати, це був полудень у Сахарі.


Вище магазинів поменшало. Останні блоки будинків були будинками, збудованими з великих каменів. Сніг упереміш із темною травою падав мені прямо в обличчя.


Я пройшов замкнену стайню. Усередині були жалібні звуки та тупіт холодних, зляканих тварин. Номер десять знаходився неподалік стайні. Вхід був схожий на темну печеру. Я увійшов до будівлі. Це було схоже на морозилку. Вітер затих, але повітря залишалося крижаним.


Щаблі рипіли, а стіни були незабарвлені. На першому поверсі був сходовий майданчик. У тьмяному мерехтливому світлі лампи, що гойдалася над головою, я намагався розшифрувати всі імена. Лікаря Мендоси не було ні там, ні на наступному поверсі. Я знайшов його кабінет на третьому поверсі, поруч із порожньою кімнатою, двері якої ляскали на протягу. Табличка з ім'ям Мендоси розташовувалась прямо над старомодним дзвіночком, встановленим у центрі дверей на зразок мідного пупка. Я потягнув і почув сильний брязкіт. У хаті ледь чутно було човгання ніг. Мендоса, мабуть, займав кілька кімнат. Раптова думка змусила мене зняти сумку з шиї. Я кинув її в порожню кімнату і зачинив двері. Двері лікаря відчинилися, і звідти висунулась голова.


- Лікар Мендоса?


"Сі".


«Погода дуже тепла, — сказав я, — навіть для цієї пори року». Це звучало смішно.


Його і так маленькі очі звузилися ще більше. На ньому був брудний синій светр поверх білої сорочки. Кінчики його коміра були згорнуті, як крила мертвого метелика. Тяжкий живіт нависав над парою линялих синіх штанів. Його бліде обличчя формою нагадувало диню. Він важко дихав, від нього пахло якоюсь місцевою вологою.


Я нетерпляче глянув на нього. 'Що ж?'


"Я... я сподіваюся, що для фермерів скоро піде дощ". Він дістав з кишені яскраву ганчірку та витер верхню губу. 'Ісусе! Це так еступідо, сеньйоре. Просто подивися назовні.


— Ви повинні мені сказати, — хрипко сказав я, — впустіть мене.


'Що ти хочеш?'


Я відштовхнув його і зайшов до його кабінету. — Якого біса мені потрібно… Лікаря?


'Ааа ...!' Здавалося, він уперше побачив моє плече. Він закотив очі та натягнув тканину на обличчя. "Федералісти?"


'Ні.'


'Хто тоді?'


'Не має значення. Просто залатай мене і більше не хвилюйся. Тобі за це добре платять.


- Звичайно. Я взагалі про це не думав. Він зачинив двері і жестом запросив мене сісти навпроти стільця. Його раптова усмішка видалася дуже натягнутою. 'Будь ласка."


У кімнаті було холодно та похмуро. Завіса, що звисала зі стелі до підлоги, ділила кімнату на дві частини. Тепер його відсунули убік. Перед нею стояли кілька хитких стільців та кушетка. З іншого боку стояв невеликий письмовий стіл із червоного дерева, звичайний набір аптечок, полиці з інструментами, стілець, на якому я сидів, регульована лампа та відкритий стерилізатор, у якому було виварено кілька голок. Зачинені двері вели до решти квартири. Пахло пилом і пахло несвіжим пивом.


Лікар Мендоса сунув ганчірку в кишеню і розв'язав хустку на моєму плечі. Він оглянув рану спереду та ззаду. "Кістки не постраждали, кровоносні судини не пошкоджені", - сказав він. «Просто мила дірочка в тілі. Я сказав би, малого калібру».


"Інакше це не виглядало так".


"Ну, це ніколи не буває однаково, чи не так?" Він відкрив шафу і дістав пляшку дезінфікуючого засобу.


- Це все що у мене є. На жаль, у мене закінчився пеніцилін. Але якщо та носова хустка не була брудною, цього має вистачити. Ви не можете заразитись від самої кулі».


— Я знаю, — прогарчав я. Я вчепився руками в поручні. Чорт, він не розбавив дезінфікуючий засіб! Він не вбивав мікроби; ні, він випалив їх тліючим вугіллям. Я стиснув зуби, щоби не закричати. Він посипав рану дерматолом і перев'язав мені все плече стерильною марлею.


"Тепер відпочинь, інакше рана знову відкриється". Вираз його очей підказав мені, що я можу відпочивати у будь-якій точці світу, але тільки не в його кабінеті.


- Я не можу, - сказав я.


"Переконайтеся, що це не кровоточить знову."


Він насупився і на мить замислився. Він порився в іншій шафці і витяг еластичний бинт. Там він так туго обмотав мене, що я почав серйозно сумніватися у кровообігу в руці. Він закріпив корпус металевою кліпсою. Він зробив крок назад і вичікувально глянув на мене.


— Мені потрібні гроші та одяг, — сказав я. - Тоді я піду.


- Так, але це не ...


- Який ти агент, Мендоса? Я різко перервав його. З мене вистачить цього підлесливого найманця, лікар він чи ні. — Ти ж не думаєш, що я піду ось так, чи не так?


'Сеньйор, Я повністю до ваших послуг. Але я бідний. Мій одяг вам не підійде, самі бачите. А гроші… — Він глибоко зітхнув і знову дістав свою яскраву ганчірку. 'Але зачекайте. Мій брат Мігель може допомогти тобі. Він приблизно такого ж зросту, як ви, сеньйор, і недавно продав землю. Значить, він має гроші. Чому я не подумав про нього раніше?


'Добре. Поклич Мігеля і нехай він прийде сюди.


— На жаль, ми не маємо телефону. Мендоса підійшов до свого столу. Дістав картку з верхньої скриньки і щось подряпав на ній. Він дав мені її. "Віддай це Мігелю, і все буде добре".


На обороті він написав адресу.


— Де вулиця Ноєво?


— Наступна вулиця праворуч, сеньйоре. Це третій будинок праворуч, перший поверх. Чи є ще щось...?'


Я встав і витяг ноги у вологих штанинах. — Мені доведеться змиритись із цим.


— Може, склянку текіли?


«У моєму стані? Я більше не зміг би пройти через двері».


"У мене є трохи Кафіону".


Кафіон старомодний стимулятор; Зараз є найкращі ліки. Так що Мендоса все ще мала деякі з цих речей. Він був лікарем. Йому було байдуже, що він мені дає. Я кивнув головою. Я просто повинен був взяти те, що я міг приїхати тут.


Він розчинив дві пігулки у склянці води. Я випив це, підійшовши до вікна. Я поставив склянку на підвіконня і відсмикнув штори, щоб глянути назовні. Вузька вулиця внизу була сірою та темною. Окрім падаючого снігу нічого не було видно. Мені було цікаво, чи він заговорить. Мендоса був досить хитрий, щоб пов'язати зміну погоди з раптовою появою пораненого американця. І в мене була таємна підозра, що він такий же обережний, як автор колонки світської хроніки. Він був єдиною людиною, яка знала, що я ще живий. Я подумав, чи не безпечніше його вбити.


Я дозволив фіранці опуститися і обернувся. Мендоса сидів за столом, тримаючи праву руку у верхньому ящику. Я міг здогадатись, що він там тримав. Безперечно, в інших до мене була б така сама ідея. Пістолет, який він, мабуть, зараз тримав у руці, мав змусити їх передумати. Це змінило мою думку принаймні зараз.


- Спасибі. Я йду.'


— Ідіть до мого брата, сеньйоре, Мігель вам допоможе. У його голосі звучала поблажливість.


Я підійшов до дверей. Кафе змусило моє серце битися швидше. Я почекав трохи, перш ніж відчинити двері. Зовні нічого не було чути. Я кинув останній погляд на лікаря. — Ні слова про це, Мендосо.


'Сеньйоре, Клянуся честю моєї матері!


«Якщо ти заговориш, я повернуся, — сказав я, — і дізнаюся, чи маєш ще матір».


Мендоса покірно знизав плечима. Очевидно, він десятки разів чув такі погрози від проблемних пацієнтів. Його це більше не турбувало. Я вийшов надвір і зачинив за собою двері. Я глянув ліворуч і праворуч у порожній коридор. Потім я вивчив картку з адресою сумнівного брата Мендоси. Мені це не сподобалось. Думка про теплий одяг та їжу була привабливою, але я зовсім не довіряв йому. Тут пахло ще гірше, ніж у офісі Мендоси. Я кинув питання навколо себе. Просто над одвірком блищала маленька металева коробка. Телефонна розетка. Товстий ублюдок збрехав мені.


Я пройшов у порожню кімнату поряд з офісом і прослизнув усередину. Я підняв сумку з підлоги. У кімнаті було порожньо, і кисло пахло лаком. По кутках валялися купи пилу та піску. У темряві я підкрався до стіни, що відокремлювала цю кімнату від кабінету лікаря. Я сів на холодні полиці і приклав вухо до тонкої стіни. Нічого не було чути. Я зручно сів. Поки я чекав, я постарався забути про біль у моєму плечі. Що він зробив би? Кафе змусило мене підбадьоритися. Незважаючи на стимулюючий ефект, мене здолав сон.


Я прокинувся від сердитих криків жінки. "Де цей хлопець, жирна свиня!"


Мендоса відповів запобігливим тоном. - Я... я не знаю. Я присягаюсь! У його стані не може бути далеко. Я дав йому картку з адресою Мігеля. Можливо, він заблукав.


Заблукав? Навіть людина з твоїм бідним розумом не заблукала б, якби все, що їй потрібно було зробити, це згорнути за ріг. Мігель чекав з того часу, як ви подзвонили. Ми всі чекали – надто довго. Куди зник цей агент АХ».


«О! Так, він знав кодові фрази, але не згадав, що він із АХ сеньйора.


'Сеньйорита!'


«Сеньйорита. Навіть із цією раною він усе ще міг прикінчити мене. він був дуже крутий! Я подумав, що буде розумніше заманити його до тебе. Ви могли б упоратися з ним. Навіть з моїм пістолетом я би…


— Ти великий ледар, Мендосо, — перебила жінка. — Розкажи мені про цю рану швидко. Як він її отримав?


Він так і не сказав, сеньйорита. Але в нас ходять розмови про Землю...


"Полковник Зембла!" Я чув, як жінка в кабінеті Мендоси лаялася, тупаючи ногами. 'Як агент АХ пішов від нього? Я думав, ми знаємо лише його плани!


Притулившись вухом до стіни, я ставив собі запитання, хто тут, крім АХ міг щось знати - і як. Хто, чорт забирай, була ця жінка? Якій третій стороні вона належала? Це виявилося найтеплішою сніговою бурею, яку я колись відчував. Я уважно слухав, що вона сказала далі.


- Ти дурень, Мендосо! Якщо він повернеться, використовуй свій пістолет. Не треба так на мене дивитись. Я не кажу, що ви повинні вбити його, принаймні, якщо це не потрібно. Я хочу взяти його живим. Тоді Мігель зможе його допитати.


— Мігель гарний у цьому, — пробурмотів Мендоса. «Як він ставиться до людей. Він міг би стати чудовим хірургом».


— Отже, зрозумів, — посміхнулася вона. 'Я повинна піти. Ти певен, що хочеш знову побачити гроші?


«Ах, сеньйорито


Я почув тихий шерех банкнот.


«Ось».


«Muchas gracias, сеньйорита. До побачення!'


Я підкрався до дверей і прочинив її. Жінка вийшла на майданчик. Вона бурчала про себе. Вона була молода і струнка, і в неї були гарні ноги. Підгорнутий комір її важкого пальта і капелюх з пологом заважали мені побачити її риси у тьмяному світлі. Її теплий одяг давав зрозуміти, що вона знала про плани Зембли. Принаймні вона була добре підготовлена!


Її підбори нетерпляче постукували по підлозі. Тепер вона була на рівні дверей. Ще один крок. Моя рука вилетіла назовні. Я схопив її дзюдоїстською хваткою. Проста ядуха. Я мав бути обережним. Комір пальто не повинен заважати. Я відчував її шкіру. Мої великі пальці натиснули на нервові вузли на її шиї. У неї перехопило подих. Її довгі червоні нігті відлетіли назад, торкнувшись мого лівого вуха і вчепившись у щоку. Я натиснув сильніше. Через дві секунди вона знепритомніла. Вона не видала жодного звуку. Її мляве тіло впало на мене, коли вона впала. Я схопив її за руку і перетягнув через поріг порожньої кімнати саме в той момент, коли двері в квартиру Мендоси відчинилися, і лікар вибіг назовні.


"Сеньорита. Ти забула - Мадре Діос!"


Я стрибнув уперед. Приголомшений моєю раптовою атакою, він стояв нерухомо. Ми зіткнулися один з одним і увірвалися до його кабінету. Мендоса заволав, як порося. Я вдарив його лівою рукою. На мить я забув про свою рану. Удару не вистачало сили та точності. Нудотний біль пронизав моє плече. Було безглуздо намагатися її використовувати, і тепер я мав пожинати плоди. Живо Мендоса кинувся на мене. Він перекинув один із своїх застарілих стільців і збив мене. Я схопився на ноги. Непідготовлений, але міцний кулак зачепив мою скроню. Я схопив гойдаючись руку. Плечовий кидок відкинув його через усю кімнату до столу. Мендоса звалився поруч зі своїм столом у потоці паперу, книг та уламків дерева. Старий револьвер випав із шухляди столу і лежав прямо біля його ніг. Його рука метнулася до нього. Встав насилу. Довгий стовбур був спрямований прямо мені в пупок.


- Пістолет не заряджений? — несподівано спитав я. Мендоса попався на цю вудку. Він глянув на свій пістолет. Одним стрибком я був поряд із ним. Я схопив його праву руку і вивернув її убік. За кілька дюймів від моїх ніг куля потрапила в підлогу. Двічі мій кулак зникав, цього разу правий, у його животі. Удар у кадик відкинув його голову назад. Він упав навколішки і впав на землю.


Я вибіг з кабінету і зачинив за собою двері. Жінка все ще була на тому самому місці, де я її впустив. Я затяг її в порожню кімнату і зачинив двері. Стоячи на колінах, я почав її обшукувати. Сумки у неї з собою не було, але у теплій куртці було багато внутрішніх кишень. Вона була схожа на магазинний злодюжку. Я знайшов мало. Нікарагуанське посвідчення особи, в якому зазначено, що вона жила в Манагуа, що за цих обставин буде підробкою. Я також зібрав м'яту пачку цигарок, гребінець, туш для вій, пилочку для нігтів, губну помаду, кілька зморщених мандаринів, близько двадцяти п'яти доларів місцевими грошима та 9-міліметровий ПМ – Макаров. Makarow дуже схожий на Walther PP, який послужив для нього взірцем. Це великий автоматичний пістолет, надто тяжкий для жінки. З її речей я міг розібратися хто вона, але ще не міг зрозуміти хто вона.


Вона застогнала. Вона обережно похитала головою. Вона прийшла до тями. Я сів і почав чекати. Її речі були звалені поряд зі мною. Коли вона прокинеться, я не хотів бути надто близько до неї. Вона могла б спробувати щось зробити.


Вона перекинулася на темній брудній підлозі і засунула ноги під товсту складчасту спідницю. Штани були б теплішими. Але нікарагуанські жінки їх не носять, і, звичайно ж, вона мала залишатися в місцевій моді. Повільно вона сіла. Вона притиснула руку до чола, ніби вона мала сильне похмілля. Великий капелюх зісковзнув з її голови. Світло-русяве волосся хвилями падало їй на плечі. Її сутула фігура виділялася на тлі тьмяного світла, що ллється з запорошеного вікна. Вона повернула мені голову і опустила руку. Слабке світло освітлювало її обличчя.


Це було видовище, яке мені запам'яталося. Вона була страшенно жіночною. Від її повних, струнких грудей під обтягуючим вовняним светром до ніг у напівботфортах. Її обличчя мало форму серця і обіцяло те ж ніжність і пристрасть, що її тіло. І, звичайно ж, у ньому була холодна, смертельна твердість, яку має кожен агент. Це просто неминуче у нашій професії. Але я дивився далі. І те, що я побачив, було парою дуже великих, дуже переляканих блакитних очей.


Я впізнав це обличчя. Я бачив її фотографію у карткових коробках у штаб-квартирі АХ. Вона була в одній із справ із новими людьми та операціями протиборчої команди, які я переглянув. Мені знадобився деякий час, щоб точно визначити її місцезнаходження. На той час, коли вона відновила своє звичайне самовладання, я знав. Тамара Кірова, оперативна база в Мексиці, один із найперспективніших молодих членів Комітету Державної Безпеки, більш відомої як Російська Секретна Служба.


Або просто КДБ.


Розділ 6


Вона кліпнула кілька разів, а потім затримала подих, ніби злякалася. — Здрастуйте, Тамара, — сказав я.


«Мене звуть не Тамара, — сказала вона швидко іспанською. "Я Розіта, мила дівчина, яка ..." Вона не закінчила фразу і зітхнула.


Вона сердито подивилась на мене. — Не посміхайся так самозадоволено, — відрізала вона тепер англійською. - Я теж тебе дізнаюся, Нік Картер. Якщо ти збираєшся вбити мене, роби це швидко.


— Якби я хотів, щоб ти померла, ти вже померла б, — сказав я якомога спокійніше і ласкавіше. — Я хочу знати, чому КДБ має справу із полковником Земблою, Тамара. Тепер, коли ми познайомилися, це вже не може бути так складно, чи не так?


— Нічого, — прошипіла вона. — Ти нічого від мене не впізнаєш.


Я перевірив свої руки, щоб переконатись, що все навпаки. Тому я одразу запитав те, що хотів знати,


— Є способи, Тамаро, — тихо сказав я. Вона засміялася, але це був тонкий і тремтячий сміх. Їй не вдалося сховати свій страх. Я не був слабким лікарем Мендосою, якого легко було обдурити. Вона мала справу з досвідченим агентом АХ, і це була вагома причина для страху. Але вона намагалася залишатися незворушною.


"Ми знаємо ваші манери, Картер," зневажливо посміхнулася вона. — У вашому штабі ви могли б мене розговорити. З сучасними методами та препаратами всі в якийсь момент починають говорити. Але ми сидимо тут, у порожній кімнаті, самі. Ви можете бити і катувати мене, доки я не закричу від болю. Я сильніший, ніж ти гадаєш. Вона трохи нахилилася вперед, її очі звузилися. "І якщо ти спробуєш, якщо ти простягнеш до мене руку, я закричу".


"Тоді це буде найкоротший крик в історії".


'Можливо. Цілком може бути найкращим рішенням. Якщо я зможу перешкодити вам моєю смертю, то це буде моя перемога.


'Перемога?'


- Крім того, ти не виграєш, Картер. Ви не можете перемогти.


Я нічого більше не розумів. 'Перемогти? Що виграти? В люті вона вказала на сніг, що падає. «Ми можемо бути надто пізно, щоб зірвати план цього вашого імперіалістичного посіпаку; Я визнаю...'


- Імперський прихвостень?


«…але ми покладемо цьому кінець. Обіцяю. Волелюбний соціалізм...»


- Гей, почекай хвилинку! Я перервав її. — Як ви вважаєте, полковник Зембла — один із нас? Що це американська змова?


— Це ж очевидно, — зневажливо сказала Тамара. "Він американець чи ні?"


«Наскільки мені відомо, він працював у нашій країні. Але це не означає, що ми маємо до цього якесь відношення. Як ми можемо отримати з цього користь? Поясні мені це.


— Ти думаєш, я божевільна, Картер? Коли ми почули про його дії в Мексиці і побачили, що він зробив із Мехіко, ми одразу зрозуміли, в чому річ. Ви даєте йому зброю, обладнання та гроші. Ви лестите йому тим, що він вважає себе справжнім революціонером, а за кілька днів оголошуєте Земблу ворогом та загрозою. Через своїх маріонеток в Організації американських держав ви потребуєте дій. І ось тут у справу вступає ваша дипломатія канонерок. Ваша армія, звичайно, втручається, як 1965 року в Домініканській республіці. Ваші плани щодо розширення настільки безглуздо прозорі! Але вони зазнають невдачі!


"Блін, ти божевільна, Тамара!" - відрізав я. Я почав злитися. За звичайних обставин я посміявся б над цим. Тепер я втомився, зголоднів і був засмучений. Моє завдання пішло не так, і в моєму плечі була дірка від кулі. На додачу до всього мене тепер вчили банальностями, гаслами та бабиними байками. Це було більше, ніж я міг винести. Єдиним виправданням було те, що вона сама вірила в це. Вона була проти Зембли. Але це не обов'язково стосувалося всієї організації КДБ. Часто вони не говорять своїй лівій руці, що робить права.


— Обидва ваші твердження одночасно не працюють, — рикнув я. «Ви не можете називати ОАД американською організацією і на одному подиху звинувачувати нас у спробі вбити деяких її членів. Чому? Вони вже в одному човні? Цікаво, ти колись слухаєш те, що кажеш? Набагато ймовірніше, що за Земблою стоїть ваша країна, готова вийти з-за лаштунків і зачистити його у разі успіху, чого, до речі, не станеться.


'Ми,? Ти, войовничий лакей імперіалізму, чому наша елітна група спецназівців уже збирається підірвати його храм майя та зруйнувати його метеорологічну установку? Його заходи безпеки були дилетантськими. Ми вже впізнали його секрет. Якби наша людина в храмі могла зв'язатися з нами раніше, цей сніг навіть не…


Вона затулила рота рукою, широко розплющивши очі. Після хвилинної мовчанки вона опустила руку. Вона потерла підборіддя і сказала тихим крижаним голосом: — Гарний трюк, містере Картер, але те, що ви від мене витягли, вам не допоможе.


Я визирнув назовні. — Ні, — зізнався я, — я теж не думаю, Тамара. І ще я думаю, що ви, люди, дізнаєтеся, що штаб Зембли вже лежить у руїнах, а сам він пішов бозна-куди. Принаймні якщо вони все ще зможуть знайти дорогу в цій бурі.


— І ти так кажеш.


— Чорт забирай, я так говорю! Я огризнувся. Я знову відчув тепло. Я вказав на своє плече. 'Як ви думаєте, як я отримав це? Якби ви тільки дозволили цьому проникнути у ваш тупий мозок.


'Я тобі не вірю. Весь цей сніг...


— Це, люба, бо його заходи безпеки були кращими, ніж ти, я чи хтось ще підозрювали. Він навмисно робить це, щоб дати своїм людям про що поговорити та отримати допомогу. Він любитель революційних ігор, тому я думаю, що він зробив трохи більше, ніж потрібно. Ми тут не дарма. Але чого він не оголосив, то це того, що каналів для управління погодою стало ще більше. Три, якщо бути точними, у трьох інших країнах Центральної Америки!


- Що? - Тамара задихалася.


— Так, і що гірше, вони працюють незалежно від основного передавача. Це як ніжки столу. З тією різницею, що цей стіл не падає, доки не будуть знищені всі ніжки. Я нічого не говорю, Тамара. Я був там. Я знищив основний передавач перед тим, як дізнався, що він потрібен для підключення резервних передавачів.


— Але… якщо те, що ви кажете, правда, то…


«Тоді кожен канал має бути вимкнений окремо. Так. Крім того, наскільки я розумію, силове поле не тільки не зруйнується, поки всі ці передавачі не будуть відключені, але й ставатиме все більш і більш зруйнованим. Це зробить погоду ще більш нестійкою. Його більше не можна буде контролювати.


'Ні! Ні, я не можу тобі повірити. Ти знову намагаєшся заманити мене в пастку своєю брехнею та обманом, Картер.


Вона рішуче похитала головою. Але на її очах я бачив, що виграю. — Тамаро, краще б я збрехав, — повільно і спокійно сказав я. — Але я не маю причин. Це не дало б мені ніякої користі. Це правда від А до Я».


«Це так неймовірно. Це схоже на божевільний кошмар...'


Вона повернулась і знову глянула у вікно. Її мовчання було лише частково результатом її замішання та нерішучості. Вона не так мене боялася, як раніше. Принаймні вона не була дурницею, інакше вона не працювала б у КДБ. Можливо, вона була просто трохи наївною та недосвідченою. Я майже чув її думки, доки вона розглядала альтернативи. Я сподівався, що вона також обмірковує, як вона використовуватиме мене. Насправді я на це й розраховував, бо було очевидно, що мені доведеться її використати.


- Нік, - сказала вона нарешті. Вона знову глянула на мене. У її голосі була безпрецедентна теплота, і вона назвала лише моє ім'я. - Нік, ці інші канали. Ти знаєш де вони?


«Можливо, а може й ні».


«Ми обидва знаємо. Тепер, якщо ми складемо це разом. Ми могли б працювати разом.


— Ти хочеш сказати, що віриш, що АХ не співпрацює із Земблою?


Вона кивнула головою. — І ти мусиш мені повірити, Нік.


'Навіщо мені вам вірити? Росія може багато виграти, якщо виграє Зембла».


'Нема нічого! Якщо Земблі вдасться об'єднати цю область, нам буде важче, і для успіху нашої революції буде потрібно набагато більше часу. Але є ще дещо, Нік. Ти граєш у шахи?


«Я грав у них раніше».


«Для нас, росіян, це пристрасть, як ви знаєте. І чому? Тому що вона зіштовхує обмежену кількість проникливих, розумних і рівних супротивників один проти одного з нескінченною кількістю ігрових можливостей. Так і є наша політика. Нам подобається знати, які є варіанти і чи можемо ми впоратися з ними. Полковник Зембла зовсім інший. Він дика людина. Він має бути ліквідований. Інакше він може поставити під загрозу не лише Центральну Америку, а й увесь баланс сил у світі».


"І ми пішаки у грі, чи не так?"


- Не пішаки, Нік, а коні. Вона коротко посміхнулася, губи трохи здригнулися. «Коні можуть стрибати боком та через інших. Чи не пішки. Вони змушені робити короткі безглузді кроки в одному напрямку».


— Цю пропозицію стрибнути у ваш бік, Тамара? Я коротко, але різко засміявся. Такий стрибок був би самогубством. Ваш КДБ призначив за мою голову найвищу ціну.


'Я знаю це. Але я також знаю, що було раніше. Це може статися знову, — видихнула вона, — і станеться знову, якщо ти не будеш надто дурний. Подивися на себе! Ви маєте мій пістолет і старий револьвер доктора Мендоси, а в іншому? Тільки наскрізь мокрі штани! Ви збираєтесь перемогти полковника Зембла за допомогою цього? Я не говорю, що ми будемо друзями. Але ми маємо спільну мету. Ось чому ми могли б працювати разом! Ми маємо працювати разом!


Тамарські очі яскраво світилися в темряві цієї порожньої кімнати. Я думав, що вона висміює мене по-своєму. Мені теж було байдуже. Мені була потрібна допомога КДБ, допомога організації з обладнанням та продовольством. Я дивився на неї, ніби обмірковуючи її коментарі. Вона озирнулась із серйозним і чесним поглядом. Вона зіграла свою роль добре, навіть дуже добре, але вона була надто наївною, як це часто буває з жінками нашої професії. Вона відстоювала свою позицію своїми чорними гранітними очима. Це нагадало мені про прекрасну венерину мухоловку, м'ясоїдну рослину, яка має бути так солодко пахне для комах, якими вона харчується.


— Ну… — нерішуче сказав я, — що ви пропонуєте?


'Ходімо зі мною.'


— До Мигеля за рогом?


'Так.'


— Скільки ще, окрім вас двох?


Вона облизала губи, розмірковуючи, чи варто їй брехати. «Лише один, якийсь Дієго Ордас».


Це може бути правдою. Це малоймовірно, але це не мало значення. - У вас там є трансівер?


"Короткі хвилі, всі діапазони", - швидко відповіла вона, помітивши мою згоду. — Ми знайдемо тобі одяг та трохи їжі.


Я зітхнув, ніби неохоче поступаючись неминучому. Я встав і стягнув із себе мокрі липкі штани. 'Добре.'


- Це мудре рішення, Нік, - урочисто сказала вона. - Чи можу я отримати свої речі назад зараз?


"Ага", - відповіла я, потягнувшись за мигдальним печивом і її пилкою для нігтів. "Тільки не це".


Вона виглядала скривдженою, коли набивала кишені. "Нік, я думав, що тепер ми довіряємо один одному".


Я мав усміхнутися. - Звичайно. Але я тобі більше довіряю. Я відчинив двері, і ми вийшли в коридор. — До речі, Лікар Мендоса сказав, що ти дещо забула. Що це було?'


Вона витягла свій рота, як неслухняна маленька дівчинка. “Я забув заплатити йому все, що він хотів. Я надула його, як ви кажете, в Америці.


Я продовжував посміхатися; це було досить трохи, щоб бути правдою. Внутрішньо я мав сміятися і з чогось ще. Досі Тамара старанно уникала говорити щось про сумку, яка все ще була поруч зі мною. Вона навіть не дивилася на це. Мабуть, вона відчула, що це якось важливе. Це було перше, що вона зробила б, якби я дав їй шанс.


Вийшовши на Калле Монтенегро, ми пройшли до наступного перехрестя, за кілька кроків від будинку. У будинках по обидва боки вулиці було тихо та темно. Тамара побіліла, коли сніг, що падає, впав на її волосся і запорошив пальто.


- Нік, - сказала вона, коли ми звернули на Калле Ноєво, - полковника Земблу треба зупинити за всяку ціну! Мої очі були прикуті до третього будинку праворуч, будівлі, де, на думку Мендоси, жив його брат. Вікна із зачиненими віконницями здавались темними та пустельними. - Не Земблу, Тамара. Він втратив контроль за своєю роботою».


«Канали у будь-якому випадку належать йому. Я це й мала на увазі". Її голос був різким: «Було б жахливо, якби ми зазнали невдачі».


«Рослини, дерева, комахи, тварини — вся екологія на площі тисячі квадратних кілометрів буде знищена».


- І люди! - Вона здригнулася і на мить постояла у дверях будинку, зчищаючи сніг зі своїх черевиків. — Їх треба попередити, Ніку. Було б несправедливо не сказати їм про це.


— Вони не повірять тобі, — відповів я. «Я думаю, вони вже не вірять своїм очам. Вони не зрозуміють, що на них чекає попереду».


'Це не чесно!' — повторила вона рвучко. «Тисячі людей помруть від голоду та холоду!»


Я схопив її за руку, ніби хотів провести коридором. Я влаштував її власний автоматичний пістолет спрямованим на неї. - Добре сказано, - сказав я. «Це, безумовно, частина драматургії, яку вас навчають у КДБ. Ти теж можеш плакати по команді?


"Як підло говорити такі речі!" — зітхнула вона зі щирим обуренням. Це було майже так, ніби сльози обернулися на її очі. «Ми з різних боків, це правда. Але люди, які страждатимуть і вмиратимуть заради полковника Зембли, не на одному боці. Вони намагаються жити як можуть! Нік, ти настільки впертий, що втратив будь-яке почуття людяності?


— Я якось звільнив в'язня з вашого володимирського табору Десятка під Потьмою. Я дуже добре знаю вашу радянську благодійність».


Вона напружилася і стиснула губи. Ми були вже близько до перших дверей праворуч. Як би їй не хотілося відповісти на мою глузування, вона мовчала, побоюючись провалити свою засідку. Незважаючи на холод, у повітрі лунав невиразний запах небезпеки і смерті, який я майже відчував.


- Ми тут, - сказала вона. 'Проходь усередину.'


'Після тебе. Я залишаюся позаду тебе. Перший, хто спробує напасти на мене, отримає кулю в спину».


"Нік, я присягаюся..."


- Ти перша, Тамара. Я міцніше стиснув її руку. Мій великий палець натиснув на нерв, поки вона безпорадно не застогнала. "Давай подивимося, яку вечірку ти організувала для мене".


Її рука на дверній ручці затремтіла. «Нік, це не спосіб працювати разом. Будь ласка, приберіть цей револьвер.


"Вперед."


Ми ввійшли. Те, що ми побачили, ніхто з нас не очікував. Це була різанина. Один чоловік розпростерся на землі. Інший безвільно сидів у кріслі, спокійно склавши руки на колінах. В обох було перерізано горло від вуха до вуха. Темна застигла кров утворила на підлозі велику калюжу. Вона лилася на груди чоловіка і капала з стільця. Стіни були забризкані кров'ю, що спочатку бризнула з сонних артерій.


'Мамо моя дорога,' - Тамара схилила голову, і її вирвало.


Якби мій шлунок не був таким порожнім, мене теж знудило б. Тепер мій шлунок стиснувся в горлі, але мені вдалося впоратися з собою. Я вивчав решту кімнати. Все було перевернуто з ніг на голову. Ящики були спустошені, чохли на кріслах зірвані, а сучасний транзисторний трансівер, на який я розраховував, виявився марним. Я повернувся до Тамари. Вона вибухнула сухими риданнями. Я вдарив її долонею по щоці, не дуже, але чутливо.


— Припини, — сказав я. "Давай... ."


— О… о, Боже мій. Її очі знову проясніли, але вона стояла на ногах, тремтячи, як кошеня.


"Твої люди?"


- Д-так. Мігель і... і Дієго у кріслі. Як ...?


«Напевно, їх застали зненацька. Їх тримали під дулом пістолета і вбивали ножем, щоб було якнайменше шуму».


Я зітхнув. Мій голос був похмурим: «Схоже, у доктора Мендоси таки немає матері».


'Як?'


"Мабуть, він був дуже зайнятий після того, як я пішов від нього", - пояснив я. - Він дзвонив тобі з приводу мене. І тримаю парі, що тоді він повідомив про вас людям Зембли в Принцапольці.


«Звичайно! Він зрадив нас обох! Її обличчя було спотворене гнівом та ненавистю. "Ми повинні повернутися і розібратися з ним".


— Гарна ідея, але лишимо це на потім. Ми маємо вибратися звідси».


"Сподіваюся, вбивці повернуться і знайдуть нас тут".


«Прибережи свою помсту для кращої нагоди, Тамара. Ми повинні заглушити ці канали, а вони розкидані ще трьома країнами. Тут, у Принцопільці, ми нічого не можемо зробити.


- Так, так, я розумію. Вона глянула на мене відсутнім поглядом. - Вибач, Нік. Я намагалася заманити тебе в пастку, щоб витягти з тебе все, що ти знав.


"Не турбуйтесь про це. Ти ніколи не обманювала мене своєю грою. Ваш загін командос пішов, а ваші товариші мертві. Схоже, зараз нам справді треба працювати разом, але тоді нам треба довіряти одне одному. Ти хочеш цього?'


Вона кивнула головою. "Тепер залишилися тільки ми".


'Ось так.' Я повернув їй пістолет Макарова. Мені було цікаво, що Хоук сказав би про роботу з російським агентом. Я не мав особливого вибору, але це могло створити непотрібні проблеми. Довелося якнайшвидше зв'язатися зі штабом АХ і пояснити справу. Але найголовніше спочатку. Я пішов у маленьку кімнату, де лежали два тіла, і запитав: «Чи є одяг, який мені підходить?»


'Нік


Я повільно обернувся, збираючись із силами. Тамара махнула на мене великим автоматичним револьвером, наче не знала, що робити. Вона знову кивнула і сунула пістолет у кишеню. «Коричнева валіза. Він належить Мігелю, і він приблизно такого ж зросту, як ти. Він був таким, я маю на увазі.


"Велика дівчинка", - посміхнувся я, кидаючи їй магазин, який вийняв з пістолета, перш ніж передати їй. Вона пройшла випробування. Вона почервоніла до шиї, але нічого не сказала.


Мігель виявився нижчим за мене зростом і товщі. Тим не менш, я знайшов дещо під сорочками, товстий вовняний светр, штани з камвольної вовни та пару товстих шкарпеток, які сиділи непогано. Я надів усе, щоб бути добре захищеним від холоду, снігу та льоду. Найкращим сюрпризом стала пара шкіряних черевиків, які були досить великими, тож не жали, незважаючи на зайві шкарпетки.


— У вас є ще якісь приймачі, крім цієї купи мотлоху?


Я спитав про це Тамару, поки одягався. — Ні, — була бентежна відповідь. "Це було єдине, що в нас було".


— Ось проблема, — прогарчав я. «Я сподівався, що ми зможемо покликати на допомогу. Патрульний катер чекає на мене в морі.


— А у нас там рибальський траулер. У когось із вас тут немає радіо?


'Я боюся, ні. Інакше я використав би його. Ті небагато людей, що у нас тут є, сумнівні, як і доктор Мендоса. Я не думаю, що він має щось краще, ніж кварцовий передавач. Нам доведеться вкрасти човен із гавані. Сподіватимемося, що ми впораємося з цим до того, як буря занесе нас.


— Ми могли б сісти на літак, — недбало сказала вона.


Я одягнув черевики і затупав із кімнати. «Літак? Який літак?


«Сессна 150, на якій я прилетіла з Мехіко з Дієго. Група підтримки прибула із траулером. Вона підкинула магазин у повітря, знову зловила його і пустотливо засміялася. "Звичайно, якщо не довіряти жінкам-пілотам..."


— Ти привела його сюди, чи не так? Якщо ви піднімете його в повітря в цей шторм, леді, я ніколи більше не критикуватиму жінок за кермом.


Вона засміялася глибоким гортанним звуком; щедра, зі світлою посмішкою, між чоловіком та жінкою, а не між агентами. Вона знову стала серйозною. «Літак знаходиться на твердій ділянці пляжу на північ від села. Я міцно прив'язала його на випадок, якщо ми не дістанемося Зембли вчасно і погода зміниться. Тож ми привезли й теплі речі. Я рада, що ми прийняли цю обережність. Але коли Карибське море...


Їй не треба було закінчувати фразу. Я легко міг собі уявити, як надувані вітром хвилі обрушуються на маленький літак, розбивають шасі і здавлюють його, немов це картонна коробка. Ми негайно покинули будинок. Я тільки встиг схопити кожушок Мігеля з гачка на задньому боці дверей. Тамара була жінкою з широкою душею і швидко звикала до всього. Вона могла змусити себе дивитися на двох мерців безпристрасно. Більше вона про це не говорила. Вони були мертві і краще їх забути. Щось мало бути зроблено, що могло б ні до чого не привести і навіть призвести до її власної жорстокої смерті. Пізніше, коли все закінчиться, вона може оплакати їх. Мені спало на думку, що коли справа дійде до бійки, але вона, як і раніше, була моїм ворогом. Я не хотів би її вбивати.


Вулиця Ноєва була порожня як ніколи. Добрі громадяни Принцапольці були вражені крижаною бурею, в якій вони нічого не розуміли. Ми трималися близько до стічної канави на одній стороні вулиці. Тамара автоматично присунулася до мене, немов шукаючи захисту та втіхи.


«У квартирі була їжа. Тобі щось було потрібно.


- Дивно, - сказав я. "У мене там раптово зник апетит".


«Можливо, в літаку є ще щось».


Ми звернули на Калле Монтенегро, назад до міської площі повз будинок доктора Мендоси. Нічого не було видно. Нічого не ворушилось, але стояла дивна тиша. Це налякало мене. Я уважно прислухався. І знову мій багаторічний досвід загострив інстинкти, які наказали мені, що щось не так. Я легко опускав ноги, обережно. Тамара тихо йшла поряд зі мною.


Ми пройшли повз будинок Мендоси, коли вона заговорила. — Дієго був добрим хлопцем, — задумливо сказала вона. — Мігель справді був братом лікаря, якщо вас це втішить.


Ми підійшли до грубо збитого візка для віслюків, який стояв на дишлах прямо перед стайнею. я глянув на стайню. Тепер двері були відчинені. Було зовсім темно.


Майже сердито я прошепотів: "Ми в пастці". Перш ніж Тамара встигла зреагувати, з темряви стайні вистрілила тисяча рушниць. Насправді їх було лише близько десяти, але це надто багато, коли йдеться про тебе. Я почував себе як глиняний голуб, у якого стріляють з усіх боків.


Я закричав і штовхнув Тамару ліктем. Я вистрілив у відповідь із старовинного револьвера Мендоси. Занадто поспішно. Я сумнівався, що в когось потрапив. У нас вистрілили знову, червоний спалах зі стайні. Я знову вистрілив. Повз нас промайнуло ще більше свинцю. Ми наблизилися до воза і кинулися за цю сумнівну барикаду.


'Нік.' Тамара схопила мене за руку. «Вони оточили нас!»


— Нема рації панікувати, — прошепотів я у відповідь. Я нахилився так низько, як тільки міг заглянути під візок. — Десять до одного, це ті самі виродки, які вбили ваших людей. Вони не збираються брати полонених. Нам доведеться боротися.


Залп за залпом врізався у старі дерев'яні борти воза. Кулі розбивали товсті дошки і рикошетили в сніг, що ще падав. Схоже, вони мали багато боєприпасів. У нас було не більше, ніж було у наших револьверах. Мені не треба було вказувати Тамарі на наше скрутне становище. Вона стріляла лише зрідка, коли могла прицілитися на спалах вогню. Один із її пострілів потрапив. Раптовий крик і брязкіт падаючого пістолета. Темношкірий чоловік у селянському одязі вийшов, пританцьовуючи, ніби роблячи пірует, зчепивши руки на закривавленому обличчі. Тамара не почала витрачати на це ще одну кулю. Чоловік закричав. Потім один із його друзів у стайні застрелив його. Він упав головою у сніг.


— У нас майже скінчилися боєприпаси, — зітхнула Тамара.


Знаряддя розстрільної команди продовжували стріляти. Прокляття! Якби тільки був спосіб підірвати їх, і таке інше! Це дало мені ідею. "Швидше, - наказав я, - допоможіть мені витягти цей дерев'яний штифт зі маточини і зняти колесо!" Прикладом пістолета Мендоси витяг з осі саморобний клин. Разом ми відкрутили дерев'яне колесо. Воно зі скрипом відірвалося. Віз упав на одну вісь, а інший бік піднявся. Так у нас було найкраще покриття.


«Дайте мені один із твоїх мандаринів».


Тамара дивилася на мене. «Мандарини? Я... я не розумію, що ви маєте на увазі.


Свинець літав довкола нас, наче ми були в осиному гнізді. Часу пояснення не було. «Прокляття!» – різко сказав я. — Ті мандарини, які ти несеш, виглядають справжніми, але я не гірше за тебе знаю, що це замасковані гранати. Англійці також використали їх у війні проти Гітлера. І мені здається, що ваші сигарети насправді запальні бомби сповільненої дії. чорт забирай у АХ ми теж знаємо такі фокуси. Сьогодні чи завтра я можу розповісти вам про штучних собак з латексу, яких ми пускаємо каналами, щоб підривати замки. Ну давай же!


Вона полізла в одну з кишень пальто і простягла мені чудово замасковану вибухівку.


"Стебло - це запалення", - сказала вона. «Чим коротше ви його зламаєте, тим швидше буде вибух».


Я засунув фальшивий мандарин у отвір для осі у колесі. «А тепер давайте виженемо цих щурів із гнізда!» Я відкотив колесо у бік воза.


"Дайте мені прикриття".


«У мене залишилося лише три постріли».


«Вони не чинитимуть опір, коли це станеться», — пообіцяв я. Тамара почала стріляти. Я встав і штовхнув колесо. Він покотилося вулицею крізь сніг, перестрибнуло через канавку з іншого боку вулиці і, хитаючись, покотилося прямо до темної стайні. На мить запанувала мертва тиша. Дев'ять снайперів, що залишилися, явно дивувалися, що відбувається. Якщо нам пощастить, вони зараз будуть навколо колеса.


Потім граната вибухнула. Зсередини стайні пролунав оглушливий гуркіт. Двері знялися з петель і попливли через вулицю. Небо затремтіло яскравими фарбами, за якими пішла сліпуча білизна. Мови вогню вирвалися з розбитого дверного отвору. Через кілька секунд стайня перетворилася на палаюче пекло.


Через візок я прошепотів: — Це була не просто граната. Одночасно це була й запальна бомба!


Вона філософськи знизала плечима. «Найголовніше, щоб ти виконував свою роботу, не вмираючи сам, як герой».


Разом ми побігли вулицею через руїни стайні. Якось Тамара мало не послизнулася на замерзлому снігу. Вона оговталася і почервоніла від збентеження. Крім того, вона не відставала від мене. Ми дійшли до кута Калле Монтенегро і перетнули білу рівнину площі.


Тепер настала черга Тамари йти попереду. Вона знала, де «Сессна-150», а я ні. Я молився, щоб ми дісталися літака без подальших труднощів.


Розділ 7


Дивно, але далі не було труднощів. Принаймні не з тих, що ходять на двох ногах. Погода, здавалося, загнала навіть фанатиків Зембли до будинків у пошуках притулку та тепла.


Сніг пішов сильніше. Сильні пориви вітру мало не збили нас із ніг. Крижане повітря стиснуло мої легені і завдало біль очам. Мої пальці були наче кубики льоду. Я був без рукавичок. Карибське море здіймалося і вирувало: біла піна на чорній воді. Буря йшла із заходу, з низини. Внаслідок цього низька берегова лінія не опинилася під водою. Після більш ніж вартового важкого переходу по пляжу Москіто-Коста ми дісталися до літака онімілі від холоду.


Тамара пристебнулася на лівому сидінні.


Увімкни опалення, — сказав я, стукаючи зубами. Вона запустила двигун, швидко провела перевірки та збільшила швидкість, щоб перевірити мотор. "Це перший раз, коли мені довелося включати антиобмерзання для зльоту", - сказала вона. Вона пильно дивилася на засніжений пляж. 'Почекай. Ми могли б витримати кілька ударів вітру.


Вона відпустила гальма і повільно штовхнула газ уперед. «Сессна» тремтіла і тремтіла під натиском вітру, піни та снігу. Ми керували широкою смугою вулканічних порід і гальки, іноді буксуючи на крижинках. Голову літака ніяк не можна було спрямувати на вітер. Він дув з усіх боків. Тамара натиснула на газ до упору. Декілька ударів, подумав я про себе, все гаразд! У мене була ліцензія CLV - Повітряний транспорт. Це давало мені ті самі права, як і звичайна комерційна ліцензія. Тільки вимоги були вищими. Від пілота потрібні вищі льотні навички та відмінна фізична підготовка. В основному вона є у комерційних та професійних пілотів. Я добре обізнаний з еволюцією літальних апаратів з того часу, як Ікар вперше покрив себе воском і пір'ям. Але тепер, коли ми збиралися кинути виклик цій бурхливій бурі, маючи не більше ніж сірникову коробку з розмахом крил близько 12 метрів, я подумав, як ми зможемо злетіти.


Ми пурхали берегом, поки не досягли злітної швидкості. Для Cessna 150 це близько 90 кілометрів на годину. Ми вирвалися на волю і підстрибнули у повітря. Це була моторошна сенсація. Я бачив, що Тамара зовсім незадоволена своїм злетом. Закусивши нижню губу, вона поводилася з румпелем і педалями, як органіст, що грає «Вихід гладіатора» у стилі бугі-вугі. Тамара поетапно піднімалася літаком на висоту 2000 футів. На цій висоті вона продовжувала літати. Вона спокійно потягла газ, поки тахометр не показав 2300 обертів на хвилину.


- Ти природжений пілот, - сказав я.


"Там, звідки я родом, така погода щороку протягом шести місяців", - відповіла вона. 'Куди ми летимо?'


— Ти знаєш, що це вперше, коли маю час турбуватися про це? Я відкрив сумку і почав переглядати паспорти та документи. Тим часом я пояснив, як я їх придбав і кому вони належать. Власником сумки була сеньйора Ана Мохада, вдова, яка мешкає в готелі Vacaciones у Пунтаренасі, Коста-Ріці. У вільному перекладі вона мешкала в пансіонаті і працювала там економкою. Принаймні якщо б ми могли перевірити її документи. Я запитував, наскільки вони були реальними, коли я перевіряв наступний набір документів.


Ім'я цієї лисої голови було Тонічі Карпо. Вважалося, що він був робітником у Поленсії, Гондурас. Інший чоловік, Рамон Батук, жив на острові Ісла де Сангре, Панама. Він був відомий як торговець мереживом. Ісла де Сангре – «Кривавий острів». Тамара здригнулася, коли я прочитав їй список. "Мені здається, це непридатне місце для продавця мережив".


"Ну, коли у вас є сотні маленьких островів, таких як Панама, ви іноді отримуєте божевільні назви". Я ще раз перевірив усе, складаючи папери назад у сумку. Нам залишалося зовсім небагато. «У Гондурас, – вирішив я.


Вона нахилила літак на захід-північний захід. Ми летіли назад углиб країни над Нікарагуа. Ще сто п'ятдесят кілометрів, і ми були б над Гондурасом. Видимість була нульовою. Зовні був повний вир, заплутана біла каша. Тамара оглянула всі прилади, магнітний компас та використала свою практичну інтуїцію. Деякий час робота була дуже інтенсивною. У відносно спокійний час Тамара запитально обернулася до мене.


— Поленсія, Гондурасе? Звідки цей хлопець із Карпо?


'Породом звідти. Так. Ти знаєш де це?'


'Ніколи про це не чула. Єдине місце, яке видається мені знайомим, це Пунтаренас. Схоже, це перспективний туристичний курорт у затоці Нікойя».


Це добре поєднується з такою назвою, як Hotel Vacaciones. Вони мали бути трохи оригінальнішими. Вони можуть багато чого навчитися у Панами з її красивими назвами островів».


- У сумці поруч з тобою лежать карти, Нік. Подивися, чи зможеш знайти карту Гондурасу. Тоді я зможу зорієнтуватись.


У вказаному нею місці лежали карти. Насправді цілі стопки карток. Більше, ніж я бачив на приватних літаках, з якими мені доводилося стикатися. WLK's World Aviation Maps - для кожної частини Центральної та Південної Америки, докладні карти, отримані від приватних агентств, та добре вивчений Довідник льотчика FAA для Сполучених Штатів.


Я знайшов мапу, яку шукав. - А ось і Поленсія. Судячи з розмірів, це село, що складається з двох чоловік та курки. Він лежить між столицею Тегусігальпою та тритисячником Ель-Пікачо. Хм, як добре ти приземляєшся на козлячих стежках?


— Ми приземлимось у Тегусігальпі, якщо ви не заперечуєте. Думаю, це єдиний аеропорт Гондурасу. У будь-якому випадку він буде найближчим до Поленсії.


Я дав їй координати та поклав карти назад. Вона ввімкнула радіо, сподіваючись зловити маяк. Динамік лише видавав якийсь статичний тріск. Нічого розумного з цього зробити не можна було. Стрілка радіокомпаса повільно поверталася. Мені не здалося правдоподібним, що всі станції було відключено від ефіру. Вони просто не були чутні, і причина могла бути лише одна. Сигналам заважала зміна погоди полковника Зембли. Лише несприятливі умови не могли викликати відмову такого масштабу. Розмірковуючи над цим, я також зрозумів, що ми в Принцопільці ніколи не змогли б покликати на допомогу радіо. Ми справді були зовсім одні. Більше, ніж я спочатку побоювався. Я сказав це Тамарі. - Вона відповіла похмурим поглядом. Її губи були блідими.


- Іронія долі, - сказав я, - у тому, що Зембла хотів донести свої вимоги до всього світу по радіо. Можливо, він мав намір зробити це десь за межами цього бардаку, але я в цьому сумніваюся. Я не думаю, що він повністю усвідомлював, у що вплутується. Я думаю, що його величезне его трохи затуманило його розрахунки. Це часто трапляється з диктаторами, які страждають на манію величі. Зрештою, він не був таким розумним.


- Ні, він був надто розумним, Нік. Тамара знову затулила рота і зосередилася на своїх інструментах. Це мало мало спільного з польотом. Слідкуйте за руками та при необхідності виправте. Це все. «Сессна», здіймаючись і крутячись, пробивалася крізь вихори повітря. Тамара була схожа на індичку, що стрибає на дикого коня. Вона літала разом із літаком. Її руки та ноги впевнено та швидко реагували на кожен рух пристрою. Вона летіла добре, навіть страшенно добре. Єдиним недоліком польоту наосліп є те, що ви не бачите гору, яка може вимальовуватися перед вами.


"Чому Polencia, Нік?" - Запитала вона через деякий час.


«Чому ми йдемо туди? Тому що це на північ від Prinzapolca, а два інші на південь. Буря посилиться, і я вирішив, що нам краще спочатку взятися за найдовшу ділянку, а потім за коротку.


'Я так і думала. Але я мала на увазі, як ви можете бути впевнені, що там є передавач? Карпо, Батук і Сеньйора Мохада міг прийти звідки завгодно і звідки завгодно. Вони могли використати фальшиві документи.


— Ви повинні це знати, — посміхнувся я, — сеньйорита Росіта з Манагуа.


— Не смійся з мене, Нік. А тепер серйозно!


Я зітхнув. «Є чотири причини. По-перше, у мене є не лише їхні паспорти, а й їхні національні посвідчення особи. Ви не гірше за мене знаєте, що з підробленим паспортом можна легко в'їхати в іншу країну. Але спробуйте пожити у своїй країні з фальшивим посвідченням особи. Це особливо важко. Особливо у Латинській Америці. Поліція любить перевіряти. По-друге, кожен із цих хлопців контролював передавач. Отже, вони мали жити неподалік його установки. По-третє, я не розумію, навіщо Земблі використати фальшиві документи. Це не без ризику. Ні, я думаю, що ці місця відповідають дійсності.


- А четверта причина?


Я знизав плечима. «У нас немає нічого кращого».


Я розумію. Тоді ми зробимо це. Вона підібгала губи. Я помітив, що це була її звичка, коли вона щось турбувала. Потім її обличчя просвітліло. - За стільцем кошик, Нік. Дієго був дуже голодний, коли готувався до подорожі, і, можливо, в ній ще щось є.


Я знайшов кошик, один із тих плетених мексиканських сумок для покупок. Дійсно, Дієго не так багато залишив. У пляшці ще залишалася пляшка дешевого червоного вина і залишилося дещо тако, а також хамон та тостадастапас. Вони були холодні, але все одно були смачними. Тостади були все ще хрусткими та наповненими всілякими смаколиками, у тому числі зеленим перцем, який був досить гарячим, щоб обпалити ваші нутрощі.


Одним ковтком я спустошив пляшку, щоб загасити вогонь. Я поставив кошик назад і розслабився у кріслі. Тепле вино, опалення літака та повний шлунок викликали в мене сонливість. Я намагався тримати очі розплющеними. Але не протримався довго. «Цесна» гойдалася і гойдалася. Для моїх вух звук двигуна був пульсуючим, сонним гуркотом.


Я прокинувся повільно. Чорнота без сновидінь, в яку я поринув, поступово перетворилася на похмуро-сіру реальність. Я відчув пульсуючий біль у пораненому плечі. Мої м'язи звело, тому що я занадто довго сидів в тому самому положенні. Ще не зовсім прокинувшись, я розплющив очі. Спочатку я думав, що все ще перебуваю в човні і відпливаю від храму. Я дивився у величезну сіру нескінченність. Мені знадобилося кілька секунд, щоб зрозуміти, що мене мотає туди-сюди в літаку. Я лежав, притулившись головою до дверей, і дивився у вікно на Гондурас. Все було засипане снігом. Я повернув голову до Тамари і позіхнув.


'Спав добре?'


— Розумно, якщо зважити на обставини. Де ми?'


«Майже в Тегусігальпі. Приземляємося за п'ятнадцять хвилин. Вам ніхто ніколи не казав, що ви хропете?


"Тільки якби я міг відповісти на комплімент", - посміхнувся я. — Є ще щось по радіо?


Вона похитала головою. — У мене таке враження, що всі канали просто відключені. Мені здається, що Зембла несе повну відповідальність за це мовчання.


— У такому разі, — сказав я, не сміяючись, — вони, мабуть, евакуювали місто. Уряд залежить від засобів зв'язку, особливо у скрутні часи, поки не настане справжній кінець».


"Ці бідні люди, - прошепотіла вона, - ця бідна, нещасна людина і..."


Через десять хвилин ми побачили темну масу, що рухалася під нами. Ми пролетіли над столицею Гондурасу. Я відчув раптовий страх. Тегусігальпа має бути яскравою плямою в цій сірій каші. Ми повинні побачити мерехтіння вогнів або хоча б їхнє відображення у снігу. Тегусігальпі майже чотири століття. Це місто, яке пишається своїм університетом та собором вісімнадцятого століття, яке видно здалеку з його куполом та двома вежами.


Тегусігальпа з її двома сотнями тисяч мешканців, здавалося, більше не існувала.


Тамара опустила літак крізь бурхливу бурю. «Аеропорт знаходиться на південь від міста, досить високо, майже 3000 футів. Затягніть пояс. Це буде жорстка посадка, якщо я втрачу видимість».


"Переконавшись, що ти зможеш знову злетіти найближчим часом", - попередив я її. «Можливо, на нас чекає вітальний комітет».


- Що ти маєш на увазі, Нік?


«Ми не знаємо, що сталося з того часу, як ми залишили Принцопольцю. Тегусігальпа може бути майже безлюдною. Але вони також можуть перебувати на воєнному стані. А якщо це так, то солдати можуть обстріляти чужий літак. Є й інша нагода. Якщо Зембла добре подбав про свої зв'язки з громадськістю, засоби зв'язку та транспорту цілком могли опинитися в руках його спільників. Шторм може бути сигналом до завдання удару зараз, коли країна паралізована. Сумніваюсь, але ми ні в чому не можемо бути певні. Тамара стурбовано глянула на мене. Вона облетіла околицю міста. Поки я спав, вона почала літати набагато вище за початкову висоту 2000 футів. Вона знизилася на кілька сотень футів і повернула літак у широкий віраж. Тегусігальпа стала ясно видно і зникла зліва, коли ми летіли над сільською місцевістю.


Гондурас дуже схожий на Нікарагуа. Крім вузьких прибережних смуг, це гірська країна. Сільське господарство є основним джерелом засобів для існування, але більшість землі ще не оброблена. Як і Нікарагуа, тепер він виглядав як безплідний арктичний ландшафт. Темні хмари, вагітні снігом, висіли навколо уявної гірської вершини на висоті чотирьох-п'яти тисяч метрів.


Мій пілот, здавалося, знав траєкторію польоту. Цілком можливо, що вона приземлялася тут раніше. Вона знову дала машині повернути, скинула швидкість приблизно до тисячі обертів за хвилину і ввімкнула вогні. Повільно вона понизила літак. На одну тривожну мить я подумав, що вона хоче, щоб ми приземлилися посеред гайка. Потім ми закінчили спуск. У променях наших посадкових вогнів маячила бетонна злітно-посадкова смуга аеропорту Тегусігальпи. Вітер і сніг хлипали літак. Видимість не сягала набагато далі гвинтів. Невиразно я міг бачити прямо перед собою масивні форми диспетчерської вежі та ангари. Мені було цікаво, хто чекав на нас у цих будівлях. Якщо хтось там був.


Ми вдарилися об землю, підстрибнули, знову вдарилися об землю і нас занесло. Тамара відновила контроль над літаком і ми покотилися до вежі. Ми проїхали повз пару старих «Мустангів» P-51, реліквій війни, DC-4 та групи списаних F-5. Комерційних літаків не було видно. В ангарах, диспетчерській вежі та залі прибуття було темно; не було жодних ознак життя. Моя підозра, що місто було евакуйовано, стало сильнішим, ніж будь-коли. Звичайно, також можливо, що були евакуйовані лише передмістя. Населення можна було зібрати до табору у центрі міста, щоб дочекатися закінчення цього незрозумілого лиха. З іншого боку, це могла бути й одна велика засідка. Тамара гостро усвідомлювала потенційну небезпеку. Коли ми наблизилися до зали прильоту, вона вимкнула посадкові вогні, різко загальмувала та розгорнула «Сесну» на 180 градусів. В екстреній ситуації у нас тепер було достатньо місця, щоб знову швидко злетіти. Ніхто не вийшов привітати нас. У тіні будівлі, схоже, теж ніхто не ховався. Тамара завела двигун і уважно визирнула назовні.


Я спитав її. — Ви щось бачите?


'Ні. Почекаємо!


Відчинилися двері і вибіг чоловік. Він хитався, ковзав, хитався і біг так швидко, як міг. Я не впізнав його. У будь-якому випадку він не був солдатом і був беззбройний. Він пірнув у ангар. Ми почули слабкий звук автомобіля, який завівся та поїхав на повній швидкості. Ми зачекали кілька хвилин, але більше нічого не сталося.


«Мабуть, мародер, — сказав я, — та ще й п'яниця». Я боровся із дверима. Крижаний холодний вітер був жахом після затишного тепла літака. — Чекай, — крикнув я Тамарі. - Я збираюся подивитися. Я підбіг до дверей, з яких вийшов чоловік. Пістолет Мендоси з однією кулею у моїй руці, готовий до пострілу. Всередині було майже надто темно, щоб щось розгледіти. Я обмацав стіну і знайшов вимикач і увімкнув його. Нічого такого. Я скуштував ще кілька разів. Я різко перестав слухати. Вітер вив зовні. Папір задуло у великі вікна.


З іншого боку великого мармурового залу очікування стояла низка квиткових кас. Я підійшов до найближчої стійки і кинув запитальний погляд за неї. Я оглянув кабінети та туалети. Аеропорт був безлюдний. Я повернувся до стійки і скуштував телефон на столі. Мене не здивувало, що лінія не працювала. Ззаду почулися легкі човгаючі кроки. Повернувшись навколо осі, я впустив телефон і підняв пістолет.


То була Тамара. Їй не треба було говорити мені, що вона нервує. Її круглі очі були розміром із блюдця. Вона була мертвенно-біла. «Я не могла більше терпіти це там, – сказала вона.


— Тут не набагато краще. Я вказав на слухавку, що висіла поруч зі столом. "Тут нікого немає. Телефон та світло теж більше не працюють.


- І що нам тепер робити?


"Поленсія".


Вона нервово схопила мене за рукав. — Давай спочатку поїдемо до Тегусігальпи, Ніку. Зрештою, місто не може бути повністю евакуйовано. Не за такий короткий час. Має бути хтось, хто може нам допомогти. Поліція чи армія.


— Я хотів би, дитино, але не можу. Ми маємо спочатку знайти когось, щоб пояснити це питання. І якщо ми знайдемо когось такого, то питання лише в тому, чи вони повірять нам. Ми іноземці без паспорта чи візи. Ні, вони хотіли б думати, що ми були причиною цього».


— Але ж ми не можемо зупинити Земблу. Тільки ми вдвох.


Я погладив руку, яка тримала мою руку. — Сперечаємося?..


Розділ 8


За годину ми виїхали з Тугусігальпи на вкраденому військовому «лендровері» до села Поленсія.


Нам пощастило знайти щось, що їхало в пустельному аеропорту. Ровер стояв у маленькому поліцейському гаражі аеропорту поряд із старими пропелерними літаками. Машину підняли на домкраті та зняли праве переднє колесо. Щойно влада Гондурасу вирішила діяти, очевидно, виникла загальна паніка. Ровер просто залишився позаду. Він був іржавий, з вітром, що тріснуло, склом і пом'ятими гратами радіатора. Але що важливіше, він був повністю закритий. На цій висоті, а також вище в горах, куди ми мали йти, є таке поняття, як зима. Звичайно, ніщо в порівнянні з нинішніми обставинами, але те, що мешканці Гондурасу використовували закриті автомобілі, мало сенс. Я був вдячний за це.


Я знайшов відповідне колесо у гаражі. Тим часом Тамара копалася у пошуках каністр для заправки бензином зовні біля заправки. Я змінював колесо, коли вона прийшла сказати мені, що насос не працює – немає живлення. На щастя, ми знайшли кілька діжок бензину. Нам вдалося накачати ручним насосом достатньо, щоб заповнити шість каністр та бак всюдихода. Зрештою, високе октанове число, звичайно ж, пропалило б дірку в циліндрах. Питання було лише в тому, наскільки швидко. Зброї в Ровері не було, що не дивно. Ми знайшли моток мотузки та аптечку для надання першої допомоги. Перед від'їздом Тамара змінила пов'язку на моєму плечі. Я був радий, що кровотеча зупинилася і отвори добре зачинилися. Однак не було жодних ліків, щоб зменшити біль, що гризе. Я намагався забути біль. Моє вивчення східної філософії та мої великі заняття йогою повинні допомогти мені в цьому. Дух перемагає матерію – і це працює!


Нарешті дорогою ми помітили, що грубка працює як погано, а глушник тріснув. Кабіну наповнив безперервний гуркіт і запах гару. Я подумав, як іронічно було б, якби отруєння чадним газом змусило нас померти до того, як у нас з'явиться шанс померти більш відповідним чином. Особисто я віддавав перевагу крижаному снігу або розпеченому свинцю.


Я поїхав. Тамара знайшла дорогу по карті, яку вона розвернула на колінах. Маршрут, яким ми йшли, складався з безперервного зигзагу по пагорбах і, нарешті, фінального, страшенно крутого підйому в Поленсію. Сходження на ці вершини не можна вважати чимось видовищним. Вони не особливо круті і не потрапляють у ту ж категорію, що й Альпи чи молодші Скелясті гори. Але тепер нам треба було розтинати засніжені ліси. Сходження по продуваних вітрами перевалах по зледенілих гужових і гірських стежках було небезпечніше, ніж здавалося. Над нами нависли темні хмари. Клапки сірого туману та снігу, місцями перемішані з градом, хлипали всюдихід з усіх боків.


По обидва боки вузької дороги рухалася невелика армія тубільців. Біженці, що залишили свої села та хатини. Вони поплелися під захист Тегусігальпи. Деякі були верхи на конях чи мулах, в інших були вози, але більшість ішли пішки. На них були струмені пончо, вільні бавовняні штани та сандалії. Погано одягнені й нещасні, вони тяглися зі своїми мізерними пожитками на спинах. Якщо вони були прихильниками Зембли, то не показували цього.


Якось я зупинився, щоб пропустити віз. Тамара відчинила бічне вікно. - Як далеко до Поленсії? — спитала вона у метиса. Він сповільнив мить і щільніше закутався в пончо навколо свого замерзлого тіла. «Можливо, година. Дорога погана. Повернися назад, якщо зможеш.


— Ні, ми маємо рухатися далі. Спасибі.'


Чоловік поклав руку на вікно. — Це марно, сеньйорито. Деякі з нас із Поленсії. Люди зі зброєю вигнали нас із наших будинків».


- Солдати?


'Ні. інші. Я не знаю, навіщо їм потрібне було наше маленьке село. Коли ви стикаєтеся зі зброєю, вам краще не ставити запитань і підкорятися».


“Ми будемо обережні. Мучас грасіас, сеньйор. Тамара зачинила вікно. Її обличчя було похмурим, поки ми їхали. - Тепер сумнівів немає, Нік. Ти був правий. Передавач там.


'Так. І ще одне. Зембла вже був там.


Вона глянула на мене гострим поглядом. — Як ти можеш бути так упевнений?


«Я не впевнений, але це відповідає розкладу. Канали не повинні бути дуже великими. Вони були попередньо виготовлені та налаштовані на фіксовану довжину хвилі. Команди відбувалися із храму майя. Зембла встановив їх таємно, без нагляду. Таким чином, жодна держава не стане підозрілою і не відправить солдатів для розслідування її діяльності. Тепер, коли все пішло не так, він мав зробити вибір. Він міг демонтувати свої канали та забути про свою програму, або він міг реалізувати свої плани за будь-яку ціну. І я ще не бачу, щоби цей фанатик здався. Якщо вірити ковалю, це пов'язано з комплексом мученика. Тепер, коли Поленсію окуповано його озброєними бандитами, очевидно, що Зебла вирішив боротися до переможного кінця. Оскільки радіозв'язку немає, я сказав би, що він літає туди-сюди між своїми постами, щоб підтримати своїх людей і командувати ними».


— Ви маєте на увазі, що полковник Зембла тут, у Поленсії?


"Напевно, він знову пішов і залишив вартових".


- Ми не впевнені, Нік.


Я схопився за кермо Ровера, наче за шию Зембли.


"Ні, ми не впевнені".


Ми щосили намагалися знайти шлях нагору. Іноді між групами дерев, чиї гілки зігнулися під незвичайним сніговим навантаженням. Іноді по оповитих туманом гірських хребтах з урвищами з одного боку і сірою порожнечою з іншого. Холод посилився. Крижаний вітер прорізав кабіну, як бритва, і наші зуби стукали, як кастаньєти. Нарешті ми досягли невеликого плато у широкому кінці долини трикутної форми. З іншого боку долини знаходилася Поленсія.


Перед нами простягалася величезна блискуча рівнина. Світло сліпуче відбивалося на незайманому снігу. Саме небо, здавалося, блищало і мерехтіло. Перекидані маси хмар блищали, як ртуть. Долина сяяла білизною і нав'язливо гарна. Витончені крижані бані покривали колись зелену землю. Посередині долини текла річка. Я міг побачити місце, де вона впадала в долину. Горбисті кишені під товстим шаром снігу вказували на пороги. Безліч каскадів, тепер оточених льодом, вказувало більш високе становище. Поленсія була біля підніжжя великого водоспаду. Зазвичай будинки села складалися з бежево-сірого каміння і штукатурки, тепер це була купка старих хатин кольору слонової кістки навколо такої ж білої церкви.


Я знав, що на церковній вежі буде людина на варті. Інші патрулюватимуть вулиці, а дехто сидітиме на крутих схилах навколо долини. Охоронці, яких ми могли бачити, шестеро людей, утворювали темні плями на світлому фоні. Двоє стояли біля імпровізованої блокади, утвореної загородкою з колод на дорозі, що веде до Поленсії. Інші розташувалися приблизно півколом на нашому боці села.


Вони нас ще не бачили. Інакше щось зробили б, — сказала Тамара. "Вони просто стоять там... Або, можливо, вони знають, що ми йдемо, і чекають, не стріляючи, поки ми не підійдемо ближче".


— Що ж, не змушуватимемо їх більше чекати.


— Ми можемо спробувати знищити останнього вартового обхідним рухом. Ми могли б використати його пістолет.


Я не одразу відповів. Я вивчав місцевість та думав. Я спробував вигадати план, який мав пристойні шанси на успіх. Мені це не дуже сподобалося.


— Ні, ми не знаємо їхнього розпорядку, — відповів я через деякий час. — І ми не маємо часу стояти тут і в усьому цьому розбиратися. Крім того, село повністю відкрите. Пробратися туди буде страшенно складно. І навіть якщо це спрацює, ми можемо не знати їхнього розташування. Тоді ми видамо себе. Ні, наш єдиний шанс — завдати удару до того, як вони дізнаються, що ми тут.


- Добре, розкажи мені, як!


Я все переглянув. Потім я взяв моток мотузки із задньої частини машини. — Дай мені пістолет, — сказав я.


'Чому? У ньому залишилося лише три патрони.


'Чудово. Це на два більше, ніж у мене. Ах та, і ще одну гранату, будь ласка.


Вона виглядала сумною, але зробила, як я просив.


'Куди ми йдемо?' — спитала вона, коли я готувався вилізти з Ровера.


- Не ми, а я. Залишайся тут.'


- Нік, ні!


'Так має бути. Тим часом ви можете повернути джип та заправити бак із каністр. Якщо мені це вдасться, може знадобитися швидкий відступ. Якщо я не прийду, то...


'Не говори так.'


— Якщо у мене нічого не вийде, — повторив я, — тоді маєте шанс. Бензину більш ніж достатньо, щоб повернутися до Тегусігальпи.


— Я тебе ненавиджу, — крикнула вона мені навздогін. Я глянув через плече на струнку постать, що сиділа в лендровері. Якби тільки не було так страшенно холодно і ситуація не була такою небезпечною та невідкладною! Тоді мені хотілося б подивитися, чи знає вона теж, що таке кохання. Моє шосте почуття підказувало мені, що мій люб'язний російський агент був досить пристрасним, щоб змусити нас забути, що нам колись було холодно.


Я досяг кінця плато і почав вибиратися на пагорби, що ведуть до стрімкої скелі над долиною. Мені довелося утрамбовувати сніг однією ногою, поки він не став достатньо твердим, щоб витримати мою вагу. Потім інший ногою наступний шматок і так далі. Це було смертельно стомлююче. Крок за кроком я підвівся. Невдовзі я перестав відчувати м'язи ніг через притупування. На дуже крутих ділянках доводилося повзти навколішки. Я ледве підвівся за допомогою рук. Нарешті я досяг верхнього краю урвища. Тепер моя подорож до скелі прямо над Поленсією почалася.


Перша частина була не надто складною. Вона складалася в основному з лабіринту кущів та невеликих дерев, з яких у найдивніших місцях росли безладні гілки. Але потім гущавина цих старих дерев, що продувають вітром, припинилося. Я прийшов у густий ліс. Великі хвойні дерева, дуби та в'язи схилялися під натиском поривів вітру. Гілки рухалися швидко. Це виглядало так, ніби руки гойдалися з боку на бік, щоб зігрітися. Деякі дерева впали під вагою снігу і зламалися із замерзлим стволом. Мені доводилося йти ними чи під ними, більше повзаючи, ніж йдучи.


Незважаючи на сніг, який усе засинав і зрівняв із землею, я побачив, що дерева стоять на пагорбі. Цей пагорб лежав над руслом річки, якраз перед тим місцем, де річка з громовим гуркотом обрушувалась у долину. Там була велика група ялин; темні, вигнуті форми близько одна до одної. Я рушив туди під прикриттям дерев. Тут вітер був меншим, а сніг менш щільним. Я вийшов на берег річки й уважно озирнувся. Вітер стих. Це дозволяло краще контролювати шлях. Сніг навколо мене виглядав мирним та доброзичливим. Мотузка тяжко тиснула на моє поранене плече. Я б із задоволенням перекинув її через інше плече, але мені доводилося тримати праву руку вільною, щоб стріляти.


Я кілька разів потягнув клямку автоматичного пістолета, щоб звільнити його від густої від холоду олії. Я зупинився як укопаний і почав чекати. Я шукав і слухав, чи є хтось поблизу. Ніде не було жодних ознак життя.


Річка — хоч би як її називали — текла під льодом і снігом, як каналізаційна труба. Я сумнівався, що вона замерзає у звичайну зиму. Дерева та чагарники, вирвані бурею з коренем, закріпилися серед скель посередині. Дерева утворили зі снігу грубу греблю, що простяглася від одного берега до іншого.


Я рушив праворуч через неглибоку западину до скелі. Біля водоспаду саме перед тим місцем, де річка впадала в долину, повалилася велика ялина. Він був наполовину на березі, наполовину у річці. Нижні гілки були глибоко під снігом, але коріння все ще виглядало свіжим. Це означало, що дерево було вирване з коренем зовсім недавно.


Я зупинився тут. Я прив'язав один кінець мотузки до дерева. Я обв'язав інший кінець навколо талії. Я перетнув замерзлу річку і попрямував до водоспаду. Іти льодом річки було б легше, але я не хотів бути виявленим. Мій план був простим. До того часу, коли я використовував всю довжину мотузки, я був би досить близько до водоспаду, щоб розгорнути чудово замасковану Тамара гранату і зруйнувати громіздку греблю. Я розраховував на те, що лід, що тільки що утворився, не схопиться повністю. Якби лід лопнув, ця маса, що скупчилася, ринула б униз, як вода з резервуара. Поленсія була просто внизу, в долині. Населення зникло. У місті залишилися лише люди Зембли та передавач.


Це було небезпечно. Граната могла вибухнути до того, як я дістануся безпечного укриття за деревами. Стіна снігу та льоду з шаленою швидкістю ковзала б по краю. Результат був би смертельним, як зсув. І я не збирався дозволити, щоб мене захлеснув цей вир. Я нічого не знав про налаштування випередження запалення. Мотузка була моєю єдиною надією.


До греблі залишалося ще метрів п'ятнадцять, ще десять. Я пробирався повз гілки та каміння. "Мандаринову бомбу" я тримав в одній руці, автоматичний пістолет - в іншій. Мені здалося, що я чую голоси, але нічого не було видно. Ненадовго. Я підповз ближче, моя голова і моє тіло були такі низькі, як тільки я міг нахилитися. Я майже досяг скелі, коли знову почув звуки. На цей раз помилки не було! Через ялиновий гай пройшли якісь чоловіки. Вони йшли до річки. Їхні голоси луною віддавалися крізь сніг. Я чув, про що вони говорили. «Тут сліди, я ж казав, мені здалося, що я побачив щось дивне. Він може бути далеко.


За метр від мене з льоду стирчав шматок колоди. Я пірнув у цей притулок по льоду і опинився в ямі серед шелестіших гілок. Мої переслідувачі, мабуть, почули мене. Я затамував подих, російський пістолет був готовий вистрілити у моїй руці. Я почув інший голос, що кричить іспанською. 'Світу. Ось мотузка. Вона йде через річку.


Я глянув крізь мертві гілки. Я зміг розрізнити чотири фігури, що зупинялися на березі річки. На чоловіках була безформна форма з емблемою, яку я бачив у храмі. Їхні кулаки в рукавичках чіплялися за гвинтівки, коли вони пильно дивилися на кригу. Дув легкий вітерець, від якого їхня уніформа прилипала до тіла. "Такий же морозний, як і твоя сестра", - сказав третій, посміхнувшись. 'Вітаю!' — відповів другий чоловік непристойним жестом. — Візьми мотузку, Хосе. Подивимося, чи ти добрий рибалка.


Я потягся до мотузки навколо талії і розв'язав її. Я не хотів тричі стріляти у чотирьох хлопців. Я кинув мотузку і дивився, як вона звивається у льоду. Я несвідомо підняв ліву руку, що з бомбою Тамари. Краплі поту раптово виступили у мене на лобі. Я недовірливо дивився на гранату. Я випадково зламав трубку запалювання на три чверті шляху вгору. Імовірно, це сталося, коли я пірнув у укриття. Три чверті чого? Снаряд був зведений і міг вибухнути будь-якої миті — але коли? Я сів за деревом, що впало, гадаючи, чи не вибухне раптом граната прямо мені в обличчя. Раптом я почув: «Ойє друзі! Слідами омбре. Там хтось сидить біля річки!


Четверо чоловіків пішли просто на мене. Один схилив голову, щоб вивчити сліди. Усі вони тримали гвинтівки у руках, готові стріляти. Я обережно спрямував пістолет Тамари на лідера четвірки. Він був лише за двадцять ярдів, коли я вистрілив один раз. Я бачив, як чоловік схопився за живіт і впав навколішки. Я залишив мандаринову бомбу на розвилці гілки. Один з трійці, що залишилася, послизнувся і впав плазом на лід. Двоє інших негайно відкрили вогонь. Кулі переслідували купи снігу та крижаних уламків, які боляче били мене по обличчю. Я виграв кілька секунд завдяки ефекту несподіванки. Тоді ці хлопці краще цілуватимуться. І я був майже на їхніх прицілах. Вони не могли схибити.


Секунди повністю пройшли, коли граната вибухнула. Вибух ударив мене в спину, як залізний кулак. Я відчув, як лід затремтів під моїми ногами, коли вибух прорвав грубу греблю. Я пролетів у повітрі, знову приземлився і ковзав. На мене обрушилася злива з льоду, снігу та дерева. Я почув крики інших чоловіків, коли гуркіт вибуху затих... а потім крига почала тріскатися зі зловісним гуркотом. Холодна вода під льодом ще не встигла замерзнути. Тепер вона почала швидко текти краєм. Лід стогнав і тремтів під важким тиском; він почав ламатися. Стали видно великі дірки. Крижана маса більше не стримувалась і разом із залишками лісу почала ковзати, як масивна замерзла камбала, через узлісся на вершині міста.


Я спробував підвестися. Лід танцював і гойдався вгору й униз. Я знову впав навколішки. Я навіть не зміг проповзти кілька метрів до берега. Я поглянув на своїх переслідувачів. Людина, яку я підстрелив, зникла. Все, що я бачив, були руки, які відчайдушно хапалися за що завгодно. Він провалився в ущелину у льоду. Інші ковзали і кричали. Я нічого не міг зробити, окрім як чіплятися за гілки дерева. Звільнена річка люто ринула через десятифутовий пролом. Обидва береги були вкриті сильною течією. Один із людей Зембли спробував вибратися з цього вирючого фонтану. Лід піддався. Один крик, і бурхливий потік поглинув його. Двоє чоловіків, що залишилися, вили, як люди віч-на-віч зі смертю. Робити було нічого. Неухильно ми ковзали до скелі. Глиби льоду та рештки дерев плескали нас з усіх боків.


Вершина водоспаду нагадувала гігантський вир. Все оберталося і затягувалося до центру вихору. Мене втягло в нього з жахливим булькаючим звуком. Потім я впав.


Я відчайдушно тягнувся до всього, що могло б сповільнити моє занурення. Я схопився за колоду, знову втратив її, але знову схопив. Багато гілок були обірвані або зламані впритул до ствола. Але гілок та голок було ще достатньо, щоб пом'якшити моє падіння. Шум став гучнішим. Наче запобіжні клапани тисячі парових котлів раптово відкрилися, щоб випустити зайву пару. Сніг і лід ринули в центр Поленсії. Все місто було охоплене крижаною масою, яка злетіла вгору і впала вниз. Я був у центрі цього виру, коли куля увійшла в стовбур дерева прямо біля моїх ніг.


Я дивився широко розплющеними очима на групу чоловіків. Вони були вигнані з міста і розпорошені по рівнині. Тим часом у мене стріляли. Все, що я міг зробити, це стирчати та молитися. Я сподівався, що рухаюся так швидко, що вони не зможуть потрапити до мене. Але й не надто швидко, бо тоді б я зламав би собі шию. Я потрапив у вир вируючої води, каміння та дерев. Куля схльоснула гілку прямо над моїм вухом. Ще одна куля з металевим скреготом зрикошетила від валуна, повз який ми пройшли. Це змусило мене напружитися від страху. Потім річка вдарила по дну долини із силою гарматного ядра. Мене збило з ніг і шпурнуло кудись. У мене врізалися невидимі предмети. Мене поглинули хвилі крижаної води, доки вона не почорніла в мене на очах.


Сильна течія повернула мене на поверхню раніше, ніж я зрозумів, що відбувається. На півдорозі через сплющене і майже повністю зруйноване поселення я вийшов на поверхню. Мене вирвало водою і чорт знає якимось ще лайном. Я намагався плисти. Удар у спину змусив мене впасти. Я не досяг ніякого прогресу. Тому я залишався на місці, щоб тримати голову над водою. Я сподівався, що в такий спосіб також стимулювати мій кровообіг. Ніби я був у Північному Льодовитому океані. У будь-якому випадку, мої шанси на виживання були набагато вище! Навздогін мені послали ще один постріл. Потім я опинився поза межами досяжності біля того, що, мабуть, було церквою Поленсії.


Річка шалено котилася. Кров застигла у моїх жилах. Мої нерви заніміли. Я більше нічого не відчував. Свинцеві гирі, здавалося, були приклеєні до моїх рук та ніг. Я пішов під воду, пробився на поверхню і почав тонути.


'Нік! Нік, почекай...


Голос виходив із туману, звідкись здалеку. Я судорожно махнув рукою. Сильна рука стиснула моє зап'ястя. Я смикав і намагався допомогти. Я боровся з течією. Я боровся із бажанням здатися. Я боровся з майже непереборним бажанням заснути і поринути у найбільше водяне ліжко у світі. Але рука не здавалася і продовжувала тягнути мене. Нарешті я відчув твердий ґрунт. Мене, як і раніше, тягли. Річка закружляла навколо моїх стегон, колін, щиколоток... і тут я вилетів! Я зробив кілька невпевнених кроків і впав.


'Нік. слава Богу.' - Я почув тремтіння в її голосі. Великі сльози навернулися на Тамарові очі. — Слава богу, ти підплив досить близько до берега, щоб тебе могла схопити. З тобою все гаразд?


'Нічого такого.' - Мій голос надломився. Я стомлено похитав головою і дивився на неї. «Приємно, коли жінка дбає про тебе», — подумав я.


Розділ 9


Був вечір, коли ми повернулися на «Цесну» Тамару. На небі не було жодної зірки. Раптова снігова злива засипала дерева і засинала землю, уже вкриту білою тканиною. Було холодно. Кожне дихання завдавало біль. Моє мимовільне плавання накрило мої брови та бороду шаром інею.


Ми були приємно вражені, побачивши туманну смугу матово-жовтого світла над центром Тегусігальпи, столиці Гондурасу. Отже, наше припущення було вірним. Місто дало тепло і дах бездомному і застрягло там населення. Аеропорт і дороги, що ведуть до нього, як і раніше, були безлюдні. Ми лише коротко розглядали можливість виїзду до міста. Але старі аргументи знову виявилися вирішальними. Ми витратили надто багато часу на пошуки потрібних авторитетів. У тому малоймовірному випадку, якщо вони повірять нам, їхня допомога буде сумнівною, а якщо вони нам не повірять, ми будемо у програші. До цього додавалася небезпека, що деякі можуть співпрацювати із Земблою та таємно працювати проти уряду. Без точних даних ми ніколи не дізналися б, з ким маємо справу.


— А яке пояснення ми маємо дати тому, що сталося у Поленсії? Тамара похитала головою. «Нік, це був найдикіший трюк, який я коли-небудь бачила. Якби я не знала краще, я міг би присягнутися, що в тебе була ціла пляшка горілки.


"Я хотів би одну прямо зараз," відповів я, пирхаючи. "До речі, у вас була ідея краще знищити цю установку з нашими обмеженими ресурсами?"


"Ну... ні, не відразу, але я все ж таки думаю..."


"Нудота в понеділок вранці від директора!"


' Що ти хочеш цим сказати, Нік?


'Забудь це. Просто пам'ятайте, що знищено лише одного передавача. Ще два попереду. І ми повинні «зробити це загалом трьома кулями і, звичайно ж, вашими сигаретами».


- Нік, це несправедливо! - сказала вона, надувшись. «З моїми цигарками все гаразд».


"Нічого Смокі не зміг би вилікувати ведмедя", - відповів я. — Хочеш, я запалю цигарку?


— Не зовсім так, — засміялася вона. "Хто такий ведмідь Смокі?"


«Це зайняло б надто багато часу, щоб пояснити це. До речі, я хотів би сигарету прямо зараз з ковтком вашої горілки. Але тільки моєї власної марки із золотим мундштуком.


«Золотий мундштук! Вперед, продовжуй. Для чого це потрібно?


«Це для моєї Т-зони».


«Т-зона?»


'Всемогутній Бог! Тамаро, вас що, у цій академії на Ульянівському проспекті взагалі нічого не вчать? На Манхеттені ти не протягнеш і п'ятнадцяти хвилин.


«Принаймні нас не вчать про Т-зони. Крім того, це звучить непристойно.


У мене на устах було сказати, що це не так. Але потім я згадав розпроданий фільм, який бачив кілька тижнів тому. Вона може мати рацію. Я прочистив горло і прогарчав: "Дай мені печиво".


Вона дала мені печиво. Це було одне з тих печива з сиром та арахісом, які можна знайти у торгових автоматах. Це була єдина їстівна річ, яку ми змогли знайти в безлюдному аеропорту, на межі наших можливостей ми зламали автомат і забрали з собою дюжину пачок. Плитки шоколаду в торговому автоматі по сусідству були зовсім неїстівними навіть після того, як ми їх розморозили. Після нашого рейду я заправив баки «Цесна». Тамара зарулила літак у порожній ангар, подалі від вітру.


Ми досі там. Ми були у Цесні. Двигун працював на неодруженому ходу, а опалення було включене на повну потужність, щоб розморозити нас. Ми жували наші бісквіти. На мені було пальто Тамари, аж поки моє сушилося. Штани та шкарпетки прилипли до мене, як шматок льоду. Ми обшукали будівлі у пошуках ковдр чи сухого одягу. Без результатів. При евакуації аеропорту все корисне, мабуть, було взято із собою. Я подивився на Тамару в м'якому зеленому світлі панелі приладів. Її холоднокровність, стійкість та мужність викликали захоплення. Вона боролася, лаялася і допомагала мені, щоб оживити мене в лендровері. Я був близький до знемоги після того, як ми ухилилися від кількох хлопців, що залишилися, яких Зембла розмістив у нині спустошеній Поленсії. Вона досягла успіху. Усю дорогу назад вона була за кермом. Ми сперечалися про те, чи маю я зняти промоклий одяг і замерзнути на голій дупі або залишитися в ній і скромно перетворитися на льодову брилу. Нарешті ми дійшли компромісу. Я зняв пальто та сорочки і надів її пальто. Решта мало як слід висохнути.


Тепер, коли ми нарешті змогли відпочити спокійно, стало ясно, що Тамара теж закінчується своїми силами. Вона була в бігах протягом двох повних днів та ночей. Її обличчя та поза виражали ознаки втоми. Мені було не набагато краще. Тамара змахнула крихти з колін і облизнула пальці.


'Добре. І куди зараз? Пунтаренас, Коста-Ріка?


'Ні.' - Я похитав головою.


«Але Нік, Панама набагато південніше! Ви не думаєте...


— О, ми спочатку поїдемо до Пунтаренасу, — сказав я, перериваючи її протест, — тільки не зараз… Подивися на себе, Тамара. Ти смертельно втомилася. Я міг би керувати цим літаком замість тебе, але мені не набагато краще. А в таку погоду було б страшенно важко просто залишатися в повітрі. Нам треба трохи відпочити.


— Але в нас немає часу.


— Тоді нам доведеться знайти для цього час, — твердо сказав я. Вона запитливо подивилася на мене, а потім зітхнула. «Ти маєш рацію, Нік, як завжди. Кілька годин сну було б виходом.


Cessna 150 не призначена для сну. Але Тамара приготувала мені ще один сюрприз. Вона мала відкидні сидіння, які в наші дні часто зустрічаються в автомобілях. Складені назад, вони були дещо незграбними ліжками, але на них можна було спати. Їх не було у списку правил обладнання ФАУ, але Тамара не надто переймалася стандартами безпеки США. У цей момент мені теж було байдуже. Ми розтяглися, кожен у своєму кріслі, приблизно за вісім дюймів один від одного. Ми якийсь час лежали мовчки, дивлячись один на одного. Тиша стала гнітючою.


"Ми не можемо просто так залишити двигун працювати всю ніч", - почала вона.


'Ні.'


«Мабуть, тут дуже холодно без опалення».


Ще одна хвилина тиші. Атмосфера була заряджена невисловленими бажаннями та спокусливими думками. "Ми можемо розділити ваше пальто, тоді ми не замерзнемо", - сказав я нарешті.


Так, вона погодилася. Вона встала і вимкнула запалення. Двигун кілька разів кашлянув, а потім затих. Раптова тиша охопила нас. Тамара вагалася... Вона повільно лягла поряд зі мною на моє вузьке сидіння. Повернувшись обличчям до мене, вона витяглася на весь зріст. Я розкрив пальто і загорнув нас у нього. Я притис її тіло до себе. Її круглі високі груди здавались замороженими яблуками на моїх голих грудях, коли вона автоматично притулилася до мене. Наші стегна зіткнулися. Тремтіння пробігло по ній. І це було не від холоду.


Я не хотів лякати чи завдавати їй болю. Вона потрібна мені для багатьох інших справ. Раптом стати її коханцем було надто ризиковано. Але більше не міг контролювати свої руки. Повільно і нестримно вони ковзали до її тонкої талії та під вовняний светр. Мої пальці ніжно ковзнули її напруженим плоским животом. Я відчував, як вона тремтить під моїм дотиком. Пекучий стискаючий жар розлився по моєму тілу. Моя рука пестила її бархатисту шкіру; шукати, сподіватися. А потім я відчув це — пульсацію, що поколює, невиразна, але багатозначна відповідь.


Ми поцілувалися. Спочатку ліниво і дражливо. Потім сильніше. Тліюча пристрасть ніби спалахнула у Тамарі. Її тіло тремтіло в моїх руках хвилеподібними рухами. Її рот був схожий на гіркий плід. Я затремтів і напружився під силою її обіймів. Нарешті вона вирвалася на волю. Вона засміялася. Горда, самовдоволена посмішка, ніби глузуючи з мого бажання. Але якщо вона й висміювала щось, то це було її власне бажання, а не моє. У її посмішці не було жорстокості чи прихованих мотивів.


Вона не чинила опір моїм рукам. З іншого боку, вона мовчки підганяла мене своїми рухами, допоки ми не лягли голі поряд. У кабіні було жарко та волого, і не лише від опалення. Повільно й тихо відкинув куртку назад. Я дивився на неї, справді дивився на неї, всю дорогу. Її ніжна блискуча шкіра, ідеальні груди з малиновими сосками, її пишний живіт, який піднімався і опускався в такт її прискореного дихання, її круглі, м'які стегна, що переходять у довгі красиві ноги. Мої очі пожирали її. Вона виглядала чудово. Вона простягла руки, щоб обійняти мене. — Нік, Нік… — прошепотіла вона. «Ти такий сильний, такий справжній чоловік. Ось як має бути сьогодні ввечері, ось як я віддаю себе тобі. Жодної брехні, ніяких хитрощів. Не Росія та Америка. Просто чоловік і жінка разом... Я ніжно поцілувала одну груди, потім інші. Вона здригнулася, схопила мене за волосся і притягла ще ближче. Моя рука ковзнула між її ніг, а потім вгору по м'якій внутрішній стороні її стегон. Її стегна розслабилися. Її коліна широко розсунулися, запрошуючи мене повністю опанувати її.


Вона змусила нас перевернутись на маленькому стільчику. Тепер ми були один над одним. Вона під. Одна з її довгих тремтячих ніг звисала з краю стільця, підтримуючи наші тіла. Вона повільно опустила руку між нашими тілами. Вона ласкаво притиснула мене до своєї вологої теплої тремтячої плоті. Маленькими грайливими колами вона почала звиватися і звиватися. Її пальці жадібно втискали мене до неї.


Аааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааа Здавалося, вона повністю поглинула мене глибоко в собі. Її тіло викривилося. Застогнавши від насолоди, вона брикалася ногами. Її руки та ноги обвили моє напружене рухливе тіло. Холод пробіг моїм хребтом. Я відчув, як напружилися м'язи, ніби вони більше не були частиною її тіла. Я вдарив. Всією душею і тілом я був у блаженному блаженстві цієї миті. Вона ще міцніше обхопила ногами мої стегна. Її пристрасні пальці ритмічними рухами масажували мене. Мій стримуваний екстаз вилився глибоко всередині неї. Я здригнувся. Я більше не міг контролювати свої рухи.


Пальці Тамари ще глибше вп'ялися в моє тіло. Ще ближче вона стиснула мене між своїми безнадійно напруженими стегнами. Вона стогнала і стогнала піді мною, коли її власна пристрасть спалахнула з силою приливної хвилі. Наші тіла конвульсивно тряслися. Здавалося, це ніколи не скінчиться.


Коли все закінчилося, ми ще трохи полежали, змучені та ситі. Наші роти стиснулися. Звук нашого дихання був глибоким та важким.


"Нік", - прошепотіла вона, коли ми почали занурюватися в глибокий сон.


'Ммммм ...?'


"Нік, хто такий ведмідь Смокі?"


Розділ 10


Коста-Ріка також складається здебільшого з гір. Деякі з них є сплячими вулканами, які іноді досягають висоти понад три тисячі метрів. Але теоретично навіть найнижча частина низовини тепер була на цій висоті. Гори височіли над ним на неймовірній висоті. Як і передбачав полковник Зембла, погода погіршувалась через порушення силового поля. Тепер, коли два передавачі були знищені, огорожу греблі було закрито. Завірюхи, які ми з Тамарою пережили в Гондурасі, перетворилися на ураган.


Жахливий холод охопив аеропорт, коли ми вилітали на південь пізно вночі. Тамара летіла широкою дугою над Тихим океаном, щоб максимально уникнути шторму. Але коли ми повернули вглиб країни до Пунтаренасу, нас застала сліпуча хуртовина. Тим не менш, Тамарі вдалося благополучно посадити літак на лугу недалеко від цього портового міста Коста-Ріки. Крила Cessna були покриті товстим шаром льоду. Антиобледенителі не витримали.


Власник ранчо, поряд з яким ми приземлилися, володів чотиридверним седаном "Бьюїк" 1940 року. Автомобіль був скріплений залізним дротом. Заднє сидіння поступилося місцем курчатам. Фермеру не дуже сподобалися нікарагуанські гроші, але інших платежів у нас не було. Нам також не дуже сподобалося те, що ми мали платити за цей раритет удесятеро більше за денну вартість. Ми вигнали курей із фургону та поїхали.


Контраст між високогір'ям Гондурасу та прибережним районом Коста-Ріки був помітний одразу. Сніг, що випав там, у лісі, залишався м'яким. Тут вітер безперешкодно дув безкрайніми просторами затоки Нікойя. Сніг здувався з рівнин і накопичувався в долинах або під прикриттям будівель та купами дерев. Вітер дмухав на нас з усіх боків. Пориви вітру іноді заганяли машину в небезпечну близькість до дренажних канав, що проходили паралельно по обидва боки дороги. Іноді ми майже стояли на місці, коли проти нас йшов град та сніг. Постійний вітер перетворював сніг і град на крижану масу, яка змерзала до бетонно-твердої кірки. Він рипів, коли ми його проїжджали. Небо було сліпуче білим, сповненим відбитків і мерехтливих вогнів. Неймовірно, що такий сильний холод і така сліпуча краса можуть поєднуватися. Поєднання цих двох моментів засліпило мене, поки я боровся з кермом. Я ледве міг бачити гілки дерев і кущі, що нас плескали. Машина збивала їх одну за одною. Тамара пригорнулася до мене, щоб трохи зігрітися.


Нарешті ми прослизнули до Пунтаренасу. Це головний порт Коста-Ріки на Тихому океані. Місто розташоване приблизно за 140 км на захід від столиці Сан-Хосе. Зазвичай це місто із населенням понад 30 000 осіб. Тепер він більше був схожий на порожній цвинтар. Нікого не було видно. Навіть тварин, які так часто блукають такими містами. У гавані стояли на якорі старий круїзний лайнер і кілька траулерів для лову тунця. Вони вмерзли в кригу. Град, сніг і вітер, що вить, пом'яли кораблі і зламали щогли.


Ми продовжили рух на найнижчій передачі. Ми підозрювали, що готель Vacaciones був частиною туристичного курорту, з іншого боку гавані. Ми прийшли до шкіперського кафе. З труби валив дим, а у вікна світило червоне полум'я печі, що надто яскраво горіла. Я зупинився. Тамара увійшла всередину, щоб спитати дорогу. Коли вона повернулася, то помітно зблідла. - Там жахливо, Нік, - сказала вона тремтячим голосом. «Здається, що весь район там. Жінки та діти тремтять перед грубкою. Чоловіки стоять довкола нього і апатично дивляться. Вони розгублені. Вони налякані та майже без їжі. Один із них сказав мені, що в соборі, де сидить ще більше людей, зовсім нема чого їсти. Вони помруть, Нік. Ми маємо покласти цьому кінець!


Я заспокійливо погладив її ноги. «Ми зробимо все, що зможемо. Де знаходиться готель?


Вона сумно кивнула. Що нам робити, коли ми дістанемося туди, Нік? Не можна сказати, що нас надіслала міс Мохада. Вони ніколи не купляться на це! Більше того, нам невідомо, чи є у готелі прихильники Зембли. Вони можуть бути там, але передавач може бути захований будь-де.


"Я знаю, але нам потрібно з чогось починати, Тамара, як у Поленсії".


Нарешті ми вийшли на широкий бульвар з готелями, барами та сувенірними лавками. Внаслідок збільшення туризму за останні п'ять років вони виросли як гриби після дощу. Готель Vacaciones був одним із найбільших будівель. Він був відокремлений від дороги напівкруглою під'їзною доріжкою. З дороги він виглядав як великий хромований вулик із балкончиками. Два нижні поверхи були розширені і оточили сонячну терасу і вже замерзлий басейн. Вся ділянка була оточена високою кам'яною стіною.


За п'ятнадцять метрів від входу вузький під'їзд було заблоковано машиною «Фіат». З вихлопної труби вирвався струмок диму. Отже, двигун працював. Вікна були зачинені. Але коли я зупинилася, двері поряд з водієм відразу ж відчинилися і з них вийшов чоловік. Він залишив двері відчиненими, підходячи до нас. За ним я побачив іншу людину за кермом. Обидва тримали пістолет-кулемет, спрямований на б'юїк. Я обережно витяг пістолет і поклав його на сидіння поруч із собою. Тримаючи пістолет правою рукою, лівою я опустив вікно. Я залишався б ввічливим якомога довше.


- Сеньйор? — спитав чоловік із підозрілим поглядом.


— Не могли б ви пересунути машину, — сказав я. "Ми хочемо пройти в готель".


«Готель повний. Нових гостей більше не допускаються.


— Ми не гості, — швидко відповів я.


'О ні? Тоді що?'


— Ми запрошені, — сказала Тамара.


- Бізнес, - додав я.


Чоловік моргнув і виглядав більш настороженим, ніж будь-коли. Ви артисти, які мають виступати для грішників без гріха?


Ми з Тамарою швидко переглянулись. Ми не зрозуміли, що він мав на увазі, але швидко кивнули.


— Звісно, — сказав я. Ми артисти. Ви дозволите нам пройти?


Хто вони, Хуане? - Закричав водій "фіату".


Виконавці, - передзвонив Хуан. Його очі звузилися до щілин. — Але ж вони зовсім не схожі. Я думаю ...'


Я перервав його. «Ми співаємо, жартуємо і…»


Пух! — посміхнувся чоловік. «Можна вигадати щось краще».


— Я танцюю, — сказала Тамара низьким принадним голосом, дивлячись на нього знизу вгору. Їй вдалося нахилитися вперед, водночас випинаючи груди. Чималий подвиг з усім цим одягом, який вона носила. Зневажлива усмішка на обличчі охоронця зникла, як сніг на сонці.


- Буено! Так то краще!'


- Так, аміго, - перебив я, - перш ніж ви побачите сеньйорита Фанданго з "Фанданго і Грайнд". Екзотична танцівниця зі світовим ім'ям. Якщо ти її побачиш...


'Сі' сказав чоловік. Він опустив гвинтівку і пішов до «фіату».


- Недружелюбний хлопчик, - пробурмотіла я, коли він повернувся до машини.


Він залишив двері відчиненими і уважно спостерігав за нами. Він узяв рацію з приладової дошки і сказав кілька слів. Була хвилинна затримка. Потім надійшла відповідь. Це мало звучати добре. Принаймні чоловік кивнув водієві, і «фіат» поїхав назад.


— Першу перешкоду подолано, — сказав я, коли ми її минули. "Передавець тут, в готелі".


- Тому що є охорона?


— Так, ще й тому, що в готелі горить світло. Це означає, що вони мають власний генератор. Тому вони були готові до майбутніх подій. Імовірно, Зембла вже розмістив тут своїх людей в очікуванні подій.


"Сподіваюся, готель опалюється", - сказала Тамара, здригаючись.


Я відчув своє плече. Рана добре загоїлася. "Цікаво, - сказав я задумливо, - де вони сховали передавач".


'Я інакше цікаво, хто чи що ці «грішники без гріха»?


'Я не знаю. До речі, ти вмієш танцювати? Вона посміхнулася. «Можливо, я нічого не знаю про твого ведмедя Смоки, Нік, але я навчився ще кількома трюками в Ульяновську».


— Це знадобиться, — посміхнувся я, — бо я не знаю карткових фокусів.


Мене не здивувала відсутність швейцара. Зал був порожній, крім адміністратора. Це було схоже на музей образотворчих мистецтв. Стіни були вкриті фресками та картинами. У центрі золотого килима був фонтан, оздоблений пластиковими квітами. У дальньому кутку, за прилавком, стояв повільний юнак з атласними очима і виразними ніздрями. За його спиною висіла відкрита рамка для пошти та ключів, а ліворуч від нього був невеликий комутатор. Ймовірно, під блискучим деревом палісандрового прилавка лежала ще одна рація. У всякому разі, він вичікально глянув на нас, коли ми підійшли. Як і м'язистий джентльмен, що притулився до стійки поряд з ним. Як і всі керуючі готелем, цей хлопець був одягнений у смугасті штани, а в петлиці мав гвоздику. Але на цьому подібність закінчилася. Його кітель був схожий на роздутий свинячий міхур. Гвоздика зів'яла, і його важкі груди випирали з костюма, що погано сидів. Очевидно, він зняв з справжнього менеджера одяг і кудись заховав. Я сподівався, що він не замерзне в спідній білизні.


Я чув, як Тамара квапливо дихає. Я пішов її інтуїцією. Зембла заблокував готель усередині та зовні. Нам вдалося проскочити першу смугу оборони, але треба було ще багато зробити.


Псевдо-менеджер випростався і оглянув нас з ніг до голови. Його голос, здавалося, виходив із дуже глибокого. "Фанданго та Грінд?"


'Так.'


- Вас немає в моєму списку, сеньйоре Фанданго.


«Я Грінд; вона Фанданго. Але я можу надати вам пояснення.


— Наш агент, — перебила Тамара, — все переплутав.


"Інші артисти не змогли прийти", - сказав я.


«Ця жахлива погода. †


Менеджер підняв руку. 'Зупиніться! Зупиніться! Я не хочу чути про це знову. Ви обидва танцюєте?


Я кашлянув пробачливим тоном. "Ну, я в основному пішов з цього, і..."


"Тепер він мій менеджер, і..."


- Але якщо ти наполягаєш, то я все одно хочу...


'Досить! Напевно, це так само добре, якби ви не танцювали, сеньйоре Грінде. Вони просять жінку та жінку вони отримають. Щось, щоб розважити їх, чи не так? Де ваш костюм, сеньйорита?


— Не турбуйтеся про це, — відповіла Тамара. "Але мені потрібна музика".


— Хіба ж вони тобі цього не сказали? У Hotel Vacaciones постійно працює команда із трьох осіб. Він грає у коктейль-барі протягом усього сезону. Ця комбінація у вашому розпорядженні. Менеджер зітхнув майже з жалем. «Ах. Сподіваюся, ти така гарна, як Кармен...


"Кармен?"


- Кармен ЛаБомба, сеньйорито! Вона дуже відома у цій галузі. Я ніколи про вас не чув.


— Це зміниться після сьогоднішнього вечора, — палким голосом пообіцяла Тамара. Вона знову поманила його поглядом. Я не почував себе комфортно. Мій комір почав щипати шию. Начебто ми подавали заяву на гарну роботу в Юніон-Сіті, штат Нью-Джерсі.


«Сеньйоре, нам холодно, і ми «втомилися і голодні», — різко сказав я. "Якщо їй ще належить виступати ..."


'Так. Пепе, покажи їм їхню кімнату.


Секретарка схопилася по стійці смирно. «Сі! В якому номері?


«Хіба нема постійної кімнати для артистів? Одна така, окремо від гостей, у задній частині готелю?


"Сі, Сі," Пепе погодився. Він енергійно кивнув і схопив ключ із дошки позаду себе. Він пірнув під прилавок. «Сюди, досі фаворит».


"Ми вам зателефонуємо", - сказав менеджер. «Добре проведете час, сеньйорита, і будете не гірше за Кармена».


Тамара нагородила його чуттєвою усмішкою. Ми пройшли слідом за адміністратором. - Не дуже доброзичливо, так? Тамара помітила це, коли ми пройшли повз ліфт.


"Я думаю, що йому дійсно подобається ця Кармен", - відповів я. Я все ще не відчував себе дуже комфортно через те, що йшли справи.


Ми пройшли коридором, що веде до головної зали. Потім ми увійшли до великої круглої кімнати, повної білих круглих диванів, зручних стільців, столів і колон. З одного боку, було велике вікно з видом на сонячну терасу. Інша сторона перетворилася на коктейль-бар. Високо між двома великими колонами висів прапор із великими золотими літерами:


Ласкаво просимо, святі істинної євангельської церкви - благочестя - цнотливість - чистота - благословенна мешканець.


"Тобі доведеться танцювати там пізніше", - сказав Пепе. Він вказав на коктейль-бар, з якого пролунав гучний сміх.


Я подивився на вітальню у вказаному Пепі напрямі. — Що це за люди он там? — спитав я, знову дивлячись на Пепе.


Пепе знизав плечима. - Святі Істинно-Євангельської Церкви, сеньйоре. Хто ще може бути у цьому готелі?


- Звичайно. Хто ще.'


Ми рушили у бік коридору через вітальню. Мені згадався коментар охоронців про «грішників без гріха». Нарешті схопив адміністратора за плече. «Пепе, вони зателефонували нам дуже несподівано. Ми взагалі цього не розуміємо. Хто ці, ммм, Святі?


' Норте Американос, сеньйор Гравій. Вони вважають, що пити, курити, танцювати чи спати з чужою дружиною гріховно. Вони забронювали номер у цьому готелі в рамках своїх хрестових походів по всьому світу, щоб звернути всіх, хто насолоджується небагатьма радощами життя. Я розповідаю це вам як другу, сеньйоре. Ми очікуємо, що з цими Святими нам буде дуже нудно. На жаль, їх затримала раптова зміна погоди. Дуже набридливі.


— Можна сказати, що вони звернені, — з хитрою посмішкою зауважила Тамара.


Пепе закотив очі. «Якби я, як вони, думав, що кінець світу близький, я б на колінах вибачався, бо я затятий грішник. Принаймні, якщо маю шанс! З іншого боку, якби в моєму способі життя не було нічого поганого...


"Я розумію. Тепер, коли у них є шанс, вони надолужують втрачене».


— Схоже, — сказав Пепе. Він знову закотив очі. Ми натрапили на порожню їдальню. Ми обійшли кухню через вузький коридор. Пепе відчинив одну з дверей і жестом запросив нас увійти. 'От. Боюся, це не найкраща наша кімната, але...


— Ми це розуміємо, — сказав я. - А як же шоу? Чому нас попросили це зробити?


«Всі святі одружені, сеньйоре, по-справжньому одружені. І жінки, яких вони привезли з собою… Секретар сором'язливо посміхнувся і зашаркав ногами, неначе не знаючи, що робити зі своєю фігурою. «Ми подумали, що найкраще максимально задовольнити їхні нові потреби. Ми не хочемо, щоб вони заважали чи шуміли».


«Так, це справді зіпсує ситуацію з цим штормом, чи не так?»


Пепе напружився. Холоднокровно і стримано він сказав: «Не ставте більше запитань, сеньйоре. Тобі добре заплатять.


Особливо, якщо ви зможете розважити наших гостей у приємний спосіб. Окрім цього, це не твоя справа. Я пропоную вам залишитися тут, доки ви не повинні виступати. до побачення.'


Пепе мав рацію. У кімнаті було небагато предметів. Стіни та стеля були кремового кольору. На підлозі був такий же золотий килим, як у салоні. Там був стілець, стіл та гарний письмовий стіл у важкому темному стилі, що імітує іспанську. Двоспальне ліжко було вкрите темно-синім парчовим покривалом. Також була невелика ванна кімната з біде, яке здавалося більше ніж душова кабіна. Тераса була вкрита снігом. Скло у розсувних дверях гнулося під силою вітру. Але після всього, через що ми пройшли, радіатори випромінювали приємне, комфортне тепло. Так що ми залишалися в кімнаті, поки нам не довелося б вставати. Між іншим, Пепе подбав про це. Він нас замкнув!


— Цей підонок, — прогарчав я, смикаючи ручку дверей.


- Нік, - сказала Тамара, - іди подивися.


Вона стояла біля дверей. Я підійшов і став поруч із нею. Вона вказала на прибудову кухні, розташовану перпендикулярно до нашої кімнати. На кухні через яскраво освітлені вікна я бачив, як товстий менеджер розмовляє з якимись бойовиками. Через несприятливий ракурс я не міг усе розібрати. Я побачив чоловіків, які сиділи за столом. Їхні автомати незручно висіли на спинах. Вони їли. Фігура в смугастих штанях дико жестикулювала руками. Я не думав, що він збожеволів. Мабуть, він роздавав накази. Хлопці регулярно кивали та продовжували їсти. Через деякий час менеджер зник.


- А ти як думаєш? - Запитала Тамара.


— Не знаю, — відповів я. «Схоже, вони їдять. Я хотів би знати, куди вони прямують!


«Почекайте, вони встають!»


Чоловіки встали. З'явилася товста стара в безформній сукні. Вона прибрала зі столу. Вже кілька хвилин нічого не відбувалося. Я боявся, що ми втратили їх з очей. Потім трохи далі засвітилося світло, і ми знову побачили їх. Вони потягувалися, сильно позіхали і свербіли. Нарешті вони сіли за маленький квадратний стіл і почали грати в карти. Один із чоловіків відкинувся на спинку стільця, його ноги в черевиках обхопили ніжки стільця. Моя увага привернула об'єкт, до якого він тулився. Це були товсті дубові двері з важкою залізною фурнітурою холодильника чи морозильної камери.


- Так, - повільно сказав я, - так, я починаю розуміти.


'Що?'


— Готовий посперечатися на будь-що, що інсталяція Зембли в морозилці. Охолодження природно вимкнено. Труби і трубопроводи всередині нього утворюють прекрасну мережу, що передає».


'Ти впевнений?'


- Ні, - визнав я, - але ви впевнені, що це не так?


'Ні.'


«Принаймні, це не біфштекси охороняє той хлопець», — сказав я. «Я маю провести розслідування. З таким самим успіхом ми могли б почати там, як і в будь-якому іншому місці.


Вона пригорнулася до мене. В її очах було занепокоєння.


'Але як?'


Я обійняв її. Її тіло тремтіло. Я думав довго і вперто. Якби тільки мав той моток мотузки, який я залишив у Поленсії. Або мій стилет, який у мене відібрали у храмі майя. Або мій «Люгер», залишений у Вашингтоні… Не знайшовши логічного рішення через якийсь час, я почав розглядати менш очевидні варіанти. Але навіть вони здавались менш придатними, ніж зазвичай. Після довгої паузи я задумливо сказав: "Ну, можливо, є вихід, якщо ми скористаємося вашими сигаретами". Її очі розширилися від страху, коли я виклав свій план. Вона задихнулася. «Не намагайтеся це зробити! Це неможливо!


— Як і решта. Ми маємо щось зробити. Залишайтеся тут і забезпечте мені алібі на випадок, якщо з'явиться Пепе чи ще хтось.


Вона міцно стиснула моє пальто обома руками і похитала головою. - Ні, не роби цього зараз. У нас може бути невеликий шанс, але якщо ми зможемо вибратися з цієї кімнати звичайними способами. Ні, якщо ти виламаєш двері і Бог знає, яка тривога підніметься. Ви повинні зробити свій хід під час дебюту сеньйорити Фанданго, Нік. Будь ласка зачекайте. Тоді я зможу допомогти тобі хоча б тим, що відверну людей Зембли.


— Дебют сеньйорити Фанданго, чи не так? Я криво усміхнувся. - Ти справді думаєш, що досить гарна, щоб загіпнотизувати весь готель?


Пошукайте самі, сеньйоре Грінде!" краще?


- Мені довелося імпровізувати, - сказав я, захищаючись. Я кинув своє пальто на підлогу поряд із Тамарою. "Ммм ... я теж!" Тамара розстебнула вовняний кардиган, який вона носила як блузку, так що її білі повні груди були лише частково прикриті. Вона відійшла ще на кілька кроків, доки їй не вистачило місця.


'Сеньйорита Фанданго починає свій виступ!»


Вона розстебнула спідницю та опустила її. Її кардиган зухвало доходив до стегон, наче крихітна міні-сукня. Як сором'язлива дівчина, вона підняла поділ свого жилета та обмотала його навколо талії. Вона була оголена від стегон до ступнів, крім маленьких білих трусиків.


Потім вона почала танцювати. Її тіло залишалося нерухомим. Тільки частина між її пупком і колінами тремтіла і скручувалася сильніше, ніж дерева зовні під час бурі!


- Що ти думаєш, Нік? — спитала вона з посмішкою.


Що я думаю, я сказав. - «Я думаю, що ви більше сеньйорита Грінда, ніж Фанданго. І сеньйорита Ла Бомба разом із ним.


Вона почала тихенько сміятися. Вона порвала ґудзики на жилеті. Вовняні фалди, здавалося, спадали з її плечей. Вона потяглася за спиною, щоб зняти ліфчик. Вона збільшила темп. Вона підійшла до мене майже гола.


'А чи не ..... чи нам ...?' — спитала вона хрипко, кивнувши мені головою.


Що будемо? Думки мої були далеко, і я не одразу зрозумів, що вона каже. Говоріть у такий час! Цього не мало статися! Потім я знайшов свою мову. - Чорт, так, звичайно! Нам доведеться нелегко!


Тамара знову зітхнула. Вона простягла руку, схопила мене за ремінь і потягла. Я відчув ривок у всьому своєму напруженому тілі. Тамара все ще кружляла, кружляла. Я простягнув руку і взяв тонкий білий нейлон. Я потяг. Чому б і ні? Вона мала рацію. Нам краще зачекати. А як краще вбити час? Вона перестала танцювати і притулилася до мене голим тілом. Вона поцілувала мене, люто. Її губи були вологими та гарячими. Я взяв її на руки і відніс до ліжка, наші губи все ще були стиснуті. Ми приземлилися просто на ліжко. Швидко ми продовжували цілуватися. Мій язик глибоко поринув між тужливими губами в теплу западину її рота.


Вона підняла руки, щоб обійняти мене за шию. Але я тримав їх, широко розставивши, і штовхнув її назад у м'якість подушок. Я встав і поквапно роздягнувся. Тамара відкинулася на подушки та дивилася. Руки широко розставлені, ноги трохи розставлені. Вона тяжко дихала.


Нік, - прошепотіла вона, коли я лягла поряд з нею.


«Зроби це знову, як минулої ночі… Моя рука блукала по горбистій місцевості її грудей, повз її сосків, вниз її гладким животом до м'якого світлого тепла. Вона застогнала. Її тіло набуло «самостійного життя під моїми ласками. Її голос зітхнув мені у вухо, благаючи повністю взяти її і згасити палаючий вогонь, який спалахнув мої пальці в її стегнах. Я цілував її губи, підборіддя, м'яку западину на шиї. Моя мова обвів тверді соски. Нас пронизали нові вібрації. Мої вологі губи пестили її живіт. Я відчув, як її атласна шкіра напружилася. Мій намацуючий рот опустився ще нижче, поки Тамара не закричала від насолоди. Вона каталася з боку на бік, стогнала від захоплення, коли мої губи торкнулися її, посилюючи її інтенсивне пульсуюче збудження. Вона витягла руки різкими рухами. Її пальці вчепилися в моє волосся.


Я випростався, її тремтяче тіло піді мною. Я відчував її вологе тепло. У дикому очікуванні вона лежала, готова прийняти мене. Вона схопила мене з силою, яка майже зводила мене з розуму. Вона висловила свою радість уголос. Її руки судорожно обвилися навколо моєї шиї, вона притиснула мене до згинання своїх грудей, що звужується. Її тіло піді мною повторювало мої ритмічні рухи дикими, неконтрольованими поштовхами. Її кігті глибоко встромилися мені в спину, ковзнули вниз і вп'ялися в плоть моїх стегон. Вона штовхнула мене глибше в себе, розставивши стегна якнайдалі.


Задоволення шалених потреб Тамари було стомливим заняттям. Я дозволяв своїй мові ковзати туди-сюди в роті, щоб заспокоїти її і відновити самовладання. Це було безнадійно. У захваті вона обвила ногами мою спину. Її оголене тіло було слизьким від поту палаючої пристрасті. Вона вигнула спину. Вгору і вниз. Спочатку повільно, хвилеподібними рухами, потім все швидше і швидше, поки нарешті всі почуття не були вигнані з наших тіл. Виснажені ми впали на ліжко я був п'яний, не в змозі ворушитися я хотів щось сказати але не міг знайти слів я простягнув руку над нею та витащив покривало на наші спітнілі тіла. Тамара тихо погойдувалася у моїх руках.


Розділ 11


Коктейль-бар називався El Coyuntura. Якби хтось із гостей — святі чи грішники — не був там раніше того дня, вони вже протиснулися б усередину. Іншими словами, всі знали про наш приїзд.


У холі був широкий різьблений бар із червоного дерева з необхідними дзеркалами і пляшками за ним і товариський бармен, який розмовляв трьома мовами; усі три погані. Замість латунного стрижня у барі була прозора пластикова трубка із флуоресцентними лампами. У чуттєвому червоному неоновому світлі кожна жінка виглядала як мінімум на десять років молодшою. Навпроти бару стояло кілька м'яких сидінь, але більшу частину салону займало простір за ним, що нагадує амфітеатр із обклеєними жовтим папером округлими стінами. Навколо танцювального майданчика розміром із поштову марку та невеликої сцени були розставлені круглі столи. Половину сцени зайняло обіцяне поєднання гітари, труби та фортепіано. Музиканти грали скоріше з ентузіазмом, ніж талантом. Тепер вони зробили паузу після того, як незадовго до цього з великим ентузіазмом виконали Mama Looka Boo Boo. Деякі з молодших святих віддалися диявольському гріху танців і, спотикаючись, повернулися до переповнених столиків або барів, щоб приєднатися до своїх друзів. На чоловіках були чорні костюми і краватки, хоча більшість краваток тепер були розв'язані.


Жінки були ще кислішими, їхні щелепи були стиснуті, їхнє волосся було зачесане назад і зібрано в пучок. Безформні сукні, що тяглися від шиї до ніг, приховували їхню фігуру. Вони трохи напідпитку сміялися, закочуючи заскленілі очі-бусинки і вигукували свої протяжні слова, щоб перекричати бурю.


Зовні шторм обрушився на готель із страшною силою. Незважаючи на крики і приглушуючу дію важких штор, я неодноразово чув, як об стіни ударяються уламки дерев, каміння та уламки зруйнованих будинків. Будинок здригнувся, напої затремтіли в склянках. Отак, мабуть, пішов Титанік, подумав я про себе. Тільки тоді мужність і рішучість перед смертю були традиційно звичайним явищем. Тут благочестиві святі гарячково пиячили, вирішивши насолоджуватися до останньої години. З таким похміллям вони, мабуть, хотіли б собі смерті наступного ранку.


Я стояв за лаштунками, сцена була прямо переді мною. Поруч зі мною стояла Тамара, загорнута в біле простирадло, яке ми вкрали з ліжка в кімнаті. Вона обернула її, як саронг, і пов'язала навколо талії червоним шнуром для фіранок. Це надавало їй вигляду незаймана, пристрасної, але все ще бездоганної нареченої, яка чекає свого чоловіка. Незважаючи на передчуття у спальні, я все ще не був певен, що вона збирається робити там, на сцені. Вона й сама цього не знала. «Підіграй на слух», — сказала вона, коли ми одягали її костюм. Почувши комбо, я не був певен, що воно спрацює. Головне було догодити публіці та відволікти персонал. Ми домовились про це.


Я повернувся до Пепи, який стояв, притулившись до колони, приблизно за три фути позаду нас. Він прийшов по нас п'ятнадцять хвилин тому і тепер грав роль господаря. Ну чи охоронця з огляду на опуклість на лівій стороні його куртки.


- Зараз я її представлю, - сказав я йому.


Буено. _ Група ...?'


«Я говорив із ними про це кілька хвилин тому. Ми ж знайшли мелодію, яку, кажуть, знають. Я не повірю, доки не почую.


— Вони добрі хлопчики, сеньйоре.


"О, вони чудові!" Я подав комбо сигнал. Трубач засурмив у фанфари так, ніби в його інструменті був фруктовий салат. Я ступив уперед і жестикулював руками, поки всі не замовкли, крім дуже товстої жінки, яка мала гикавку.


Я голосно закричав. - 'Yahora, дами і кабальєро, ла сеньйорита фанданго! муй celebre y directament de Сан - Хосе!


Ймовірно, вони не розуміли іспанської, але те, що я сказав, було досить зрозумілим. Вони почали ляскати. Спочатку гикаюча жінка, а потім і вся кімната. Нерішуче музиканти розпочинають виконання «Румба Тамба». Тамара вийшла на сцену. Я вибрався. Проходячи повз неї, я побачив шар поту, що блищав на її обличчі. Вона була налякана. Мабуть, більше злякалася, ніж якби їй довелося зробити те, що я збирався зробити. Вона спіткнулася. Один із чоловіків ахнув. Вона відновила рівновагу. Широкими кроками стриптизерки вона підійшла до центру сцени. Вона глянула на комбо, вловила важкий біт і почала чуттєві рухи, які показувала мені раніше. Верхня частина її тіла майже ворушилася. Блискучі складки простирадла закружляли від швидких кругових рухів її стегон і сідниць. Вона повернулась і почала повільно розв'язувати червоний шнур. Розв'язуючи, вона дозволила йому бовтатися. Її обітниця почала розкриватися сама собою. Вона міцно притискала його до грудей і дивилася на мене та Пепе. Посміхаючись, вона кинула мені шнур.


Вона продовжувала тримати простирадло лівою рукою. Вона піднесла іншу руку під своє довге світле волосся і підняла його. Потім вона почала танцювати. Простирадло повільно відчинилося, поки глядачі не побачили ремінець її ліфчика і трусиків. Гітарист красиво підтримав її вібрацією струн та різким акордом під час кожного руху. Публіці сподобалося. Лише деякі жінки трохи зблідли. Пепе дивився на кожне посмикування і поворот з хитрим поглядом в очах.


Я накинув шнур на шию Пепі і придушив його. Він кинувся убік, щоб урятуватися. Я затягнув імпровізовану петлю. Він упав навколішки. Так було простіше та швидше. Він спробував закричати, але шнур заглушав будь-який звук. Я потяг сильніше. Використовуючи мотузку як важіль, я притиснув великі пальці до його потилиці. Ривок, і голова скотилася набік.


Здавалося, ніхто не помітив. Натовп і люди, розставлені менеджером по вітальні, стежили за кожним рухом Тамари. Ритм музики ставав дедалі швидше. Всі погляди були прикуті до Тамари. Я затяг мертвого портьє в тінь лаштунків і шпурнув його за купу порожніх ящиків з-під пива. Куртка Тамари лежала на одній із ящиків. Вона завернула туди свій решту одягу і взяла все з собою, незважаючи на заперечення Пепе. Я підсунув куртку ближче до сцени та розстебнув її. У разі лиха Тамара тепер могла швидко схопити одяг. Я дивився, як вона виступає.


Вона скинула і простирадло. У бюстгальтері і трусиках вона розгойдувалася вгору і вниз перебільшено швидкими і тремтячими рухами. Вона танцювала так, ніби від цього залежало її життя.


Так воно й було. Як і моя, до речі. Я вислизнув з-за лаштунків вузьким коридором, що веде у фойє головного входу. Я зупинився на мить, коли досяг зали. Я згадав, що бачив двох чоловіків, які стояли тут на шляху до вітальні. Вони виглядали так само, як і Пепе, як постояльці готелю. Вони пахли як відвідувачі дешевого паризького борделя. Я понюхав повітря. Запах рожевої води став набагато слабшим.


Я обережно визирнув з-за рогу. Тамара справлялася краще, ніж я міг сподіватися. Обидва чоловіки знаходилися за кілька ярдів від того місця, де хол перетворився на головну вітальню. Один постійно тицяв іншого в ребра. Очевидно поціновувачі образотворчого мистецтва. З «Трьох» 22-го калібру і автоматичним пістолетом Пепе в руці я крався в інший бік так тихо, як тільки міг, поки не дістався порожньої їдальні.


Столи були розставлені так, що було важко пройти прямо на кухню в інший кінець кімнати. Столи були повністю накриті. Доводилося бути обережним, щоб ні в що не врізатись і нічого не зламати. Світло лилося через круглі вікна в двох дверцятах. Іноді я чув звуки вдалині. Я обережно штовхнув двері і прослизнув усередину. Я притулився до стіни маленької ніші між кухнею та їдальнею.


Там був буфет з полицями внизу для столових приладів та графинів. Поруч з нею, з відчиненими дверима, стояла велика шафа для білизни, повний рушників і скатертин. Ще були віники і швабри, кілька відер, порошок, що чистить, і чотирилітрова банка поліролі для підлоги. Я дозволив двері тихо зачинитись і зазирнув у справжню кухню. Я міг бачити лише її частину: дводверний холодильник, автоматичну посудомийну машину та стіл, який раніше бачив через вікно. Звуки, які я чув зі їдальні, походили від товстої жінки, яка прибирала зі столу. Фиркаючи і наспівуючи собі під ніс, вона поралася навколо. Коридор у холодильну камеру мав бути за рогом, поза моїм полем зору. Я не дивився далі. Я не хотів ризикувати тим, що побачать мене. У будь-якому випадку це не мало значення.


Я взяв одну з сигарет Тамари і запалив її від сірника з готельної коробки, яку приніс із номера. З хвилину я стояв непорушно, уважно прислухаючись. Я нічого не чув, крім випадкового гуркоту каструль та сковорідок та астматичного дихання жінки.


Покуривши, я підійшов до шафи для білизни і кинув кілька рушників у порожнє відро. Я набризкав на неї трохи воску і кинув зверху цигарку. Побачивши, що він продовжуватиме тліти, я пройшов через відчинені двері назад у їдальню і почав чекати. Я залишив шафу відчиненою. Тамара сказала, що це триватиме дві з половиною хвилини, але через таку обстановку було важко визначити точний час. Запальні сигарети мають на одному кінці кульку того ж складу, що й сірник, — у цьому випадку кінець із відбитком торгової марки. Цигарка була додатково набита ватою коричневого кольору, просоченої селітрою. Відкриті кінці цигарок були виготовлені із справжнього тютюну. Сидіти в їдальні в очікуванні було нервово, але більше нічого не міг зробити. Я довіряв Тамарі, щоб зайняти всіх. Секунди тяглися болісно повільно. Потім цигарка догоріла.


Вона викликала полум'я приблизно на п'ять секунд, і цього було достатньо, щоб перетворити цебро на димову шашку. Білизна чудово спалахнула, а потім почали тліти рушники. Кислий дим валив із шафи на кухню. Навіть по той бік дверей я відчув слабкий запах, коли жінка нарешті почала кричати: «Фуего! Фуего!


Непорушно я сидів навпочіпки, прислухаючись до криків. Потім я почув важкі кроки та вигуки двох стражників: «Ай! Фуего! Я чув, як один сказав. Я ступив у нішу з пістолетом у руці. Охоронці намагалися виявити, що горить. Товста жінка кричала, розмахуючи руками. Усі троє кашляли та кашляли від диму.


— Руки нагору, — наказав я.


Жінка захрипіла голосніше, ніж будь-коли. Люди у формі обернулися і недовірливо позіхнули. Нині вогонь досяг свого піку. Густий маслянистий дим валив із шафи, приховуючи той факт, що вогонь горів лише у відрі. Дим і сморід, мабуть, сплутали їх рефлекси, коли один хлопець потягнувся за пістолетом, а другий стрибнув на мене. Я вистрілив першим у коліно. Плоска різка бавовна 22-го калібру загубилася в криках жінки і реві іншого хлопця, що стрибнув на мене. Я зробив крок уперед, тому він був зі мною на мить раніше, ніж він розраховував. Я опустився навколішки і пірнув між його ніг. Коли він упав на мене, я обвив його ноги руками і одночасно підвівся. Це був різновид регбі-фліпу. Я трохи повернувся і за допомогою його власної сили шпурнув його в буфет. Його голова з тріском розбила полицю зі сріблом. Він звалився, холодніший, ніж зовні.


Незважаючи на розбите коліно, перший охоронець не міг зупинитись. Зі стоном і стиснутими зубами він спробував відкрити клапан своєї гарної кобури, щоб всадити кулю мені в голову. "Муй браво", - сказав я, вдаривши його ногою в живіт, а потім у підборіддя. Він ліг там, де лежав. Жінка була настільки не в своєму розумі, що більше не могла слухати доказів. — Вибачте, сеньйоре, — сказав я. Моя ліва рука метнулася до її підборіддя зі стиснутим кулаком. Вона застогнала та відключилася, я обережно опустив її на підлогу.


Я перестрибнув через них у шафу. У густому диму я схопив швабру і засунув її в відро. Я загасив вогонь, але залишив тліти рушники. Коли я впорався з вогнем, просунув ручку швабри в ручку відра і вийняв відро з шафи.


Я залишив його, схопив зброю охоронців, потім засунув усіх трьох у шафу. Я замкнув шафу, сунув ключ у кишеню і побіг через кухню до холодильної камери, розмахуючи відром, що димився, на ручці швабри. В іншій руці я тримав банку з воском.


Я пролетів короткий коридор з іншого боку кухні і опинився у кімнаті, де охоронці грали у карти. Карти ще лежали на столі, куди їх кинули чоловіки. За найдальшим сидінням були великі двері. Я відштовхнув стілець убік і уперся плечем у велику металеву клямку. Двері клацнули і відчинилися. Я вдерся туди, не дивлячись.


Менеджер схопив великий револьвер і прицілився мені в живіт. Камера була всього п'ять на сім метрів і була сповнена різних гачків і труб. Йому довелося б страшенно погано прицілюватися, щоб промахнутися по мені. Він стояв над радіоприймачем у задній частині камери. Він, мабуть, ставив питання, чому він не може знайти жодну станцію. Він, звичайно, і не підозрював, що буря, яку він допоміг створити, також заважала йому приймати всі радіостанції. Револьвер лежав поряд із ним на столі поряд із ствольною коробкою. Його рука схопила його, мов блискавка.


Я біг, не зупиняючись. Я нахилився до нього, поклавши голову між плечима. Я змахнув шваброю щосили, що в мене були. Розпечене відро вдарило його прямо в обличчя. Револьвер вистрілив біля мого вуха. Гуркітний гуркіт пострілу в маленькому просторі приголомшив мене. Я бачив, як він упав. Він замовк і знову рушив. Потім він упав нерухомо. Відбиток відра був очевидний на його сильно обпаленому обличчі, тавро, яке він носитиме до кінця свого життя.


Передавач був простим корпусом, порівняно з центром управління в храмі. Він складався з кількох металевих шаф, що за формою та розміром нагадували вертикальні труни, в яких знаходилися датчики, ручки та перемикачі. Верхня частина шаф складалася з сітки силового поля та маси котушок оголеного мідного дроту. Товсті кабелі зникли через отвір у вентиляційному отворі. Електронні пристрої тихо задзижчали. Генератори готелю, які постачали електроенергію, ймовірно, перебували у підвалі поряд з котлами.


Я клацнув головним вимикачем. Гудіння припинилося. Руки на кілька метрів затанцювали туди-сюди на мить, а потім впали назад. Я підібрав пістолет супротивника і обережно розбив усе, що могло зламатися. Тоді я витяг керівника з холодильної камери і закотив його під стіл, де сиділи охоронці. Я повернувся, відкрив шафи і побризкав нутрощі, підлогу та стіни воском. Я використав останню частину, щоб знову запалити вогонь у відрі. Я кинув палаючі рушники в калюжі воску на установці. Злетіло полум'я, що роздмухувалося протягом з вентиляційного отвору. Я вибіг - просто на стиснутий кулак, що зник у животі.


Керуючий якимось чином прийшов до тями і схопився на ноги, сповнений бажання помститися. Вдруге він напав на мене несподівано. Його кулак врізався у приклад револьвера одного з охоронців, який я заткнув за пояс. Це мене врятувало. Я знову видихнув, перш ніж він встиг зачинити двері, інакше я згорів би живцем. Я вирвався і напав на нього. Вогонь уже лизав моє пальто.


Він був схожий на горилу. Він кинувся на мене, лаючись іспанською. Я впіймав його звичайною дзюдоїстською хваткою, жорсткою рукою. Моя ліва рука стискала комір його пальта, права — його сорочку. Він затнувся. Я обхопив правою ногою праву ікру і вдарив його ногою. Він хитнувся вбік і почав падати. Я трохи допоміг йому.


Розлючений гнівом і ненавистю, він дряпав мене, навіть коли падав. Його черевик зачепився за поріг дверей холодильної камери. Розмахуючи руками, він упав горілиць у віск, що горів. Кожен рух роздмухував полум'я ще більше. Він підвівся на четвереньки. Опустивши голову, він закричав у агонії. Як людський смолоскип, він згорів у мене на очах. Я не міг йому допомогти і зачинив двері. Його криків уже не було чути, а пожежу не одразу виявили б. Нарешті я зміг зробити глибокий вдих. Я відчайдушно потребував цього. Поступово до мене дійшло, що я дуже поранений. Рана в моєму плечі знову розкрилося; мабуть, коли я напав на охорону. Простріли болю пронизали мою руку. Я спробував поворухнути пальцями лівої руки. Тепер я міг знепритомніти або продовжити діяти; Я продовжив. Цілком побілівши, я, похитуючись, вийшов із кімнати назад на кухню та в нішу.


Один із чоловіків постукав у двері шафи для білизни і голосно покликав на допомогу. Я зупинився і постукав у двері. - Сеньйор?


«Сі! Сі!


«Якщо ви хочете, щоб я обстріляв вас через ці двері кулями, то продовжуйте шумно її штовхати».


На мить запанувала тиша. Потім він сказав: "Я помовчу, аміго".


"Буено".


Коли я повернувся коридором, що веде до сцени, я побачив двох чоловіків, які сиділи у вітальні, що стояли біля входу в Ель-Коюнтура. Вони тупотіли ногами і підбадьорливо свистіли. Коли я дістався крил, я зрозумів, чому. Тамара була в одних трусиках. Як вона могла протриматися так довго, мало бути одним із найбільших секретів танцю.


Комбо були вичерпані. Вони всоте зіграли приспів, але ритм був, як і раніше, сильний, і Тамара повною мірою ним скористалася.


Кроками стриптизерки вона гойдалася вгору і вниз, похитуючи стегнами і трясучись оголеними грудьми. Натовп зааплодував на знак схвалення, хоча деякі жінки, здавалося, були близькі до шоку. Всі погляди були прикуті до її тремтячих сосків. В її очах був стурбований погляд... поки вона не побачила мене. Її обличчя просвітліло. Я дав їй знак поспішити. Вона непомітно кивнула і розпочала свій фінал.


І який фінал!


Гурт збирався знову почати грати мелодію. Тамара підібрала перші акорди і нахилилася, щоб підняти простирадло та свій ліфчик. Вона дарувала всім прекрасний погляд на зухвало пишну круглу округлість своїх сідниць. Глядачам було добре видно вузьку нейлонову лінію її трусиків між твердими стегнами, яка на мить напружилася, коли вона нахилилася вперед. Трусики зухвало сковзнули вниз по її дупі і залишилися там, коли вона встала і принесла мені простирадло і ліфчик.


— Великий Боже, — прошипіла вона. — Я думала, що ти ніколи не прийдеш.


"Припиніть це швидше," відповів я.


Я дивився, як вона протанцювала на сцену. Її сідниці, що гойдаються, являли собою чудове видовище. Святі збожеволіли. Я не знаю, про що думали жінки, але деякі з них виглядали так, ніби ніколи не оговтаються від цього. Кровоносні судини чоловіків лопалися. Напої випивали швидше, ніж встигали приносити офіціанти. Вперше у своєму житті в чорному одязі вони побачили м'яку красу справжніх жіночих вигинів і впивалися нею. Зрештою, вони зіткнулися з кінцем світу, Армагеддоном і, можливо, Другим явищем одночасно. А якщо вони мали померти - що це був за спосіб попрощатися!


Пролунав підбадьорливий крик. Тамара почала знімати трусики. Група відчула наближення кульмінації і поринула у запам'ятову мелодію. Я постійно оглядався поверх лисих голів і молився, щоб товсті дубові двері холодильної камери стримали вогонь і щоб охоронець у коморі все ще тремтів від жаху. Тамара спустила тугу гумку трусиків. Господи, чому вона не поспішала? Нижче. М'яке кучеряве волосся стало видно. Більше шуму та крику!


Я витер товсті краплі поту з чола й потертливе плече. Трусики повільно сповзли з її ніг. Вона скинула їх і обернулася. Вона нахилилася, щоб підняти його. Випроставши ноги, піднявши сідниці, вона показала чоловікам те, що вони ніколи не забудуть.


Натовп стогнав.


Комбо заревів.


Тамара кинулася зі сцени прямо мені до рук.


Було багато оплесків, але не було достатньо часу, щоб повернутися. Я загорнув її в пальто і сказав, що вона матиме достатньо часу, щоб одягтися після того, як ми вийдемо з готелю. Не стиснута своїм одягом, вона побігла за мною коридором до головної вітальні.


- Нік, Нік, - видихнула вона, - що трапилося?


- Це не має значення, - сказав я.


'Але ...'


«Три канали знищено, один залишився. Я розповім вам подробиці пізніше.


Ми втекли з готелю. Це виявилось простіше, ніж я думав. Я на мить затримався біля прилавка і, як я й підозрював, на полиці під прилавком стояла рація. Я покликав його і ревким тоном псевдо-менеджера наказав людям у «фіаті» перед будівлею відійти вбік і пропустити «б'юїк». Невеликий дешевий мікрофон приховав зміну голосу, і відповідь була короткою: «Si, сіне!». Далі коридором, через парадні двері, ми застрибнули в стару машину і оживили її.


«Фіат» з охороною стояв осторонь під'їзної дороги. Коли Тамара побачила, що ми встигнемо, вона дружньо помахала нам двома чоловіками, коли ми проїжджали повз. Вона спокійно відкинулася на прогнилий диван і почала сміятися. То справді був істеричний сміх полегшення. Захекавшись, вона вигукнула: «О, ви бачили цих двох чоловіків?»


'Яких? У цьому "фіаті"?


"Ні, Нік, тих двох у вітальні!" Вона почала сміятися ще сильніше. Вони з таким подивом дивилися, коли ми промчали повз них. "О, це вираз на їхніх обличчях!" Тамара мала приступи сміху. — Я справді була така гарна?


"Так, ви були чудові."


«Щоправда?»


«Достатньо гарні, щоб змусити мене шалено ревнувати».


Тамара трохи заспокоїлася і захихотіла, поки я боровся з кермом "б'юїка" і їхав у бік літака. Коли вона почала одягатися; сміх припинився, і на другому кінці Пунтаренаса вона промовила низьким, нерішучим голосом: — Нік, погода. Змінюється.


Правильно. Сніг тепер валив вирячим вихором. Колись блискуче небо потемніло, і крізь гул перевантаженого двигуна вітер вив, як поранений привид. Дерева, скелі і все, що могло рухатися, летіло довкола нас виючим ураганом. Градини рикошетували від дверей та вікон. Ми опинилися у світі, який збожеволів від дій божевільного.


— Відключення передавача в готелі викликало хуртовину, — похмуро сказав я.


— І буде гірше, — прошепотіла Тамара.


«Так, поки ми не знищимо останній передавач у Панамі».


Вона обернулася до мене побілілою, як сніг зовні. - Але Нік, - запитала вона з неприхованим жахом. 'Ми повинні бути здатними зробити це, чи не так?


Розділ 12


Судячи з карти, Ісла Сангре була приблизно за шістсот кілометрів від Пунтаренаса. Але хоча ми були досить божевільними, щоб летіти в таку погоду, ми не були настільки божевільними, щоб кинутися прямо туди. Піднявшись у повітря, ми летіли широкою дугою над Тихим океаном. Це зробило політ майже на двісті миль довшим і, можливо, ще на 150 миль через постійні зигзаги. Ми пролетіли над затокою Чирики з найбільшим островом Койба, виправною колонією. Потім ми обійшли півострів Азуаро і підійшли до Панамської затоки шириною 150 миль. На шляху знаходилася Панамська затока з Панама-Сіті та Бальбоа.


Весь цей час літак тільки й робив, що розгойдувався та пікірував. Ми з Тамарою каталися з боку на бік, туди-сюди. Ми ніколи не сиділи на місці. Тільки ремені безпеки тримали нас на місці. Один поштовх слідував за іншим. Фюзеляж стогнав і рипів, крила, здавалося, могли зламатися будь-якої миті. Щоразу, коли літак приземлявся в повітряній ямі, я вдарявся об щось тверде плечем і відчував болісний біль. Перед нашим від'їздом Тамара перев'язала рану та затягла пов'язку, але цього було замало. Кров продовжувала сочитися з мого плеча і просочувати мою сорочку.


Вона закричала. - Які координати острова, Нік?


— Ще не туди, — перекричав я галас. - «Спочатку в Панама-Сіті».


'Чому? острів Сангре знаходиться на архіпелазі де лас Перлас, який знаходиться на схід звідси, а не на північ.


Я кивнув на знак згоди. Архіпелаг означає "море багатьох островів", і в даному випадку воно відноситься приблизно до ста вісімдесяти маленьких "перлин" на іншій стороні затоки. Я вказав на відкриту карту. «Свою мету в цьому супі поки що не знайдеш, а приладам уже не можна довіряти. Нам потрібен орієнтир, перш ніж ми зможемо знайти невеликий острів у цій групі. Місто знаходиться всього за шістдесят кілометрів на північний захід від архіпелагу. Звідси ми можемо визначити напрямок.


Після Тегусігальпи і Пунтаренаса я думав, що досить загартований проти дикої і безжальної руйнації, яку зробив полковник Зембла. Але на Панама-Сіті була неймовірна катастрофа. Це одне з моїх улюблених міст із безліччю теплих спогадів. Мені згадався вечір з гарною жінкою в її квартирі біля підніжжя Анкон і пробудження під дзвін обвітрених дзвонів собору біля Авеніда Сентрал. Коли ми летіли над містом, я помітив залишки собору, старий Палац уряду, чудовий Національний театр, бульвар Малекон та бульвар Боведас зі старою підземною в'язницею. Все, справді, все було розбите і зруйноване, розбите і розірване жорстокими бичами нелюдської бурі. Місто з населенням 300 000 чоловік перестало існувати і перетворилося на такі ж величезні руїни, як і старе місто за дев'ять кілометрів від нього, стерте з лиця землі в 1671 корсаром Генрі Морганом.


Бальбоа, порт Зони Ла-Маншу, теж виявився пустирем. З нашої висоти ми ледве могли розгледіти шлюзи Мірафлорес за десять кілометрів від берега. Два канали, що ведуть до нього, були повністю перекриті. Декілька вантажних суден і танкерів застрягли на двох найбільших у світі льодових полях, кожне шириною майже двісті метрів і глибиною п'ятнадцять метрів. Жахливий вітер пронісся каналами. Ніщо не вказувало на те, що на іншому боці перешийка справи краще.


Я кипів від гніву за те, що Зембла зробив із цією колись родючою та багатою землею.


— Розгорнися, — гаркнув я Тамарі. Я погано почувався. - 'Південний схід до Ісла Сангре. _


- Думаєш, Зембла там?


«Я гаряче на це сподіваюся», — сказав я, кинувши останній гіркий погляд на білий пейзаж, що кружляє. «Якщо я знайду його, острів буде залитий його кров'ю, обіцяю тобі».


Основні острови: Сан-Мігель, Сан-Хосе і Педро Гонсалеса було легко знайти, але останній притулок Зембли було просто крихтою на карті, і не більше насправді. Це було скупчення скель, що стирчали з води під товстим покривом снігу, граду та морської піни, оточене піщаним пляжем. Поки ми пролітали над ним, «Сессна» металася і гойдалася у мінливих повітряних потоках. Тамара боролася з румпелем, доки я шукав місце для посадки.


«Я думаю, ми маємо приземлитися на березі. Навіть кам'яний цап не може встояти на ногах на цих скелях».


— Що там? — спитала вона, показуючи ліворуч.


Вона нахилила літак під кутом вісімдесят градусів, щоб я теж міг на нього подивитись. Крізь град, схожий на кулеметні кулі, я міг бачити слабке сяйво деяких старих будівель. Вони були згруповані на кшталт старої гасієнди навколо двору. Все це оточувала кам'яна стіна тридюймової товщини з важкими воротами із залізними балками. Принаймні раніше їх так будували, і не було підстав вважати, що ці стіни не були такими ж товстими і міцними. Здається, Земблі подобалося все ускладнювати, особливо коли справа доходила до оборони чи втечі.


- Він тут, - сказав я. Моя рука стиснула Тамарову руку. 'Дивися! Його вертоліт пришвартований у дворі.


'Я розумію. Але чи відпустиш ти мою руку? Я воліла б не падати прямо на його дах. Відпусти руку і знайди місце, де приземлитися, гаразд?


Я щасливо посміхнулася до неї. Нарешті ми вистежили Земблу в його лігві. Моя усмішка повільно зникла, коли я зрозумів, що ніде по периметру немає відповідного майданчика для посадки. Власник та продавець мережив Рамон Батук побудував свою гасієнду на вершині круглого пагорба. Від головних воріт стежка вела вниз по скелях до елінгу у природній бухті. Пагорб був відносно слизьким, але надто крутим. Решта острова була або надто нерівною, або заросла колючим кострубатим чагарником.


— Це має бути пляж, — похмуро сказав я їй.


"Трохи тому видно шматок пляжу, який все ще виглядає досить пристойно", - відповіла вона, підібгавши губи. Вона знову нахилила «Сесну» і полетіла до невеликої ділянки берега, що продувається всіма вітрами. "Це буде дуже важко, Нік, і ми не зможемо підібратися близько до будинку".


«Кого турбує невелика прогулянка? Сподіваюся, ми ще зможемо йти, коли приземлимось.


Літак пірнув униз. Вітер підхопив його і завив по металі. Пісок здувся навколо коліс. Частини літака затремтіли, ніби їх раптово паралізувало. Тамара боролася з опірним румпелем. "У нас у Росії є приказка", - випалила вона з перервами. "Тримайся міцніше за кермо в такій ситуації!"


Нас засмоктало в повітряну яму, вниз. «Сессна» тремтіла, гойдалася і ковзала берегом у сірому піщаному дощі здутого піску. Перед нами з піску стирчали гострі кам'яні списи. Зліва лежав вал з нового каміння і валунів, а праворуч загрозлива стіна киплячого прибою. Літак упав униз.


Я загарчав. - 'Вгору! Вгору! Мій крик був рефлекторним, тому що я знав, що Тамара робить все можливе, щоб підняти носа. Пляж наближався із руйнівною швидкістю. Ніс уткнувся в пісок. Протяжне шипіння, потім громоподібна бавовна. Нас розвернуло, підкоси крил зірвалися, а гвинт склався над блоком двигуна, наполовину засипаним піском. Підлога піднялася і жбурнула нас на дах, наче купу людських рук і ніг. Літак мало не перекинувся, а потім звалився хвостом вгору в крижані хвилі. Солона вода бризнула на нас, коли ми відступили. Ми були поранені, але стояли на місці. Літак розгойдувався туди-сюди в прибої. Ми гойдалися на хвилях. Тамара похитала головою, підняла її і подивилась у розбиті вікна на пляж. Здригнувшись, я глибоко зітхнув і почав вивчати пісок та прибій під нами. «Ось що мені подобається у цих комерційних рейсах, — сказав я з легкою усмішкою. Ти завжди м'яко приземляєшся.


"Не смійся наді мною!" - сказала вона зі сльозами на очах. — Я все зіпсувала, знаю! Ми більше ніколи не піднімемо його у повітря!


"Мабуть, інакше б цього і не сталося", - зауважив я. "Пісок занадто м'який, і вітер міг би збити нас з ніг".


— Але що ми робитимемо тепер?


'Що робити?' Я схопив за собою плетений кошик, у якому колись була їжа. Тепер у ньому були пістолет Макаров Тамари, старовинний пістолет доктора Мендоси, автоматичний револьвер Пепе 22-го калібру, а також револьвери двох охоронців та керуючого. Я віддав Тамарі її пістолет і пістолет Пепе, а решту револьверів засунув у кишені. 'Що робити?' - повторив я. — Що ж, ходімо прогуляємось. Давай зробимо це!'


Розділ 13


Пішки ми пробиралися повз підступні пагорби під виючим і пекучим небом. Завірюха все ще набирала сили. Темрява ставала дедалі густішою. Декілька колючих дерев від вітру заскрипіли. Постійно падали валуни. Вітер висмоктував повітря з наших легень, коли ми бігли проти нього. Ми задихалися, як потопаючі, і іноді не могли рухатися вперед. Буря тепер здавалася суцільною масою, жорстокою, невблаганною та вбивчою. Обличчя Тамари було залите кров'ю від падаючих градин. Я знав, що виглядаю не набагато краще. Біль у плечі виснажив мене. Це було вже не просто питання плоті, біль пронизав мою душу та мої кістки. Я боровся з цим і з моїми жорсткими пальцями. Ми боролися і вперто хиталися, підтримуючи один одного.


Минуло півгодини, чверть години та ще півгодини. Нарешті ми досягли пагорба. Ми дивилися на товсті міцні стіни гасієнди за сотню ярдів від нас. Вони лежали під товстим шаром снігу. Якби там були вартові, а я був майже впевнений у них, вони б не стояли на стіні. Вони тулилися у сумнівному укритті стіни. Це буде ледь помітна низка обірваних чоловіків в уніформі, що прилипла до замерзлих тіл.


— Переліземо через стіну, — сказав я. «Двоє або три воріт надто сильно охоронятимуться».


Тамара зі здриганням похитала головою. - Ми не можемо, Нік!


– Ми також не можемо стояти на місці.


Ми почали підніматися на пагорб за гасієндою, прямо перед головним входом. У певному сенсі тепер було важче рухатися вперед. Перешкод поменшало, але гола поверхня пагорба відполірована вітром і перетворилася на слизький крижаний схил. Першою впала Тамара, і мені довелося її підтримувати. Потім я втратив рівновагу. Тамара хотіла допомогти, і раптом ми обидва скотилися донизу, тривожно хапаючись за руки. Наша витривалість померла, але знову повстала зі свого попелу. Життя здавалося менш цінним, ніж тепло і спокій, які принесе смерть, але життя перемогло.


Нагорі ми знеможено поповзли під укриття стіни. Вона була стара. Кладка була зношена, і між природним камінням були великі щілини. У середньому вона була три з половиною метри заввишки. Я уважно подивився вгору і помітив точки опори для ніг та рук у кількох місцях. — Іди за мною, коли я буду нагорі, — сказав я Тамарі.


- Коли ти нагорі? Ви маєте на увазі, якщо ви це зробите!


— Коли я буду нагорі, Тамаро, — твердо сказав я. Я не хотів думати про правду у її словах. — І чекай на знак. З іншого боку можуть бути вартові.


Я почав небезпечне сходження на стару стіну. Мені довелося зняти захисні рукавички, щоб пальці краще трималися за гладке каміння. Холод пронизав мою душу. Я відчув, як мої руки напружилися. Кров і м'язи змерзли. Камінь розсипався під вагою моєї ноги. Я притиснувся до стіни і почув тихий крик страху Тамари. На мить мені здалося, що я не можу йти далі. Потім я згадав, як близько був Зембла, і ця думка зігріла мене. Я обережно намацав ще одну точку опори. Я знайшов її. Дюйм за дюймом я піднімався.


Останні зусилля перенесли мене через край на широку плоску вершину. Гострі, як бритва, осколки скла були насипані по всій довжині, але сніг і лід зводили нанівець їхній ефект. Насправді вони допомогли мені триматися на слизькій поверхні.


Я вже збирався жестом покликати Тамару слідувати за мною, коли мигцем побачив вартового. Він був укутаний і схиливши голову, глибоко засунувши руки в кишені, повільно ходив туди-сюди між стіною і найближчим будинком. З правого плеча звисала автоматична гвинтівка. Він підійшов до того місця, де я лежав на стіні. Я глянув на Тамару, щоб попередити її. Вона не підкорилася моїй команді і вже лізла за мною! Вартовий підійшов ближче. Досить близько, щоб почути її, якщо щось станеться. Я затамував подих.


Тамара втратила рівновагу та впала. Вона видала зляканий крик. Не сильно, трохи голосніше мимовільного зітхання, але досить голосно. Вартовий одразу з цікавістю підняв очі і побачив мене. Я стрибнув.


Чоловік знав свій обов'язок і намагався боронитися. Пізно! Він усе ще піднімав гвинтівку, коли я відкинув його вбік, приземлившись на нього згори, колінами йому в живіт. Я вирвав рушницю з його рук, перевернув її і вдарив. Приклад потрапив йому в шию збоку. Він зітхнув і завмер. Його голова була під неприродним кутом до тулуба.


'Нік!' - прошепотів зверху. Я підняв очі і побачив Тамару, що сиділа на стіні.


«Я не могла чекати. я...'


— Не має значення, — прошипів я. 'Стригай.'


— Ти спіймаєш мене?


"Завжди дорога".


Я поклав гвинтівку на байдужого вартового і простягнув руки. Вона впала. Я впіймав її. Також хоч це й не були м'які обійми, це було страшенно приємно. Вона притулилася до мене і поцілувала мене в шию. 'Що тепер?' — тихо спитала вона.


"Головне завдання. Є велика ймовірність, що ми знайдемо там Земблу та його останній передавач силового поля. Ми повинні знищити їх обох.


- О, це все? - сказала вона з саркастичним відтінком. Носком черевика вона штовхнула поваленого вартового. «Скільки їх буде між нами та Земблою?»


'Я не знаю. Думаю, надто багато.


'Так. І вони повинні знайти нас, а потім убити чи не пускати, доки ми не замерзнемо. Ми застрягли зараз, коли ми за стіною. Ті небагато кулі, що у нас є, мало що змінять. У вас ще є такі хороші ідеї? Я слухав її мовчки. Вона намагалася приховати свій страх своїм цинізмом. Це природна реакція. Той, хто не боїться з поважних причин — дурень. Тамара була жінкою жорсткою, практичною, сміливою та аж ніяк не дурою.


— Уявлення не маю, — зізнався я. «Ми можемо лише робити все можливе та сподіватися. Це буде важко, але ми маємо спробувати».


Вона покірно кивнула. «Після того, як це закінчиться, Нік, я постараюся сказати щось приємне».


- Я закричу про допомогу, - сказав я з усмішкою. У тіні будівель ми проникли до задньої частини гасієнди. Я вважав за краще автомат вартового, поки не виявив, що в нього замерз механізм. Я поклав його і взяв один із револьверів.


Ми дійшли до кута і зупинилися. Перед нами був двір із вертольотом. Я вивчав довгу вузьку головну будівлю, де сподівався знайти Земблу. Воно було більше, ніж господарські будівлі, з критим ганком по всій його довжині. У центрі була брама, через яку автомобілі могли в'їжджати до головного входу.


Ганок був темним і ледве проглядався крізь завісу снігу, що клубився. У мене була сильна підозра, що десь ще стоїть вартовий. Один або кілька, всі нервові та замерзлі, з поколюванням у пальцях. — Ми підемо найдовшим шляхом, — сказав я. Ми побігли до задньої частини наступної будівлі. Я хотів би продовжувати тікати, але обережність і тиша були в порядку речей. Повільно пішли далі. На цьому боці гасієнди була друга будівля, схожа на гараж. Без подій ми дісталися іншого кінця. Праворуч був відкритий простір близько десяти метрів. За ним була головна будівля.


Ми стояли й уважно слухали. Ми нічого не почули та побігли до задньої частини головної будівлі. Перед нами простягався довгий ряд вікон з крученими гратами з кованого заліза. Одноманітність переривали два двері, що ділять ряд на три частини. За ними була брама і ще один ряд вікон, деякі з яких були яскраво освітлені. Коротка бруківка йшла від воріт у будівлі до масивних головних воріт. Біля воріт стояла будка, що нагадувала телефон-автомат. Будка очікування. Вузький отвір був освітлений.


'Прокляття. Нам потрібно перетнути під'їзну доріжку, і вона охороняється.


"Можливо, вони не стрілятимуть у жінку", - сказала Тамара.


'Чому?'


«Можливо, вони спочатку захочуть поставити запитання».


"Тамара, якщо ти думаєш, що можеш грати в приманку..."


З тим самим успіхом я міг говорити зі стіною. Нахилившись, вона швидко пройшла під вікнами. Я пішов за нею, сподіваючись, що вона не стане надто безрозсудною. У мене було відчуття, що вони спочатку стрілятимуть, а потім ставитиме запитання. Ми прокралися повз перші з двох дверей та наступної групи вікон. Тамара була за півметра від мене. Вона була впевнена у своїх рухах, і я знав, що не зможу зупинити її, не ризикуючи викликати жарку розмову та можливе відкриття. Я намагався вигадати альтернативу, але не знайшов. Ми підійшли до інших дверей і наступного вікна. Раптом я почув голоси.


'Стривай!' - енергійно прошепотів я. На мій великий подив, вона зупинилася і підповзла до мене. Мигнула лампа. Ми заглянули у вікно.


Полковник Зембла сердито ходив туди-сюди. Я не чув, що він казав. Проте він продовжував бити кулаком по столі посеред кімнати. Стіл був завалений електронними деталями, транзисторами, платами, паяльниками та плоскогубцями. Позаду Зембли були такі самі металеві шафи та панелі, як і в храмі майя. Тільки ці були відчинені. Грати були зняті, а проводка звивалася, як дивна перманентна завивка. Неважко було уявити, що він робив у цій кімнаті. Він побудував нову головну систему контролю для своєї смертоносної змови з метою завоювати Центральну Америку та створити Третьу імперію майя.


Я подумав, з ким він розмовляє, коли друга людина з вусатим худорлявим обличчям підійшла і стала поруч з ним. Спільник Зембли здавався ще більш підлим і холоднокровним, ніж будь-хто. Він розгорнув пачку паперів із діаграмами. Двоє чоловіків були так захоплені обговоренням своїх планів, що я наважився підійти трохи ближче. Краєм ока я помітив ще шістьох чоловіків, двох озброєних охоронців і чотирьох техніків у білих халатах, які, ймовірно, працюють на зборці. Тамара запитливо подивилася на мене.


У відповідь я вказав на двері за нами. Я обережно штовхнув клямку і притулився до товстого дерева. Двері не були зачинені. Ми пробралися всередину і прислухалися до голосів у сусідній кімнаті у холодній залі.


'...негайно вбити!' — почувся лютий догматичний голос полковника Зембли. «Якщо я не візьму ситуацію під контроль протягом найближчих кількох годин, шторм стане надто сильним, щоб з ним впоратися — навіть для мене! †


"Можемо зупинити встановлення", - запропонував його підлеглий.


"Тохель, це робота зрадника".


Ні, сер. Подивіться розділ R тут. У хлопців просто немає необхідних деталей, щоби зібрати цей розділ. Його неможливо побудувати в найближчі кілька годин, тож...


«Ви смієте читати мені нотації щодо Секції R! Хто розробив тему? Я сам, чи не так? Ми знайдемо спосіб перемонтувати проводку. І я не хочу більше чути від тебе промови. Я ніколи не відмовлюся від Тохеля, навіть якщо моє царство назавжди буде поховано під льодом! Це сталося не з моєї вини. У мене все добре вийшло. Якщо цей Нік Картер...


Почулося загальне ремствування, яке різко обірвало прихвостень Зембли на ім'я Тохель. — Ви все ще впевнені, що він стоїть за нашим провалом?


«Тимчасова невдача, а не провал. Але постійне погіршення погоди показує, що інші станції не працюють. Так, я впевнений, що Нік Картер якось приклав до цього руку. Я не знаю, як він дізнався про їхнє місцезнаходження, але він також виявив мій храм майя. І йому, чорт забирай, вдалося його повністю знищити.


"Є повідомлення про жінку..."


Зембла зневажливо посміхнулася. «Надайте Картеру можливість взяти навшпиньки на буксир і ставитися до цього роману як до пікніка в секс-клубі. Але цієї бурі він ніколи не досягне острова. І якщо якимось дивом він виживе, то його вже нічого не врятує. Інші станції не були готові до його нападу, ми приготувались!


Я почув кроки чобіт. Раптом наприкінці зали з'явилася людина у формі. Його рот відкрився з подиву, коли він потягнувся за гвинтівкою. Ми з Тамарою інстинктивно обернулися. Ми стріляли не замислюючись. Одна куля увійшла йому в горло в той момент, коли він почав кричати, а друга вибила йому око. Я не знаю, хто куди потрапив. Він упав навзнак, його гвинтівка з брязкотом упала на землю. Кров бризнула на всі боки. Ми не бачили, як він торкнувся землі; ми знову рухалися. Не кажучи жодного слова, ми працювали разом як добре навчена команда.


Ми вдерлися до кімнати. Наші револьвери вивергали вогонь ще до того, як двері повністю відчинилися. З приголомшеним виразом обличчя один із охоронців схопився за живіт і впав. Тамара розгорнулася і проробила в другому годинниковому миленьку дірочку, коли він піднімав свою зброю. Один технік звалився, інший повільно опустився навколішки. Швидкий, як пантера Тохель, перекинув товстий дерев'яний стіл. Деталі та інструменти розлетілися. Він потягнув полковника Земблу в укриття за собою. Його Кольт калібру 357 почав викидати вогонь. Останні два техніка, приголомшені та збентежені нашою атакою, підкралися до відчинених дверей. Вони обидва запізнилися. Тамара прицілилася і смертельно їх поранила, вони впали.


Я пригнувся, щоб уникнути пострілів Тохеля. Мій револьвер був порожній. Я кинув його в Тохеля і схопив другий. Тохель пригнувся, і пістолет врізався в шафу за ним. Зембла атакував мене як божевільний. Він перестрибнув через стіл, наче долаючи перешкоду. Як тигр він кинувся вперед і збив мене з ніг. Ми разом упали на підлогу. Наші пальці не встигли стиснутись у кулаки. Другий револьвер був вибитий у мене з пальців, а третій вислизнув із куртки в запалі бою. Твердий череп Зембли вдарився об мою щелепу і подряпав мені ніс, з якого пішла кров, мої пальці вчепилися в його волосся під пов'язкою на голові. Мій кулак підвівся і відплатив йому тим самим. Я задоволено хмикнув, коли почув, як у нього зламався ніс. Його шкіра та тіло були розірвані. Він завив від болю. Швидким ривком він відвернув голову, і це врятувало його. Інакше смертельні уламки кісток пронизали б його мозок.


Його відповіддю був удар костлявим коліном у мій живіт. Він спробував ухопитися за мою ногу, яка тримала його. Ми перекотилися один через одного. Ні Тамара, ні Тохель стріляти в нас не наважилися. Однак вони стріляли один в одного зблизька, не добившись жодного влучення. Зембла все ще намагався зламати мені зв'язки чи ногу. Моє коліно вперлося в його незахищений пах. Я думав, що прикінчу його. Я чув, як він стогнав, і відчував, як він тремтить. Наступної секунди Тохель вистрілив у освітлення. Кімната була оповита пітьмою, і в темряві Зембла вирвався на волю і зник.


Завила сирена. Звук майже губився у реві бурі. Ми з Тамарою шукали вихід навмання. Зембла та Тохель – ні. Вони знали будинок зсередини та зовні. Я чув їхні кроки у коридорі. Вони пішли. Я гарячково копався у пошуках зброї. Я виявив револьвер. Було ще питання, чи він заряджений. Я відчув руку на своєму рукаві. Тамара. Ми помчали в коридор.


Зовні у дворі та за будинками ожили люди Зембли. Сирена продовжувала вити, двері відчинилися, і в нас кинулися два смертоносні спалахи вогню. Я вистрілив у відповідь. Я відчув сильну віддачу і відчув різкий запах пороху. Не знаю, чи потрапив я в що-небудь, але я був страшенно щасливий, виявивши, що в мене є револьвер, повний куль. Ми кинулися коридором у двір. Вночі довкола нас були чутні крики.


Ми побігли. Одні кричали сердито, інші збуджено, і все це посилювалося тупотом чобіт. Один із людей Зембли спіткнувся і впав на землю. Кулі влетіли у двері, наповнивши повітря осколками та свинцем. Ми продовжували бігти до дверей наприкінці зали. Перелякана, але рішуча Тамара підбігла до стіни позаду мене.


Ми вискочили через двері на зовнішнє подвір'я. Вони не могли і мріяти про найкращу мету. Тупіт наших біжать ніг супроводжувався тріском пострілів. Усередині вогонь припинився так само раптово, як і почався. Ми імпульсивно кинулися до єдиного укриття, яке ми бачили, купі розбитих дерев'яних ящиків. Вони складалися з товстих дощок з металевими ременями та використовувалися для перевезення чутливого електронного обладнання. Вони були складені в купу, щоб слугувати розпалюванням. Ревіли постріли, і кулі врізалися в землю за нами, коли ми відчайдушно пірнали між ящиками.


Град куль пронісся крізь наш імпровізований притулок. Я потягнув Тамару вниз. Перші дві людини з армії, що наближається, були надто нетерплячі, щоб бути обережними. Два постріли і вони впали на сніг. Я почав рухати ящики як божевільний, щоб зміцнити нашу оборону. Товсті дошки поглинали кулі. Тільки прикрі пряме влучення могло вразити нас зараз, інакше їм довелося б повзти по дому позаду нас. Я подивився нагору, але нікого не побачив у вікнах. Навколишні чоловіки обливали нас свинцем, немов їх рушниці були садовими шлангами. У якому напрямку я б не дивився, було занадто багато людей, щоб втекти. І в нас залишилося лише кілька набоїв.


Несподівано серед усього шуму я почув звук електростартера. Ротор гелікоптера почав дуже повільно обертатися. У скляній кабіні я міг побачити силуети двох чоловіків. Третій, один із охоронців, поспішно знімав з усіх боків вертольота стопори та мотузки. У моєму револьвері залишилася лише одна куля. Я ретельно прицілився і влучив у ціль. Вартовий скрикнув і почав смикатися. Він кричав так голосно, що стрілянина на мить припинилася, коли всі дивилися на нього.


«Тамара, дай мені щось вистріляти».


- Просто використовуй мій пістолет. Там ще шість куль, — сказала вона, простягаючи мені Макарів.


Собі вона залишила Пепе 22-го калібру. Те, що вона без вагань дала мені свій револьвер, було жестом, який я ніколи не забуду. Вона дивилася на вертоліт. Двигун працював на повну потужність, щоб прогрітись. "Вони розіб'ються в цей шторм".


«Можливо, але ми не можемо сидіти тут та дивитися. Вони хочуть втекти, і якщо їм це вдасться, вони все почнуть спочатку. Гірше того, вони залишили передавач включеним, і ви чули, що сказав про це Зембла.


"Але я думала, що в кімнаті..."


Це була просто нова основна система управління, яку вони встановлювали. Ми поклали цьому кінець, але другий передавач десь у іншому місці. Насправді я чекав на нього з іншого боку воріт, де ми бачили всі ці вогні».


«Це означає, що ніхто не зможе зупинити бурю за кілька годин. Принаймні якщо Зембла говорив правду. Тоді погодою більше ніколи не можна буде керувати!


'Так. І біда в тому, що Зембла зазвичай має рацію.


Стрілянина відновилася, коли вертоліт повільно й невпевнено злетів. Він гойдався туди-сюди. Стрілянина була зупинена вдруге, коли двері кабіни відчинилися. На пасажирському сидінні я помітив худорляву, м'язисту фігуру Тохела. Його нога тримала двері відчиненими навстіж. У правій руці він мав кольт, який він підтримував зігнутою лівою рукою і цілився на нас. Він крикнув щось, чого я не зрозумів. Зважаючи на все, крик призначався для Зембли, який виступав у ролі пілота. Вертоліт злегка нахилився і ковзав у наш бік.


«Ублюдок! Я кипів від гніву. — Він летить на нас, щоб прикінчити нас, як кроликів! Не опускай голову, Тамара!


- Добре, - сказала вона твердим голосом.


На долю секунди нам довелося вибирати. Якщо ми виберемося з нашої барикади, то люди Зембли нас розстріляють. Якщо ми залишаємось на місці, нас підстрелять зверху. Розчарування і гнів охопили мене, коли гелікоптер підлетів ближче.


"Прокляті виродки!" - Я почув власне гарчання. Моя рука стиснула пістолет. Я діяв із відчайдушною та безрозсудною різкістю. Я стрибнув між ящиками. Гострий біль пронизав моє поранене плече і груди, коли я натрапив на важке дерево. Дошки відскочили, ящики впали. Я стрибнув у двір під вертоліт, що наближається. Я мигцем побачив здивоване обличчя Тохеля. Він реагував інстинктивно, швидко завдяки рокам тренувань. Стовбур його кольта-магнуму калібру кинувся в мій бік і вистрілив. Тяжка куля обпекла мені руку і зробила довгу дірку в рукаві. Пістолет Макарова влетів із рук і впав за кілька ярдів від мене.


Я почув сміх Тохеля. - "Спробуй дістати його Картер!"


Я пірнув за зброєю, перекинувся і незграбно вийняв його з-під тіла. Пістолет гримнув, сіпнувся і знову гримнув. Моє тіло наче належало двом різним людям. Мій лівий бік палав від болю і був майже паралізований; моя права сторона була в нормі, незважаючи на нову рану. Вертоліт трохи хитнуло. Зембла не могла утримати його у вертикальному положенні на сильному вітрі. Можливо, його теж вразили мої постріли. Тохель вистрілив і промазав. Він розгойдувався туди-сюди, намагаючись нейтралізувати хитавицю. Його масивні тупі кулі врізалися в сніг поряд зі мною.


Тамара стояла навколішки, притулившись головою до ящика. У перервах між залпами я почув її пронизливий крик. Першого і єдиного разу я бачив, що вона була налякана до істерики. Я майже інстинктивно випустив третю кулю. Я побачив, як секундою пізніше Тохель раптом зіщулився, ніби присів навпочіпки на порозі. Його очі вилізли з орбіт. Його голос видавав звуки, які були не словами, а безглуздим кашлем. Він закашлявся, закричав і натиснув на курок свого порожнього "Магнуму". Він напружився і затремтів. Потім він повільно нахилився вперед і впав з вертольота.


Тохель з глухим стукотом ударився об землю. Приголомшені, його люди дивилися в напруженому мовчанні, ніби не могли зрозуміти, що їхній вождь мертвий. Я мовчки сидів у дворі, вкритому льодом. Я відчував слабкість і нудоту. Єдиним звуком був тихий схлип Тамари та раптове прискорення вертольота, коли Зембла злетів угору і полетів геть.


Нудота пройшла, а слабість немає. Я став навколішки, не зважаючи на ризик бути застреленим людьми навколо мене. Я нахилився вперед, назустріч вітру гвинта вертольота. Макаров рвало і смикало, ніби в нього було власне життя. Мої останні три кулі просвистели в тендітні баки високого тиску. На мить я злякався, що стріляв надто пізно, а вертоліт уже летів надто високо. Але потім головний гвинт почав видавати дивні звуки, що скреготали. Гелікоптер гуркотів і тріщав, поки Зембла намагалася ним керувати. Він розгойдувався і злітав усе вище й вище над гасієндою. Потім раптовий шок. Він почав ковзати вниз. Щось розірвалося, і над нами пролетів шматок металу. Ми почули невеликий вибух. Мить вертоліт завис нерухомо. Крихітне полум'я лизнуло капот. Потім він пірнув великою дугою і врізався в інше крило головної будівлі гасієнди.


Зі страшним поштовхом вертоліт врізався в сусідню будівлю разом із Земблою. Мене кинуло на землю. Шматки стіни летіли подвір'ям разом із балками, вікнами та кладкою. Дах звалився там, де вертоліт пробив велику дірку. Голодне полум'я палахкотіло високо в небі. З запамороченням я схопився на ноги. Я нічого не зламав, але мій уже пошкоджений ніс тепер безперервно кровоточив. Задихаючись, я натрапив на ящики, щоб знайти Тамару. Ми мали піти звідси. Моя обмацуюча рука торкнулася її м'яких вигинів. На мить вона притулилася до мене і ніжно провела моїми пальцями по своєму світлому волоссю. Захищена нині зруйнованою барикадою вона не постраждала.


Палаючий вогонь швидко поширився. У сяючому світлі я побачив Зембли, що бігали навколо людей, що залишилися. Їм не було куди йти, і вони не знали, що робити. Більше не було жодної організації. Їхній лідер був мертвий, і у них не залишилося мети. У таких обставинах вони двічі подумають, перш ніж померти смертю героя. Але вони лишилися ворогами, небезпечними ворогами. Якщо в нас і був шанс втекти від цього, то це тільки зараз.


Ми виповзли з ящиків та побігли до задньої частини найближчої будівлі. Щоразу ми відскакували убік і пригиналися, коли хтось пробігав повз. Запихавшись, ми побігли назад повз головний корпус, що горів. Посмішка на губах Тамари сказала мені, що вона думає так само, як і я. У цьому палаючому вогні останній передавач Зембли був знищений і перетворився на металобрухт.


Група чоловіків виявила нас біля головного входу та відкрила вогонь. Кулі загрозливо свистіли навколо нас, розбиваючи цеглу стіни по обидва боки від нас. Ми пірнули у ворота, зачинили їх за собою і побігли широкою бруківкою. Виючий свист крижаного вітру змішувався з тріском вогню і скрипом будівель, що руйнуються, позаду нас. Це було схоже на пекельну симфонію.


Ми підійшли до підніжжя пагорба і тепер мали продиратися повз високі нагромадження валунів. Люта буря кілька разів збивала Тамару з ніг. Я допоміг їй стати на ноги і тут же сам упав на слизьку зледенілу доріжку. Ми продовжили шлях.


Задихаючись, ми нарешті дісталися захищеної бухти елінгу. Все, про що ми могли думати, це човен і спосіб змусити його рухатися. Там просто повинен був бути човен, якщо ми збиралися пережити це. Я штовхнув двері. Вона не піддавалася, і мені не вистачило сил, щоби вибити своїми плечима, але потім Тамара тихенько прострілила замок з револьвера Пепе.


Останнім зусиллям ми перебралися через причал. Був човен. Блискуча десятифутова крейсерська яхта шалено смикалася, наче запряжений жеребець. Вихід у море не здавався безпечним без ризику. Яхта була побудована, щоб ковзати хвилями на великій швидкості, але в цей шторм вона легко перекинулася б у сильному хвилюванні прямо біля елінгу. Але мені найменше хотілося залишатися на острові.


Тамара відчинила великі двері та відв'язала мотузки. Я порився під панеллю приладів і попередньо прогрів двигун. Мої м'язи хворіли у всьому тілі. Чоловіки побігли до елінгу. Я чув, як вони кричали та стріляли. Я натиснув кнопку запуску. Двигун запустився, чхнув, чиркнув, а потім загарчав, оживаючи. Я невиразно усвідомлював, що моя рука інстинктивно тягнеться до дросельної заслінки. Гарчання під ногами перетворилося на сильну пульсацію. Яхта вилетіла з елінгу в струмок, коли перші люди увірвалися через задні двері.


За межами бухти на нас обрушилися бурхливі хвилі Панамської затоки. Я знижував швидкість доти, доки наша швидкість не перевищувала трьох вузлів. Море було вирує масою білої піни, яка здіймалася горизонтально над нами. Човен не встиг розвернутися. Ніс був похований і сплив на іншій стороні хвилі. Вода гарячково ринула з носової палуби та з даху каюти. Я був надто слабкий, щоб утримувати човен. Кров стікала по моїх руках і лилася з носа. Мені довелося покинути керування. Я відчув, що падаю. — Приймай керування, — сказав я майже нерозбірливо. «Тамара, сідай за кермо. Я не можу… Мене зімкнула сяюча темрява несвідомості. Я кинув останній погляд на небо та посміхнувся. Погода змінилася.


Розділ 14


Мені наснилося, що я валяюся в гамаку. Хвилювання м'яко хитало мене вперед і назад. Я лежав, витягнувшись без взуття і з курткою під головою замість подушки. Човен нерухомо стояв з безмовними машинами. Дув легкий вітерець; сонце припікало.


Моє друге враження було, що я все ще сплю. У мене був один із тих чудових еротичних снів, які, здається, завжди закінчуються, коли все починає налагоджуватися і залишають вас розчарованими вранці. Тамара притулилася до кормових поручнів в одних бюстгальтерах і трусиках. Те, як її довгі, гнучкі ноги витягнуті на палубі, її спина вигнута, її груди випнуті, а обличчя піднесене, щоб зловити якнайбільше сонця, - це чуттєве бачення, яке я люблю бачити у своїх снах. Але вона була справжньою, справжньою, як сонце! Я зітхнув і зігнув руки. Біль теж був реальним. Я сів прямо. Човен захлеснула синя хвиля. Море було спокійне, а небо сліпуче чисте. – Привіт, – усміхнулася Тамара. Вона підняла руку над очима, затуляючись від яскравого сонця.


- Привіт, - усміхнувся я у відповідь. "Ми дрейфуємо".


"У нас закінчилося паливо".


'О.'


«Через кілька хвилин після того, як ви знепритомніли, двигун забурчав і зупинився. Я більше нічого не можу вдіяти.


'Ні, звісно ні.'


«Течія винесе нас на берег за кілька годин».


«Ми будемо зайняті. Невеликий відпочинок нам не зашкодить.


— Я теж так думаю, — сказала вона. Вона знову відкинула голову назад. «У цьому одязі стало надто спекотно, і я захотіла трохи позасмагати. Сподіваюся, ви не заперечуєте?


"Хто я? Ніколи!


Мій погляд ковзнув чистими бірюзовими водами до туманного берега вдалині. Панама сяяла на світлі, море затихло. Я відчував тишу. Не було подиху вітру. Жоден звір не шелестів у сплетінні трав, і жоден голос не долинув із густого смарагдового лісу. Для цього було зарано. Річки та канали все ще були забиті товстими крижаними масами. Але лід скоро трісне і розсиплеться. Сніг, що тане, з гір міг викликати тимчасові повені тут і там, але це було в майбутньому. Людина і звірі все ще були приголомшені, намагаючись вибратися з-під неймовірних жахів, створених владною бурею Зембли. Пізніше вони почнуть оплакувати своїх померлих рідних та почнуть відновлювати свої будинки. Але це буде потім...


Я вдихнув тепле ароматне повітря і твердо вперся ногами в палубу. На моєму обличчі була широка посмішка. – «За це варто боротися».


Тамара підвелася з важкою грацією. Вона підійшла до мене і ніжно обвила руками мою шию. Її пальці вчепилися в гудзики моєї блузки. Її рука ковзнула по моїх грудях.


— Хвилювання закінчилося, — сказав я. "Ви не повинні більше хвилюватися."


"Мені ніколи не доводилося цього робити, Нік, але мені це подобається".


«Коли ми досягнемо Панами, наші шляхи розійдуться. Поки що ні ...'


- Ні, - сумно прошепотіла вона мені на вухо.


«У тебе свої обов'язки, а в мене свої, і ми ніколи не змінимося заради іншого. Все було добре і буде добре, поки ми не дістанемося Панами».


«Човен дрейфує».


— І ми нічого не можемо з цим поробити.


— Хіба що розважатися, поки ми це можемо.


Я грубо поцілував її і притяг до себе її тверде та гнучке тіло.


Я був не правий. Хвилювання ще не закінчилося.


Про книгу:


Все почалося зі спотвореного радіоповідомлення, отриманого агентом AX у Мексиці. Тепер Нік Картер пробирався густими джунглями Нікарагуа, які називали Берегом Москітів. Його облягали комарі, отруйні змії та нестерпна спека. Його подорож була жорстокою, але він мав знайти стародавній храм майя. Там був штаб полковника Зембли. І цей міг перетворити Центральну та Південну Америку на полярний регіон. І оскільки крижаний холод загрожує вибухнути, Нік також має переконати російського агента КДБ Тамару Кірову, що Америка не має жодного відношення до цієї пекельної схеми.


Але полковнику Земблі вдається розпалити свій крижаний жах. Потім від Ніка Картера потрібно зробити неможливе...


Нік Картер


Змова N3


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: The N3 Conspiracy


Перша глава


Це був молодий чоловік з палаючими очима і великими планами на свою пустельну країну і на себе самого, але Сполучені Штати потребували старого короля, якого він хотів повалити, тому я вбив його.


Що було моєю роботою: Нік Картер, Killmaster для моєї країни, АХ, Девіда Хоука і за високу зарплату. Я агент N3 в АХ - це найтаємніша організація у Вашингтоні і, можливо, у світі.


Заколотник був ідеалістом, гордою і сильною людиною, але мені він був нерівний. Він не мав шансів. Я застрелив його у віддаленій пустині його країни, де його ніхто не знайде і його тіло перетвориться на кістки, з'їдені стерв'ятниками.


Я дозволив цьому надмірно честолюбному претенденту гнити на сонці і повернувся до міста, щоб подати свій звіт каналами, які мало хто знав, і почистити свій люгер Вільгельміну.


Якщо ви живете, як я, ви добре дбаєте про свою зброю. Це найкращі друзі, які у вас є. Прокляття це єдині «друзі», яким можна довіряти. Мій 9мм Люгер – Вільгельміна. Ще в мене під рукавом стилет на ім'я Хьюго і П'єр — це мініатюрна газова бомба, яку я ховаю будь-де.


Я також забронював літак до Лісабона. На цей раз моїм прикриттям був Джек Фінлі, торговець зброєю, який щойно виконав ще одне «замовлення». Тепер він повертався на свій заслужений відпочинок. Тільки там, куди я прямував, було не зовсім спокійно.


Як агент N3 в АХ, я був адміралом з надзвичайних ситуацій. Так що я міг зайти в будь-яке посольство або військову базу США, сказати кодове слово, а потім вимагати будь-якого транспорту аж до авіаносця включно. На цей раз я поїхав по особистих справах. Хоук, мій бос, не згоден з тим, що його агенти мають особисті справи. Тим більше якщо він про це знає, а він знає майже все.


Я тричі змінював літаки та імена у Лісабоні, Франкфурті та Осло. Це був об'їзд Лондона, але в цій подорожі мені не потрібні були переслідувачі та сторожові пси. Я залишався на своєму місці весь політ, ховаючись за чаркою журналів. Я навіть не пішов у салон за своєю кількістю випивки і не відповів на посмішку рудоволосої дівчини. У Хоука скрізь очі. Зазвичай це мені подобається; Щодо моєї шкіри, то я її дуже ціную. І коли мені потрібний Хоук, він зазвичай десь поруч.


Коли ми приземлилися, Лондон, як завжди, був закритий. Це його кліше вірно, як і більшість кліше, але тепер туман був чистішим. Ми рухаємось уперед. Аеропорт Хітроу знаходиться далеко за містом, і я не міг скористатися однією з наших комфортних машин, тому взяв таксі. Було темно, коли таксист висадив мене в нетрях Челсі біля бідного готелю. Я забронював номер під іншим четвертим ім'ям. Я перевірив захаращену курну кімнату на наявність бомб, мікрофонів, камер та вічок. Але вона була чиста. Але чи чиста вона чи ні, я не збирався проводити в ньому багато часу. Якщо бути точним: дві години. Ні секундою довше, ні секундою коротше. Так я перейшов до своєї двогодинної практики.


Спецагент, особливо контрагент та Кіллмайстер, живе такою рутиною. Він повинен так жити, інакше не проживе довго. Укорінені звички, як друга натура, стали для нього такою ж невід'ємною частиною, як дихання для будь-кого. Він очищає свій розум, щоб бачити, думати та реагувати на будь-які раптові дії, зміни чи небезпеки. Ця автоматична процедура призначена для готовності агента до використання кожну секунду зі 100% ефективністю.


У мене було дві години. Перевіривши кімнату, я взяв мініатюрний сигналізатор і прикріпив його до дверей. Якщо доторкнутися до дверей, звук буде дуже тихим, щоб хтось міг його почути, але мене він розбудить. Я повністю роздягся і ліг. Тіло повинне дихати, нерви повинні розслаблятися. Я дозволив розуму стати порожнім, і мої сто вісімдесят фунтів м'язів і кісток розслабилися. За хвилину я заснув.


Через годину та п'ятдесят хвилин я знову прокинувся. Я закурив, налив собі з фляжки і сів на старе ліжко.


Я вдягся, зняв дверну сигналізацію, перевірив стилет на руці, встромив газову бомбу в чохол на верхній частині стегна, зарядив «Вільгельміну» і вислизнув із кімнати. Я залишив чемодан. Хоук розробив обладнання, що дозволяє йому перевіряти, чи перебувають його агенти на своїх постах. Але якщо цього разу він помістив такий маяк до моєї валізи, я хотів, щоб він повірив, що я все ще в безпеці в цьому паршивому готелі.


У вестибюлі все ще висіли таблички часів Другої світової війни, які вказували гостям на бомбосховища. Службовець за стійкою був зайнятий розкладанням пошти стінними відсіками, а негр дрімав на обдертій кушетці. Клерк був жилавий і стояв до мене спиною. На негрі було старе пальто, вузьке для його широких плечей, і начищені нові черевики. Він розплющив одне око, щоб подивитися на мене. Він уважно мене оглянув, потім знову заплющив очі і перемістився, щоб лягти зручніше. Клерк не дивився на мене. Він навіть не повернувся, щоб подивитись на мене.


Зовні я обернувся назад і зазирнув у вестибюль із нічних тіней Челсі-стріт. Негр дивився на мене відкрито, жилистий клерк наче навіть не помітив мене у вестибюлі. Але я бачив його злі очі. Від моєї уваги не вислизнуло, що він розглядав мене в дзеркалі за прилавком.


Тому я не звернув уваги на клерка. Я глянув на негра на дивані. Клерк намагався приховати, що дивиться на мене, я це відразу помітив, і навіть найдешевша шпигунська компанія не стала б використовувати таку марну людину, яку я міг пізнати одним поглядом. Ні, коли була небезпека, вона походила від негра. Він дивився, вивчав мене, а потім одвернувся. Відкритий, чесний, не підозрілий. Але пальто йому було не зовсім за розміром і черевики нові, ніби він примчав десь, де йому не потрібне було це пальто.


Я розкусив його за п'ять хвилин. Якщо він помітив мене і зацікавився, то був занадто гарний, щоб показати це, знаючи, що я вживу запобіжних заходів. Він не вставав з дивана, і коли я зупинив таксі, він, схоже, не переслідував мене.


Я міг помилятися, але я також навчився слідувати своїм першим передчуттям про людей і записувати їх у підсвідомість, доки не забув.


Таксі висадило мене на жвавій вулиці Сохо, оточеній неоновими вивісками, туристами, нічними клубами та повіями. Через енергетичну та фінансову кризу туристів було менше, ніж у попередні роки, і вогні навіть на площі Пікаділлі здавалися тьмянішими. Мені було байдуже. На той момент мене не так цікавив стан світу. Я пройшов два квартали і звернув у провулок, де мене зустрів туман.


Я розстебнув куртку поверх люгера і повільно пішов крізь шматки туману. За два квартали від вуличних ліхтарів, здавалося, рухалися гірлянди туману. Мої кроки лунали чітко, і я прислухався до відлуння інших звуків. Їх там не було. Я був один. Я побачив будинок у півкварталі від мене.


То був старий будинок на цій туманній вулиці. Пройшло багато часу, відколи фермери цього острова емігрували на землю, на якій я зараз ішов. Чотири поверхи з червоної цегли. У підвалі був вхід, на другий поверх вели сходи, а збоку був вузький провулок. Я прослизнув у той провулок і обігнув задню частину.


У старій хаті було єдине світло: задня кімната на третьому поверсі. Я глянув на високий прямокутник тьмяного світла. Музика та сміх пливли крізь туман у цьому веселому районі Сохо. У тій кімнаті з мене не було ні звуку, ні руху.


Було б легко зламати замок на задніх дверях, але двері можна підключити до систем сигналізації. Я дістав з кишені тонкий нейлоновий шнур, накинув його на залізну перекладину, що стирчала, і підтягнувся до затемненого вікна другого поверху. Я приклав присоску до скла та вирізав усе скло. Потім я опустився та обережно поставив скло на підлогу. Підтягнувшись назад до вікна, я заліз усередину і опинився в темній порожній спальні, за спальнею тягнувся вузький коридор. Тіні пахли вогкістю та старістю, як будівля, занедбана сто років тому. Було темно, холодно та тихо. Занадто тихо. Щури переселяються в покинуті будинки в Лондоні. Але не було чути, як десь дряпають маленькі волохати лапки. Хтось ще мешкав у цьому будинку, хтось, хто був там зараз. Я посміхнувся.


Я піднявся сходами на третій поверх. Двері в єдину освітлену кімнату були зачинені. Ручка закрутилася під моєю рукою. Я слухав. Нічого не рухалося.


Одним беззвучним рухом я відчинив двері; одразу закрив її за собою і став у тіні, спостерігаючи за жінкою, яка сиділа на самоті в тьмяно освітленій кімнаті.


Вона сиділа до мене спиною та вивчала якісь папери на столі перед собою. Настільна лампа була єдиним джерелом світла. Там було велике двоспальне ліжко, письмовий стіл, два стільці, палаюча газова плита, більше нічого. Просто жінка, тонка шия, темне волосся, струнка фігура в обтягуючій чорній сукні, що оголювала всі її форми. Я зробив крок від дверей до неї.


Вона раптово обернулася, її чорні очі ховалися за кольоровими окулярами.


Вона сказала. - То ти тут?


Я побачив її посмішку і водночас почув приглушений вибух. Хмара диму клубочилася в невеликому просторі між нами, хмара, яка майже одразу ж приховала її.


Я притис руку до боку, і мій стилет вискочив з-під рукава в руку. Крізь дим я побачив, як вона скотилася на підлогу, і тьмяне світло згасло.


У раптовій темряві, з густим димом довкола мене, я більше нічого не бачив. Я сів на підлогу, думаючи про її кольорові окуляри: мабуть, інфрачервоні окуляри. І десь у цій кімнаті було джерело інфрачервоного світла. Вона могла бачити мене.


Тепер мисливець став здобиччю, замкненою в маленькій кімнаті, яку вона знала краще за мене. Я придушила прокляття і напружено чекав, поки не почую звуку чи руху. Я нічого не чув. Я знову вилаявся. Коли вона рухалася, це був рух кішки.


Тонкий шнур обвився навколо мого горла позаду. Я почув шипіння її дихання поруч із моєю шиєю. Вона була впевнена, що цього разу я в руках. Вона була швидкою, але я швидше. Я відчув мотузку в той момент, коли вона обмотала її навколо мого горла, а коли вона туго затягла її, мій палець уже був усередині.


Я простягнув іншу руку і схопив її. Я повернувся, і ми опинилися на підлозі. Вона боролася і корчилася в темряві, кожен м'яз її струнких, напружених тіл сильно притискався до мене. Сильні м'язи в тренованому тілі, але у мене була велика вага. Я потягнувся до настільної лампи і ввімкнув її. Дим розчинився. Безпорадна під моєю хваткою, вона лежала скута моєю вагою, її очі блиснули на мене. Кольорові окуляри зникли. Я знайшов свій стилет і притис його до її тонкої шиї.


Вона відкинула голову назад і засміялася.


Розділ 2


— Ублюдок, — сказала вона.


Вона схопилася і вп'ялася зубами мені в шию. Я впустив стилет, відтягнув її голову за довге чорне волосся і міцно поцілував. Вона прикусила мою губу, але я міцно стиснув її рота. Вона обм'якла, її губи повільно відкрилися, м'які та вологі, і я відчув, як її ноги відкрилися для моєї руки. Її язик випробувало рухався через мій рот, все глибше і глибше, поки моя рука піднімала її сукню вгору по її напруженому стегні. Під цією сукнею нічого не було. Такий самий м'який, вологий і відкритий, як її рот.


Інша моя рука знайшла її груди. Вони стояли високо, поки ми боролися у темряві. Тепер вони були м'якими і плавними, як здуття її живота, коли я торкнувся шовковистого волосся.


Я майже відчув, як вирваюся на волю, росту і мені стає важко штовхатися до неї. Вона також це відчула. Вона відсмикнула губи і почала цілувати мене в шию, потім у груди, де моя сорочка зникла під час боротьби, а потім назад нагору, в моє обличчя. Маленькі, голодні поцілунки, як гострі ножі. Моя спина і поперек забилися в ритмі густої крові, і я був готовий вибухнути.


- Нік, - простогнала вона.


Я схопив її за плечі та відштовхнув. Її очі були щільно заплющені. Її обличчя почервоніло від пристрасті, губи ще цілувалися в сліпому бажанні.


Я запитав. - "Цигарку?"


Мій голос звучав хрипко. Видершись на круту, люту скелю вибухового бажання, я змусив себе відступити. Я відчував, як моє тіло тремтить, повністю готове поринути у болісне ковзання задоволення, яке відправить нас у високу, підвішену готовність до наступного, гарячого, крутого повороту. Я відштовхнув її, стиснувши зуби від цього чудового болю. На мить я не був певен, що вона витримає. Тепер я не знав, чи зможе вона це зробити і зупинитися. Але їй це вдалось. З довгим тремтячим зітханням їй це вдалося, очі її були заплющені, а руки стиснуті в тремтячі кулаки.


Потім вона розплющила очі і подивилася на мене з усмішкою. "Дай мені цю чортову сигарету", - сказала вона. — О, чорт забирай, Нік Картер. Ти чудовий. Запізнився цілий день. Я ненавиджу тебе.'


Я відкотився від неї і простяг їй сигарету. Посміхаючись її голому тілу, бо чорна сукня була розірвана в нашій пристрасті, я закурив наші сигарети.


Вона встала і лягла на ліжко. Я сів поруч із нею, зігрітий жаром. Я почав ніжно і повільно пестити її стегна. Мало хто витримує таке, але ми могли. Ми вже робили це багато разів.


— Запізнився цілий день, — сказала вона, курячи. 'Чому?'


"Тебе краще не питати, Дейдро", - сказав я.


Дейдре Кебот, і вона знала краще. Мій товариш агент AX. N15, ранг «Вбивати, коли це необхідно», найкращий контрагент зі статусом незалежного оперативного командування. Вона була гарна, і вона щойно довела це знов.


— Цього разу ти майже зловила мене, — сказав я з усмішкою.


— Майже, — похмуро сказала вона. Її вільна рука розстібала останні гудзики на моїй сорочці. - Думаю, я впораюся з тобою, Нік. Якби це було реально. Чи не в грі. Дуже реально.


- Можливо, - сказав я. «Але це має бути життя і смерть».


"Принаймні вразити тебе", сказала вона. Її рука розстебнула блискавку на моїх штанах і погладила мене. — Але я не могла завдати тобі болю, чи не так? Я не могла зашкодити цьому. Боже, ти мені дуже підходиш.


Я знав і любив її довгий час. Напад і захист щоразу, коли ми зустрічалися, були частиною нашого шляху, гарячою грою між професіоналами; і, можливо, вона могла б упоратися зі мною, якби це було не на життя, а на смерть. Тільки тоді я битимуся на смерть, а це не те, чого ми хотіли один від одного. Є багато способів залишатися в здоровому глузді в цьому бізнесі, і для нас обох протягом багатьох років одним з таких способів були наші таємні зустрічі. У найгірші часи серед усіх цих чоловіків і жінок завжди було світло в кінці тунелю. Вона для мене, а я для неї.


"Ми гарна пара," сказав я. «Фізично та емоційно. Жодних ілюзій, а? Навіть не те, що це триватиме вічно.


Тепер мої штани було знято. Вона нахилилася, щоб поцілувати мій живіт унизу.


«Я якось чекатиму, а ти не прийдеш», — сказала вона. «Кімната у Будапешті, у Нью-Йорку, і я буду одна. Ні, я цього не винесу, Нік. Ти винесеш?


"Ні, цього я теж не винесу", - сказав я, проводячи рукою по її стегні туди, де воно було вологим і відкритим. — Але ви порушили це питання, і я теж. Ми маємо роботу.


О ля ля, так, - сказала вона. Вона загасила сигарету і почала пестити моє тіло обома руками. Якось Хоук це дізнається. Ось як це скінчиться.


Хоук закричав би, почервонів би, якби довідався. Два його агенти. Він був би цим паралізований. Двоє його агентів закохані одне в одного. Небезпека цього зробила б його збожеволілим, небезпека для АХ не до нас. Ми були витратним матеріалом, навіть N3, але АХ був священною справою, життєво важливою і ставився вище за все інше в цьому світі. Таким чином, наше побачення трималося в глибокій таємниці, ми використовували всю свою дотепність і досвід, контактуючи один з одним так м'яко, наче ми працювали над справою. На цей раз вона встановила контакт. Я прийшов, і вона була готова.


Хоук ще не знає, — прошепотіла вона.


Вона лежала зовсім нерухомо на великому ліжку в теплій потайній кімнаті, її чорні очі були розплющені і дивилися мені в обличчя. Темне волосся обрамляло її маленьке овальне обличчя і широкі плечі; її повні груди тепер звисали убік, соски були великими і темними. Майже зітхнувши, вона прошепотіла запитання. 'Тепер?'


Ми розглядали тіла одне одного, наче це було вперше.


На її мускулистих стегнах і струнких стегнах не було жиру, нічого в западині живота над пагорбом Венери. Зростаючи шість футів, вона мала тіло спортсмена і здавалася високою і стрункою. Вона чекала на мене.


- Зараз, - сказав я.


То була жінка. Чи не дівчина. Тридцятидворічна жінка і більше, ніж більшість її віку. Солдат із сімнадцяти років. Вона служила у складі ізраїльських командос, вбиваючи арабів ночами. Сильна жінка зі шрамами в доказах стійкості: опіки від тортур на спині, шрам від батога над лівими грудьми, кучерявий знак питання над клиноподібним волоссям, де арабський лікар вирізав з неї майбутніх дітей і вчив її ненависті.


- Зараз, - сказала вона.


Просто і прямо, без сором'язливості, претензій чи хибного мачізму. Ми знаємо один одного надто довго і надто добре для всіх цих ігор, у які грають нові коханці. Небагато. Як чоловік та дружина. Вона хотіла, щоб я був у ній, я хотів бути у ній.


Чорні очі розплющились і сфокусувалися на моєму обличчі, глибокому і гарячому, що дивиться звідкись глибоко всередині. Вона розсунула ноги і високо підняла їх. Прямо та сильно, без зусиль. Я просто подивився їй у вічі і увійшов до неї.


Ми не торкалися один одного ніде, крім там. Глибоке та повільне ковзання у теплому та рідкому вітанні її тіла. Повільно й усміхаючись, ми дивилися одне одному у вічі. Здригаючи, вона ворушилася, і я ріс усередині неї, поки її очі не заплющилися, а мої пальці не вп'ялися глибоко в ліжко.


Вона відтягла свої дивовижні ноги назад і підняла коліна, поки вони не торкнулися її грудей, а її п'яти не торкнулися круглої плоті її сідниць. Вона обійняла мене за шию і напружилася. Я взяв її на руки, як маленька закрита кулька. Я підняв її з ліжка і тримав все її тіло в своїх руках, її стегна біля моїх грудей, її сідниці біля мого живота, і штовхнув її глибше, дозволяючи низьким стогнам зірватися з її губ.


Ми рухалися в рівному ритмі, що прискорюється, як дві частини однієї істоти. Лютий і ніжний, замкнений у болю, а потім у спокої, коли густий, гарячий приплив, такий же глибокий і всепоглинаючий, як океан, омив нас, ховаючи нас у безмовній темряві.


Печка була гарячою. У таємній кімнаті було тихо. Десь шумів вітер і здавалося, що вітер зачіпає хату. Десь була музика та сміх. Далеко. В одній руці вона тримала цигарку. Інший вона бездумно пестила мій живіт. "Скільки часу у нас є?"


— Побачимося завтра, — сказав я. 'Ти згодна?'


'Побачимося завтра.'


Це все. Більше жодних питань. За межами цієї потайної кімнати, за межами цих коротких миттєвостей ми мали роботу. Задавати питання та відповідати на них означало б участь, а участь може означати небезпеку та зміну життя. Найменша зміна означала б, що Хоук дізнався про це, або дізнається рано чи пізно. Суворий принцип, що ми не беремо участі в роботі один одного, був єдиним захистом від нескінченних очей та вух Хоука. Це і тренування багатьох важких років: нікому не довіряй навіть тому, кого любиш.


"Досить довго", сказала Дейдра, погладжуючи мене.


«Сьогодні ввечері та завтра. .. '


- Двічі сьогодні ввечері, - сказав я. Честолюбний принц надто довго займав мене, надто далеко від охочих жінок.


Вона сміялася. — З кожним роком ти стаєш більш вимогливим. Чого насправді може впоратися жінка?


— Усе, що я маю, — сказав я, посміхаючись. — І ти знаєш, як добре.


«Не так скромно, Нік Картер, – сказала Дейдре. 'Ти. .. '


Я ніколи не дізнаюся, що вона хотіла сказати. Вона зупинилася на півслові, коли я відчула, як моє плече стає гарячим і палаючим. Це був безмовний і таємний знак, але вона помітила моє легке тремтіння.


Крихітний тепловий сигнал, що оселився під моєю шкірою, можна було активувати лише за милю, а це означало, що сигнал виходив із місцевого джерела. Тільки Хоук знав про це, і він використовується як крайній екстрений контакт, коли всі інші засоби зв'язку вийшли з ладу і коли Хоук не знає, де я або в якій ситуації я перебуваю. Сигнал призначений для того, щоб його ніхто не міг відстежити, але Дейдра Кебот знала свою справу. Вона така ж швидка, як і я, і вона відчула раптовий контакт.


'Нік?'


- Вибач, - сказав я. «Ми просто заблукаємо завтра і сьогодні ввечері».


Я підвівся з ліжка і схопив штани. Не рухаючись, лежачи на ліжку, вона дивилася на мене.


- Не сьогодні, - сказала Дейдра. 'Знову ж таки. Зараз.'


Тепловий сигнал був екстремальною командою, яка використовувалася лише в екстрених випадках, коли швидкість мала вирішальне значення. Але Дейдра знову захотіла мене, і в нашій роботі наступного разу може не бути. І я теж хотів її, навіть якби мені довелося померти за це.


Я взяв її або вона взяла мене. Жорстко та грубо. Разом, як завжди.


Коли ми обоє одяглися, я побачив, як зріле, повне тіло розчинилося в маленьких трусиках, темних панчохах, а потім у вузькій чорній сукні. Я відчув грудку всередині, хрускіт у спині, але я одягнувся; і, перевіряючи нашу зброю, ми говорили про дрібниці. Вона грайливо поцілувала мене, коли я приставив її лезо до внутрішньої сторони її стегна. Вона набагато краще поводилася з цим ножем, ніж я. Вона зав'язала свою маленьку Беретту під філіжанкою ліфчика. Я повернув свій стилет на місце та перевірив люгер.


Ми залишили таємну кімнату як є і вийшли через інше вікно. Я прикрив її, поки вона поверталася в провулок. Вона прикрила мене, поки я ковзав по провулку, і з темряви вона вийшла на пустельну вулицю. Вона пройшла повз мене, як завжди, і вийшла надвір.


Нас врятувала автоматична процедура і знову ця рефлекторна рутина.


Я побачив темний дверний отвір через вулицю. Тінь, відтінок темніший за ніч, слабкий рух, уловлений моїм особистим радаром, відточеним роками постійного спостереження.


Я закричав. 'Лягай!'


З темряви пролунали два постріли.


Розділ 3


Приглушені постріли. Їх виплюнули в ніч, як я побачив темну тінь, і закричав: «Лягай!»


Два постріли та за секунду крик, як миттєва луна. Дейдра лежала на підлозі. Вона впала на твердий камінь лондонської вулиці, як тільки почула постріли та мій крик. Але що було раніше: мій крик чи постріли?


Вона лежала нерухомо.


Я тримав Вільгельміну. Я вистрілив у ґанок одночасно з тим, як витяг Вільгельміну і прицілився. Три постріли, перш ніж тінь зможе вистрілити знову, перш ніж Дейрдра встане, якщо вона зможе знову рухатися.


Довгий стиснутий крик був моєю нагородою.


Я чекав. Більше пострілів не було. Ніхто не вийшов із туману для розслідування. Я бачив кров на правій руці Дейдри, але їй не допоможе, якщо я зроблю крок вперед і мене вб'ють. Хвилина це багато для людини з пістолетом, особливо якщо вона поранена.


Раптом Дейдра перекотилася вулицею, встала і зникла в тіні: з нею все було в порядку.


Мій крик, мабуть, був на волосок раніше пострілів. Все життя, що тренувалася серед ворогів, вона впала плазом на вулицю за секунду. Куля невидимого стрільця, мабуть, зачепила їй руку, коли вона падала. Я був вдячний за кожну хвилину небезпеки, яка перетворила нас на автоматичну надефективну зброю.


Темний дверний отвір залишався безмовним, нерухомим. Я ступив уперед.


Я навшпиньки попрямував до темного ганку, обома руками направляючи «люгер». Дейдра на крок позаду мене зі своєю «Береттою».


Негр лежав на спині. Навіть уночі я міг бачити дві темні плями на його грудях. Я потрапив у яблучко двома із трьох куль. Мало бути три.


"Ти турбувався про мене", - сказала Дейдрі. — Я не скажу Хоук.


— Я ніколи б не вижив, — сказав я. 'У тебе все нормально?'


Вона посміхнулася, але була трохи блідіша, ніж кілька хвилин тому. Куля пробила м'ясисту верхню частину її руки.


— Я гаразд, — сказала вона.


Я кивнув головою. Я не дивився на її руку. Вона була професіоналом, вона дбала про себе. У мене були важливіші речі для роздумів. На кого полював цей мертвий негр? І чому? 'Ти знаєш його?' — спитав я Дейдру.


- Ні, - сказала вона.


То був не той нігер, якого я бачив у вестибюлі дешевого готелю «Челсі». Худий і молодший, майже хлопчик. Але два негра поряд зі мною в Лондоні тієї ж ночі були бісовим збігом. Тим більше, якщо перший, певне, звідкись поспішав, у строкатому плащі поверх брудних штанів, у дешевій вовняній сорочці та в якихось саморобних сандалях. І все це лондонською зимою.


Я підібрав його пістолет із тротуару. Старий автоматичний браунінг бельгійського виробництва із новим глушником. Він не був схожим на людину, яка може дозволити собі купити новий глушник. У кишені він мав кілька фунтів і трохи срібла, ключ від готелю без розпізнавальних знаків і запасний магазин для «браунінгу». На шиї у нього був тонкий золотий ланцюжок з маленьким амулетом-амулетом. Сплячий лев.


- Мітка Чакі, - сказала Дейдре. - "Він переслідував мене".


— Але ж ви його не знаєте?


— Ні, але він, мабуть, зулу чи, можливо, звазі. Останнім часом вони трохи зблизилися.


- Чака, - сказав я. І відразу щось клацнуло в моїй фотографічній пам'яті: «Перший король зулусів, засновник Імперії зулусів у 1920-х і 1930-х роках» . Найбільша і найсильніша негритянська армія в історії. Розбитий англійцями в 1879 році, після того, як вони вперше серйозно розгромили Ройнеккен. Зулуси зараз є частиною Південної Африки. У свазі там більш-менш незалежна країна. Що ще, Дейдре?


"Що ще потрібно для людей у рабстві?" - сказала вона. "Потрібна надія, легенда: Чака, сплячий лев, який якось повернеться".


- Це міф, - сказав я. «Міфи не відправляють негрів із джунглів Зулуленда до Лондона. Сплячий лев – символ якоїсь підпільної організації. Чому вони хочуть твоєї смерті?


Ти можеш здогадатися, Нік, - сказала Дейдра.


"Ваше завдання?"


Вона кивнула, якийсь час дивилася на мертвого негра, а потім засунула «беретту» собі під груди. Вона стояла в темряві туманної вулиці, повільно потираючи руку. Потім вона глибоко зітхнула і посміхнулася до мене. тоді доля наступного разу, - сказала вона. — Ми не можемо тут стирчати.


— Будь обережна, — сказав я.


Я пішов за нею темними вулицями, поки ми не вийшли на світ і суєту Пікаділлі. Вона махнула рукою і зникла в юрбі шукачів насолод. Я зупинив таксі, що проїжджало. Я не повернувся до того готелю. Якби великий негр у вестибюлі був у тій самій групі, що й стрілець, я, мабуть, привів би їх до Дейдри. Я не бачив, як, я був впевнений, що за мною не стежать, а це повинно означати, що у них були люди, навички та обладнання, щоб помітити мене дорогою непомітно для мене. Якщо вони були добре організовані, я не ризикнув повернутися до готелю.


Я не міг ризикувати одним із будинків АХ у Лондоні або зв'яжіться з одним із наших місцевих контактів. Мені довелося користуватися телефоном і зателефонувати до центру зв'язку.


— Дослідницька служба Вілсона, ми можемо допомогти вам?


"Чи можете ви простежити історію сокири для мене?"


- Хвилинку будь-ласка.


Слово "сокира", АХ, було основним контактним словом, першим кроком, але слово може з'явитися випадково.


Спокійний чоловічий голос: «Я впевнений, що у нас є все, що ви хочете, у наших файлах, сер. Яка саме бойова сокира вас цікавить?


«Лівша з півночі, із середнього періоду саги». Це був код, що підтверджував, який доводив, що я агент AX, і повідомляв йому, який агент: N3. Але я можу бути самозванцем.


— Так, — сказав спокійний голос. "Який король перший?"


— Половина чорного, — сказав я.


Лише справжній N3 знав цей останній код. Його можна було видавити з мене тортурами, але в кожній угоді доводилося йти на ризик. Якщо шахрай телефоном намагався вийти на зв'язок, найстрашніше було те, що АХ може втратити лондонський вузол зв'язку. Тоді контактні коди довелося змінити.


Була серія клацань, коли мене підключили до мережі АХ. Потім пролунав холодний суворий голос: «Ви в Лондоні, N3. Чому?


Рівний гугнявий голос: сам Хоук. Розлютився, але гнів майже миттєво змінився різкою, сухою поспішністю, яка дала мені зрозуміти, що Хоук хоче чогось серйозного, важливого і важкого.


'Забудь це. Ви можете пояснити це пізніше. Ваш дзвінок було знайдено. За шість хвилин за вами приїде машина. Приїжджайте негайно.


Ця робота мала бути важливою. Хоук скористався моїм номером N3 і сам відповів на дзвінок з телефону, без посередників і скремблерів з мого боку.


Я запитав. - Куди?


Він уже повісив слухавку. Хоук довго не говорить відкритою лінією. Він сидить, невисокий і худий, у своєму скромному вашингтонському офісі, здатний одним словом керувати космічною станцією. Але не знаю п'ятьох людей зовні AX і секретні служби знають його чи знають, що він існує.


Я вийшов з телефонної будки, мружачи, щоб побачити, чи немає на вулиці чогось незвичайного. У тумані та яскравих вогнях Сохо нічого не було. Я глянув на годинник. Ще дві хвилини. Вона була на п'ять секунд раніше: маленька сіра машина із тихим водієм. Я ввійшов.


Через годину я стояв на пустельній злітно-посадковій смузі старої бази Королівських ВПС, що заросла бур'яном. Машини не було і я був один на базі Королівських ВПС, яку не знав. Можливо, Хонінгтон, враховуючи рівнину навколо нього, або, можливо, Тетфорд.


Я почув літак, що наближається, перш ніж побачив його. Я не чекав літака на безлюдному полі вночі. Але він знизився, керуючись лише власними посадковими вогнями. Рейнджер з м. Рафф. Хоук має всюди контакти.


— Вибачте, — сказав я пілотові.


У нього були широкі вуса, але він був сивим, і в його очах було більше розуму, ніж у більшості хлопчиків із ВПС. Людина, яка іноді може сама ставити деякі питання. Цього разу він просто просигналив мені про посадку і вирулив до того, як я правильно і по-справжньому сів.


«Їм потрібен був хтось, хто міг би тут приземлитися без наземних ліній чи вогнів», — сказав він. "Наших залишилося не так багато".


Він повернувся, щоб подивитись на мене. "Ви повинні принаймні зупинити Третю світову війну".


- Принаймні, - сказав я.


Він слабо посміхнувся і перевів дросель у вихідне становище. Я відчував себе людиною, яка сліпо біжить до кам'яної стіни. Але стара людина Королівських ВПС знала свою область. Він зробив це легко, а потім полетів на захід. Він більше не сказав жодного слова, і я заснув.


Було вже ясно, коли мене розбудили чиїсь руки. Ми приземлилися на маленькому аеродромі, оточеному високими голими деревами та засніженими полями. Вдалині стояли високі будинки, і краєвид здався мені знайомим.


Машина, що ковзала в моєму напрямку, виглядала ще знайомішою: чорний «кадилак» з номерним знаком Меріленда. Я повернувся до Америки і був неподалік Вашингтона. Це буде дуже важка та дуже важлива робота.


Хоук нечасто привозить мене додому так раптово і ніколи до Вашингтона, коли він може все виправити. Я Кіллмайстер номер один, добре оплачуваний і необхідний, але ніхто не любить визнавати, що я існую, особливо у Вашингтоні. Зазвичай, коли він хоче поговорити зі мною, Хоук добирається до мене в якомусь куточку світу. Він зв'язується зі мною там чи приходить до мене, але намагається не ризикувати, що хтось зв'яже мене з АХ чи навіть Вашингтоном.


Тому вони засмикали фіранки в «кадилаку», коли ми виїхали з аеропорту і попрямували до Потомака. Це було нормально, як я був стурбований. Мені не подобається Вашингтон чи будь-яка інша столиця. Політики та державні діячі живуть у національних столицях, і через деякий час усі політики та державні діячі хочуть грати у короля. Більшість із них починають думати, що вони королі. Вони відрізають голови всім, хто з ними не згоден, бо знають, що краще і що треба робити для блага простих людей.


Але мене не цікавили політики, і я знову подумав, чому Хоук дозволив мені приїхати до Вашингтона. Він зробив би це тільки у разі потреби, якби не міг зустрітися зі мною десь далеко. Ця робота мала бути настільки важливою, такою пріоритетною, що навіть Хоук не мав у ній абсолютної влади. Що б це не було, він мав бути у безпосередньому контакті зі старшими лордами, щоб відповісти на будь-яке запитання, яке я міг поставити.


Ця робота розпочнеться згори.


Розділ 4


Мене виштовхнули з «кадилака» в якийсь провулок і впустили до великої безіменної сірої будівлі. Ліфт підняв нас принаймні на три поверхи нижче першого поверху. Там мене посадили у невеликий відкритий фургон, що стояв на рейках. І один у цій машині я зник у вузькому тунелі.


Ніхто зі мною не розмовляв, і було ясно, що я не маю знати, куди йду. Але я не виживав би на посаді Кілмастера так довго, не вживаючи всіх можливих запобіжних заходів. Ніхто не підозрював про це, навіть Хоук, наскільки мені було відомо, але я досліджував цей тунель давно, коли мене сюди вперше привезли. Я знав, де я йду. Я їхав найтаємнішою мініатюрною залізницею у світі, прямуючи до низки бомбосховищ під величезним білим будинком на широкому проспекті.


Візок зупинився біля тьмяно освітленої вузької платформи. Переді мною були тихі сірі двері. Я спробував двері, вони не були замкнені. Я ввійшов у сіру кімнату зі сталевим столом, трьома стільцями, двома диванами та без видимого виходу. Хоук сидів за сталевим столом: Девід Хоук, Нью-Йорк, голова АХ, мій начальник. І це все, що я знав про нього. Щодо цього я знав про нього більше, ніж більшість. Чи було у нього минуле, будинок, сім'я або він хоча б розважався чимось, я не знав.


"Розкажи мені про Лондон", - гаркнув він на мене, його плоский, гугнявий голос був таким же смертоносним і зловісним, як кобра.


Це маленька людина зі сміхом, схожим на гуркіт гармати, коли він сміється, і сардонічною усмішкою, коли він усміхається. Нині він не зробив ні того, ні іншого. Він дивився на мене порожнім поглядом. На ньому був той же твідовий піджак і сірі штани, що завжди. У нього їхня повна шафа, все те ж саме.


Ми були одні в сірій кімнаті, але це було не так. Червоний телефон стояв на сталевому столі за кілька дюймів від нього.


«Після того, як я виконав своє замовлення в пустелі, — сказав я, — я боявся, що мене помітять. Тож я використав четвертий маршрут до Лондона, просто щоб бути у безпеці».


Як виправдання це навряд чи мало сенс, і я чекав, поки він вибухне. Цього не сталося. Натомість він порався з червоним телефоном, і його очі сказали мені, що насправді він не думає про те, що я робив у Лондоні. Його думки були зайняті роботою, яку він збирався доручити мені, і блиск у його очах сказав мені, що це велика робота. Хоук живе своєю роботою. Я ніколи не бачив, щоб він відпочивав, ніколи не чув, щоб він відпочивав. Єдине, що його справді заводить, це те, що його контора АХ гідна свого часу і своєї «дитини».


- Добре, - сказав він. «Надішліть звіт пізніше».


Я зітхнув з полегшенням. Цього разу це могло бути на межі. Рано чи пізно він дізнається, що Дейрдре Кебот була в Лондоні і все зв'яже. Це була його друга натура. Але зараз він закурив одну зі своїх брудних сигар і знову пограв із червоним телефоном.


- Сідай, Нік, - сказав він.


Коли я сів, то зрозумів, що цього разу було щось зовсім інше. Він був нетерплячий. Так, очі його світилися викликом. Але в той же час він був стурбований, майже злий, і не думав про мене. Щось у цьому новому порядку йому не подобалося. Я закурив одну із цигарок із золотим мундштуком і сів.


- Ти ніколи не був у Мозамбіку, - сказав Хоук. — Ти їдеш туди за дві години.


«Мені потрібно освіжити португальську та суахілі», — сказав я. «Можливо, до Свазіленду і, можливо, навіть до Південної Африки», — неуважно продовжив Хоук, ніби не чув мого коментаря. Він підняв очі і пожував недопалок своєї дешевої сигари. "Ділікатна ситуація".


— Ми колись отримаємо ще щось, — усміхнувся я.


— Не так і смішно, — гаркнув на мене старий. "Я ще не забув Лондон".


Я продовжував посміхатися, я теж».


Хоук не любить, коли його дурять. Я чекав на удар. Він не прийшов. Невдовзі я перестав посміхатися. Те, що він не відповів, було поганим знаком. Хоук мав проблему, і це якось пов'язано з АХ самим собою. Це був час бути серйозним.


Що мені робити в Мозамбіку? — спитав я тихо.


Хоук жував сигару і грав із червоним телефонним дротом. "Лісабон і Кейптаун підозрюють велике повстання в зулуських районах уздовж кордону".


Мій хребет почав свербіти. Зулу! Я подумав про мертвого стрільця в Лондоні і про Марка Чака. Чи міг стрілець переслідувати мене, а не Дейдру? Ще до того, як я дізнався, що є робота, пов'язана із зулусами. †


«Південна Африка дуже майстерна у запобіганні повстанням, — сказав я. «І повстанців Мозамбіку поки що небагато».


"Бо Кейптауну завжди вдавалося тримати чорну більшість ізольованим і під контролем", - сказав Хоук. А тому, що негри в Мозамбіку ніколи не мали ні грошей, ні підтримки, ні досвідчених лідерів. Тепер, схоже, у Мозамбіку з'явилося нове керівництво, і, можливо, Кейптаун помилився у своїй політиці «хоумлендів», «бантустанов» чи інших химерних назв концентраційних таборів. Батьківщина зулусів знаходиться вздовж кордонів Мозамбіку та Свазіленду або близько до них».


Хоук мовчав і смоктав сигару. «Що їх справді стривожило, то це те, що вони думають, що в цьому замішані Свазі. Це робить міжнародну ситуацію потенційно вибухонебезпечною, чого хочуть борці за свободу. Це також дає їм притулок для тренувань, мобілізації та укриттів, чого негри там ніколи не мали».


- Свазіленд? - сказав я, хитаючи головою. «З моменту здобуття незалежності свазилендці залежали від іноземних інтересів, особливо від інтересів Південної Африки та Португалії. У старого короля Собхузи не виникне проблем.


- Можливо, він не може контролювати свій народ, Нік, - похмуро сказав Хоук. «У нього багато запальних молодих бойовиків у Свазіленді. Навіть організована опозиція. Але пам'ятайте, що врешті-решт він вождь банту. Тепер йому потрібні Лісабон і Кейптаун, але він не заперечуватиме проти того, щоб незалежний Мозамбік і Зулуленд приєдналися до Свазіленду. Це поставило б його на більш сильну позицію проти Південної Африки і, можливо, навіть ізолювало б Південну Африку зрештою. Існує рух Панбантуб, про який ми добре знаємо. А свазі та зулуси ще ближче один до одного, бо у Південній Африці є свазі. Вони стояли пліч-о-пліч двісті років. Вони довго воювали один з одним, але тепер вони більше не воюють один з одним».


Сигара Хоука згасла. Він зробив паузу, щоб запалити її знову. Він тягнув, доки сигара знову не запалала і густий дим не покрив кімнату.


«Зулуси, свазі, шанган і купка ндебеле нарешті створили організацію: «Сплячий лев», — сказав Хоук, дивлячись на мене. «Знак Чакі. Вони мають девіз: United Assegai. Це слово означає спис у зулусів, сисваті та ндебелі і вказує на їх загальне походження та інтереси. І тепер вони мають спільний план: повстання настільки велике, що навіть якщо воно зазнає невдачі, білі влаштують там таку криваву лазню, що ООН і великі держави повинні втрутитися. Вони думають, що зможуть забезпечити незалежність Мозамбіку та Зулуленду».


То справді був логічний план. Я бачив хащі, поля, гори та джунглі, які вже витікали від крові банту, і в ООН великі держави зайняли чийсь бік. Південна Африка і Португалія тоді були вражені просто в душу. Але це також був план, який вимагав страшенно великого лідерства, щоб утримати всіх цих банту разом. Чоловіки помирали б пліч-о-пліч у великій кількості, але поодинці важко відчути, що ти вмираєш за справу. Це також вимагатиме навичок та грошей, організації та достатньої армії, щоб гарантувати, що борці за свободу не будуть негайно пригнічені.


Я запитав. — Що я там робитиму?


Хоук відповів не одразу. Він нервово затягнувся сигарою. Що б його не турбувало, воно все ближче виходило на поверхню.


- Похмурі, безсилі люди не можуть поодинці розробити такий план, N3, - повільно сказав старий. «Одним із ключових факторів є великий новий підрозділ білих найманців, який діє у Мозамбіку. Ми не знаємо, хто його капітан. Але хто б це не був, він добрий. Він також має додаткову перевагу: контактна особа, яка займає високе становище в уряді Мозамбіку».


Я почав розуміти ситуацію.


'Як високо?'


- Дуже високо, - сказав Хоук. «Безпосередньо під керівництвом колоніального губернатора. Борці за свободу знають усе, що планує уряд Мозамбіку ще до того, як він реалізує свої плани. Найманці знову і знову б'ють колоніальні війська».


- Вони знають, хто це?


"Вони звузили кількість варіантів до трьох", - сказав Хоук. "І не більше трьох". Він курив. «З'ясуй це і вбий заради цієї людини».


Добре. Це була не нова ситуація, і це було моєю роботою. Я робив це раніше, для багатьох урядів, із якими Вашингтон хотів дружити.


Я запитав - «Чому залучили нас? Чому б їм не зробити це?».


"Бо вони думають, що не можуть визначити, хто з трьох це", - сказав Хоук. "І що ми можемо."


Було щось у його манері говорити, що змусило мене глянути на нього. Його сигара знову згасла, і те, як він жував її, незважаючи на мене, змусило мене зрозуміти, що ми підійшли до того, що його турбувало. Виникла трудність, і я хотів знати, в чому.


"Чому вони думають, що ми можемо зробити це краще, ніж вони самі?"


Хоук розчавив сигару в попільничці і люто дивився на її рештки. «Бо вони знають, що ми працювали з повстанцями».


Ось так. Я дозволив йому йти вперед і виклав усе це ясно. Але я цілком бачив це. Вашингтон грав за обидві сторони, очікуючи, хто переможе. І хто б не переміг, Вашингтон стане іменинником. Тільки тепер раптом настав момент істини. Барашкові гвинти були затягнуті, і Вашингтону довелося обирати.


«Ми відправляли зброю та гроші борцям за свободу Мозамбіку та групі зулусів «Сплячий лев». Під столом, ясна річ, за допомогою прикриття. Але ми це зробили. Ми допомогли Сібхузе та Свазі. Тепер Кейптаун і Португалія повідомили, що вони знають про це і наймають нас».


Тепер я все знав. 'Так що це АХ допомагав повстанцям під прикриттям?


Хоук кивнув головою. "Вашингтону зараз потрібні Лісабон і Кейптаун більше, ніж повстанці".


"І бунтівники більше немає", - додав я.


Хоук знову кивнув головою. Він не дивився на мене, і я знав, що врешті-решт турбувало його, суть усієї цієї брудної операції.


— Ми можемо виконати роботу, — сказав я, — і вбити цього бунтівника. Тому що ми працювали із повстанцями. Ми маємо контакт, і вони довіряють нам. Лісабон та Кейптаун скористаються нашою допомогою повстанцям, дозволивши нам знищити їх. Смакота.'


Хоук дивився на мене.


«Повстанці вийшли і на АХ також, — сказав я. "Якщо ми вб'ємо цього генерального директора, борці за свободу дізнаються, хто, як і чому".


Хоук вилаявся. - 'Прокляття. Змити в унітазі п'ять років роботи і послати до дідька! Злочинне витрачання. Нам будуть потрібні роки, щоб почати з цього і побудувати щось нове. Це безглуздо та неефективно.


Я запитав. - "Але ми робимо це?"


'Робимо це?' Хоук моргнув. "У нас є наказ".


— Жодної лояльності до повстанців, яких ми заохочували?


«Ми маємо лише одну вірність, першу й останню», — гаркнув на мене Хоук.


Наш особистий інтерес, довкола чого все крутиться, подумав я з іронією. "Чи можемо ми врятувати нашого агента там?"


Хоук знизав плечима і посміхнувся. "Це залежить від вас, N3".


Щось було у тому, як він це сказав. Я глянув на його худе, в'їдливе обличчя, але його гострі старі очі були втіленням невинності. Я не почував себе комфортно.


Я запитав. - "Як це зробити? Коли я почну?"


"Ваш літак вилітає через півтори години", - сухо сказав Хоук тепер, коли потрібно було зробити деяку практичну роботу. «Ми маємо доставити деяку суму грошей повстанцям. Трансфер відбудеться там, де річка Інґвавума перетинає кордон Звазіленду із Зулулендом. Доведено, що гроші забере таємний чиновник повстанців. Якщо він з'явиться, ви вб'єте його.


«Чи є якийсь певний метод, якому ви віддаєте перевагу?» — спитав я сухо.


'Все, що забажаєте. На цей раз ніяких тонкощів не потрібно. Як тільки це буде зроблено, все пекло розкриється, — коротко сказав старий. — Ви працюєте з нашим місцевим агентом там, із повстанцями. Вона супроводжує вас до місця контакту.


Вона! Насправді я вже знав, і це пояснювало те, що було дивно, коли Хоук сказав мені, що порятунок нашого агента залежить від мене. Значить, старий лис знав. Він знав про мене і Дейдру Кебот, і, мабуть, знав про це багато років. Я не особливо здивувався, він не так багато втратив. Я посміхнувся. Хоук немає.


«Ти працюватимеш, N3, а не гратимеш. Це зрозуміло?


"Як давно ви знаєте про N15 і про мене?"


Його губи зігнулися в смішній, насмішкуватій усмішці. — Із самого початку, звісно.


— Чому ти нас не зупинив?


"Тобі треба було відволіктися, а ти був дуже обережний", - засміявся старий. «Поки ви думали, що жартуєте з мене, ви продовжували б дотримуватися належної секретності і не становили б небезпеки». Він відкинувся назад і запалив ще одну сигару. «Поки ти працював досить старанно, щоб обдурити мене, ніхто інший тебе не помітить».


Таким чином він змусив нас думати, що не знає, і весь цей час практично заглядав нам через плече. Я подумки вилаявся. Я, напевно, приніс би йому масу задоволення. Його сардонічна посмішка стала ширшою.


"Схоже на жінку, чи не так?"


Це так само блискуче, як і ефективно, і більшість часу я задоволений цим. Я хочу, щоб він залишився за мною. Але навіть Хоук не завжди все знає, і він був дуже стурбований, коли я розповів йому про стрілку в Лондоні. Він різко нахилився вперед.


«Знак Чакі? Тоді вони наглядають за N15, і повстанці підозрюють нас».


Хтось в уряді Мозамбіку міг розбалакати». Хоук подумав. — Якщо цей Зулу не був подвійним агентом. А португальці намагаються зробити так, щоб ми довели справу до кінця.


Можливо, - сказав я. «Можливо, вони не довіряють N15, побоюючись, що вона стала надто лояльною до повстанців».


— Іди туди і будь обережний, — гаркнув Хоук. «Якщо ви думаєте, що вони бачать гру N15 наскрізь, не використовуйте її. Хіба що як приманка.


Я встав. Хоук потягнувся до червоного телефону, щоб повідомити нашу зустріч. Він зупинився і глянув на мене. Ми повинні змусити цього офіцера охолонути, так чи інакше. Ти розумієш?'


Я зрозумів. Якщо у Дейдри виникнуть підозри, можливо, мені слід використати цей факт і кинути її на пошматування левам. Тільки робота мала значення, і її потрібно було виконувати всіма доступними засобами. Моїм власним почуттям не дозволили зіграти будь-яку роль.


Розділ 5


Ми з високою блондинкою порозумілися на 747-му Боїнгу з Лондона в Кейптаун, коли дізналися, що обидва їдемо в Мбабані. Її звали Естер Машлер. Вона працювала в бельгійській гірничодобувній компанії і мала достатні знання, щоб довести це, так що у мене не було причин сумніватися в ній. Але я тримав очі відкритими, частково тому, що в неї була одна з найповніших і найвищих грудей, які я коли-небудь бачив. Я хотів знати, як вони виглядали без цього одягу.


«Я думаю, ми обоє подивимося, як усе піде», — сказала вона між Кейптауном і Лоренго Маркесом. "Ти чарівна людина, Фредді".


На той момент я був Фредом Морсом, міжнародним торговцем гірничодобувним обладнанням, спортсменом і затятим гравцем. Це було таке ж гарне прикриття, як і будь-яке інше, для тих, хто збирається до Свазіленду. Готель Royal Zwazi - одне з нових місць для міжнародного скупчення людей.


"От ким я намагаюся бути", - сказав я їй. Вона здавалася дуже невинною, принаймні політично.


У Лоренго-Маркесі на узбережжі Мозамбіку ми пересіли на легкий літак, який доставив нас у Мбабані. Столиця Свазіленду — це «мегаполіс» із населенням близько 18 000 осіб, куди більшість європейців, які живуть на суші, приїжджають, щоб відвідати свої величезні ферми та гірничодобувні підприємства. Я ніколи не бачив його раніше і на мить забув про білявку, коли ми описували віраж для посадки.


У Європі була пізня зима, тому тут була рання осінь, і мікрометрополіс блищав у прохолодному повітрі плоскогір'я. Це нагадало мені метушні місто біля підніжжя гір Колорадо. Зелений, хвилястий простір простягався на всіх напрямках навколо п'яти вулиць переважно білих будинків, багато з червоними дахами. Там було вісім чи дев'ять шести чи семиповерхових хмарочосів та групи білих будинків та низьких квартир, що притулилися на схилах серед темно-зелених дерев. Розташоване на неглибокому, садженому деревами відкритому просторі, невелике містечко було розділене пожвавленою чотирисмуговою головною вулицею, яка з одного боку вела до круглого парку, а з іншого — до ґрунтового шосе. Він ніби був закинутий у глухий кут, так що всі вулиці виходили на ґрунтові дороги, що звиваються безкрайніми просторами плоскогір'я.


На землі я знову підібрав Гестер Машлер, і ми разом пройшли митницю. Пара завжди виглядає більш безневинно, ніж самотній чоловік. Митниця Свазі виявилася легкою, мені не було про що хвилюватися. Чиновники Мбабане навіть не відкрили одну з двох моїх валіз. Не те, щоб вони щось знайшли. Мої особисті інструменти добре заховані в щільному свинцевому відсіку збоку моєї валізи, якщо я лечу комерційним рейсом, і всі важкі речі будуть доставлені із заздалегідь обумовленою доставкою.


Усміхнений водій чекав з машиною, яку «Фред Морс» замовив із Лондона. Він був молодий і приємний, але не підкорений. Вільна людина у вільній країні. Він схвально, але чемно подивився на фантастичні груди Естер Машлер, поки я допомагав їй сісти в машину. Вона подякувала його посмішкою, а мене повільним дотиком до її грудей та стегна, коли вона увійшла. Я сподівався, що в неї немає інших планів, крім повільної, довгої ночі з супутником далеко від дому.


Готель Royal Zwazi знаходиться приблизно за дванадцять кілометрів від Мбабане, і нам довелося перетнути метушливе місто. Машини заполонили столицю з її єдиним світлофором, єдиним на всю країну, а тротуари цього сонячного вечора були заповнені перехожими та покупцями. Там були європейці всіх національностей, круті південноафриканці, задерикуваті португальці з Мозамбіку та сотні свазі у строкатій суміші левових та леопардових шкур. Яскраві спідниці з жакетами в стилі вестерн, нейлонові шкарпетки і пов'язки з бісером, капелюхи в стилі вестерн і червоне пір'я турако, що позначають високе положення.


Тут, у Мбабані, багаті, прозахідні та політично впливові свазилендці були зайняті виконанням завдання боротьби з півторавіковим європейським правлінням. У кущах і в полях прості люди, як і раніше, жили, як завжди, але була різниця, особливо з неграми в сусідньому Мозамбіку та Південній Африці. Вони, як і раніше, були бідні і неписьменні за європейськими мірками, але вже не такі бідні, як раніше, і не такі неписьменні; крім того, вони не дуже дбали про європейські стандарти. Їхній король керував ними понад п'ятдесят років, і вони знали західний світ і західні звичаї. Вони зрозуміли, як працювати з європейцями та як їх використовувати. Але вони більше не схилялися і не вірили, що Європа може запропонувати щось краще, ніж їхній власний спосіб життя. Вони любили свій спосіб життя і йшли гордо. Я згадав слова Хоука: король Собхуза був банту, і він не заперечував би проти вільних банту як сусіди.


Ми їхали полем, що сяяло зеленню і рябило в прохолодний осінній вечір. Блондинка Естер Машлер притулилася до мене, і я ковзнув рукою в її сукні, пестячи її елегантні груди. Вона не боронилася. Ніч обіцяла бути цікавою, але мій розум залишався пильним, і я оглядав краєвид навколо себе та дорогу позаду себе. Я нічого підозрілого не побачив.


Готель Royal Zwazi притулився на схилі гори в затіненій долині Езоельвіні, в оточенні гарячих джерел, басейну та полів для гольфу з вісімнадцятьма доріжками, сяючи, як розкішний круїзний лайнер в океані. Я заплатив водієві, записався і домовився з Естер Машлер про зустріч у салоні за годину. У своєму номері я змив пил після довгої подорожі, одягнув смокінг і зателефонував на стійку реєстрації з будь-яких справ. На даний момент їх не було. Мені сподобалося. Прийде контакт, і я вб'ю свою жертву, але я не поспішав.


Я спустився вниз у бар та ігрові кімнати. Під елегантними люстрами з пензликами ніщо не здавалося більш далеким, ніж плато зовні та круглі хатини свазі. Ігрові автомати дзвеніли, а за столами з рулеткою представники міжнародної еліти кидали у гру кольорові фішки. Я знайшов струнку Естер Машлер, яка чекала біля стійки у супроводі принца Свазі з козлячою борідкою.


Князь не надто прихильно поставився до мого приїзду. Він ніс стопку чіпсів, досить велику, щоб задушити крокодила або справити враження на блондинку, але зберігав пристойність. Він пішов, але не надто далеко, лише в кількох табуретах в іншому кінці бару. Я стежив за ним.


"Голод чи спрага?" — спитав я Гестер.


"Жага", - сказала вона.


Нам швидко подали напої, і вона глянула через моє плече на столи з рулеткою.


Вона запитала. — Тобі щастить, Фредді?


'Іноді.'


- Подивимося, - сказала вона.


Біле та чорне перемішалися за рулетковими столами, і круп'я у смокінгах швидко ковзали по зеленому полотну. Швидкі португальці з Мозамбіку грали граціозно, манірні англійці не здригнувшись приймали перемоги і поразки, а кремезний африканець грав незворушно з похмурим обличчям. Вони представляли весь спектр гравців, від затятих гравців, які ставлять сотні на одне число, до нетерплячих туристів, які ризикують кількома рандами, монетою Свазі, червоним або чорним.


Я завжди граю однаково: двадцять п'ять на червоне чи чорне, пара чи імпер, доки не відчую стіл та колесо. Цього достатньо, щоб воно того варте, але не ризикуючи всім, що маю. Я чекаю, доки не відчую певний напрямок: я шукаю знак, темп, те, що гравці називають «настроєм» колеса. Усі колеса мають певний настрій увечері. Вони зроблені з дерева, металу та пластику, які змінюються в залежності від температури, вологості, мастила та манери звернення конкретного круп'я.


Тож я спостерігав і чекав, стримуючи себе. Естер була фанатичною та емоційною, відданою та замкненою. Я любив це. Вона поставила кілька фішок на деякі числа, якийсь час грала одним і тим же числом, а потім випадково змінювала числа. Вона багато втратила. Я помітив, що князь з козлиною борідкою підійшов до столу і дивиться на неї. Коли він спіймав її погляд, він почав грати, зухвало, багато виграючи і сильно програючи. Він сміявся голосно, щоб привернути увагу навмисно. І завжди з огляду на Хестер Машлер.


Вона начебто цього не помітила.


Я бачив, як огрядний південноафриканець воював із чорним принцом. Потім я відчув певний напрямок колеса: воно сприяло чорному та непарному. Я збільшив ставки. За годину я виграв тисячу доларів. Тепер це виглядало багатообіцяюче. Я був готовий перейти на більш високооплачувані номери, але я не мав шансу. Хестер поставила свої останні дві фішки на 27, програла та подивилася на мене.


"Це все на сьогодні", сказала вона. "Я хочу випити у своїй кімнаті з тобою, Фредді".


Азартні ігри – це добре, але секс – краще. У всякому разі, для мене, особливо коли жінка така приваблива, як Естер Машлер. Навіть я не отримую багато прямих запрошень, якщо вона мала на увазі. Я ніколи не забуду, хто я - якби я це зробив, це б мене швидко вбило - і, коли ми йшли до її кімнати, я помітив, що принц Свазі щойно втратив свої запаси і теж підвівся з-за столу. Шляхетний південноафриканець пішов кілька хвилин тому. Я взяв Естер за красиву повну руку, коли ми піднялися нагору. Принц Свазі пройшов перед нами і теж піднявся нагору.


Кімната Естер була маленькою і була на верхньому поверсі. Можливо, вона була лише не дуже багатою дівчиною, що розважається. Коли ми підійшли до її дверей, принца Свазі не було. Я не відчував жодних очей, які спостерігали за нами, коли ми ввійшли. Вона повісила ланцюжок на двері і посміхнулася до мене.


"Зроби мені подвійний віскі з льодом", - сказала вона.


Я щойно зробив свій. Вона не перевдяглася і сіла в дальньому кінці кімнати, спостерігаючи, як я роблю її напій. Я говорив про Свазіленд, про майнінг і азартні ігри. Вона нічого не сказала, і я бачив, як її горлянки повільно збільшувалися. Вона ніби вибудовувала ритм, що підвищується ритм, як жіночі стегна, коли до неї проникаєш. Я зрозумів, що це її шлях, найчастіше. Вона довела його до кульмінації, і коли вона зробила останній ковток зі своєї склянки, я був готовий.


Вона встала зі свого місця, і я вже чекав на неї. Ми зустрілися посеред кімнати. Вона притиснула мене так сильно, що здавалося, ніби вона намагається проштовхнути мене крізь себе. Вона звивалася в моїх руках, її високі м'які груди розплющувалися. Її очі були заплющені. Коли я відступив, вона не пішла за мною. Вона просто стояла там. Її очі заплющені, її тіло здіймалося, її руки звисали з обох боків, у заціпенінні пристрасної зосередженості.


Я знову підійшов до неї, розстебнув блискавку на сукні і стягнула її вниз. Я розстебнув її ліфчик, дозволив великим цицькам вільно випасти і спусти її трусики. Тоді я зняв з неї туфлі та підняв її. Її голова відкинулася назад, коли я відніс її до ліжка. Я вимкнув світло, виліз із штанів і ліг поруч із нею. Вона обвілася довкола мене, як велика змія. Коли ми обнялися, вона встромила нігті мені в спину. Я схопив її за зап'ястя, щоб утримати, і розвів її руки так далеко, як розсунув її ноги.


Коли все закінчилося, вона почала цілувати мене всюди. Жорсткі, голодні поцілунки. З заплющеними очима вона притулилася до мене, ніби насправді не хотіла мене бачити, просто подумки. Я потягнувся за курткою та цигарками.


У цей момент зовні у коридорі почулися легкі звуки.


Я схопив штани. Естер, що сиділа на ліжку у темному готельному номері, здавалося, не чула їх. Вона лежала із заплющеними очима, стиснувши руки в кулаки, підтягнувши коліна до грудей, зосередившись тільки на собі. Я залишив її там, ковзнув до дверей і штовхнув їх.


У коридорі кремезний південноафриканець, що раніше був за столом з рулеткою, розвернувся, коли я визирнув. У руці він мав автоматичний пістолет з глушником. На підлозі у коридорі лежав темношкірий чоловік.


Південноафриканець перестрибнув через постать і зник по пожежних сходах. Він, не гаючи часу, вистрілив у мене, швидко прослизнув через протипожежні двері і зник. Я вибіг назовні.


Протипожежні двері були вже замкнені, замкнені з іншого боку.


Я схилився над упавшим. Це був принц Свазі з козлячою борідкою, який так намагався справити враження на Естер за гральним столом. Він отримав чотири кулі: двічі на груди і двічі на голову. Він був дуже мертвий.


Я побачив тонкий ланцюжок на його шиї, де була порвана елегантна сорочка. Наприкінці намисто висіла маленька золота фігурка сплячого лева. Знову знак Чака.


У коридорі відчинилися двері. Я швидко підвівся і глянув у тихий коридор. Не було ніякого способу піти із зачиненими протипожежними дверима, крім як пройти весь шлях коридором до ліфтів і головних сходів. Інші двері відчинилися. Голоси сказали мені, що сюди йдуть люди.


Якби мене знайшли з мертвим. †


Позаду мене відчинилися протипожежні двері.


«Чорт забирай, поспішай».


Жіночий голос, який я впізнаю з тисяч.


Я вистрибнув через протипожежні двері, коли голоси в коридорі стали голоснішими. Хтось крикнув мені навздогін.


"Зупинися!"


Розділ 6


Дейдра зачинила двері, штовхаючи мене вперед.


'Вниз! Швидко!


Я спустився пожежними сходами вниз на три сходинки за раз. Дейдра пішла за мною. На ній був комбінезон, що добре сидів, облягав її струнке тіло, як рукавичка, за винятком великої опуклості на лівій руці, в тому місці, де її підстрелили два дні тому на темних вулицях Лондона. У руці вона тримала "Беретту". Двома поверхами нижче вона провела мене через протипожежні двері до нижнього коридору. Він був покинутий.


- Ліворуч, - прошипіла Дейдра.


У коридорі ліворуч відчинилися двері кімнати. Високий худорлявий негр у захисному костюмі кольору джунглів вказав на нас. Дейдра провела мене до кімнати, далі до відчиненого вікна. З фронтону ззаду звисала мотузка. Дейдра йшла першою, плавна та швидка, як кішка. Я пішов за нею і приземлився біля неї біля лендровера, захованого в густому підліску. Високий негр спустився останнім. Він висмикнув мотузку з кріплення нагорі, швидко змотав її і кинув у «Лендровер». Нагорі я почув крики й усілякі звуки навколо готелю, які ставали все гучнішими.


«Поспішайте», — гаркнула на нас Дейдра.


Ми стрибнули в Ровер. Високий чорний чоловік узяв кермо, на мить дав задній хід, а потім рвонув уперед. Коли ми рвонули вперед, я побачив людину в кущах, у тіні готелю. Це був огрядний південноафриканець. Його автоматичний пістолет з глушником лежав поруч із ним, а горло було перерізано. Я глянув на Дейдру, але її очі мені нічого не сказали, і я ні про що не спитав. Я не знав, які питання можуть бути небезпечними.


«Лендровер» вилетів із-за дерев на темну ґрунтову дорогу, що веде на південь. Дорога вночі світилася біло-червоним світлом. Ні Дейдра, ні високий негр не промовили ні слова, коли дорога звивалася, а «Лендровер» гуркотів далі, запалюючи тільки габаритні вогні, щоб миттю побачити дорогу. Ми проминули невеликі загони круглих хатин свазі та кілька європейських будівель високо на схилах пагорбів. У деяких з цих віддалених будинків горіло світло і гавкали собаки, коли ми пролітали мимо.


Через деякий час ми пройшли село з безліччю хатин та будинком у європейському стилі. Стадо великої рогатої худоби ревло у великому круглому просторі. Голоси кидали нам виклик, і я побачив люті очі та спалахи копій: Ассегаї. Негр не зменшив швидкості, і ассегаї та люті очі зникли позаду нас. За розміром села, стада худоби та єдиного європейського будинку я зрозумів, що ми пройшли Лобамбу, духовну столицю Свазіленду, місце, де жила королева-мати: Ндловоеказі, слониха.


Після Лобамби ми деякий час їхали по зрошуваних землях. Потім ми звернули на піщану бічну доріжку і за десять хвилин зупинилися в темному селі. Собаки не гавкали, хати здавалися спорожнілими. Дейдра вийшла з машини і увійшла до однієї з круглих хатин звазі. Опинившись усередині, вона опустила шкіру над входом, запалила гасову лампу і, притулившись до однієї зі стін, оглянула мене.


Вона запитала. - Ну, ти повеселився, Нік?


Я посміхнувся: «Заздриш?»


- Ти міг зіпсувати всю місію.


Розлютившись, вона впала на брезентовий стілець. Зовні я почув, як їде «Лендровер»; звук мотора затих вдалині. У хатині було дуже тихо і лише тьмяно горіло світло.


- Ні, я не міг, - сказав я. "Я пив з нею, грав з нею в карти, трахкав її, але я не довіряв їй".


Вона зневажливо пирхнула, і я дозволив їй трохи покипіти. У маленькій каюті не було вікон, і, крім брезентового крісла та ліхтаря, там були два спальні мішки, газова плита, рюкзак з їжею, дві гвинтівки М-16, потужне радіо та дипломатична валізка для зулуських грошей.


"Тобі дійсно потрібно трахати кожну жінку, яку ти зустрічаєш?" - нарешті сказала Дейдра.


— Якби я міг, — сказав я.


У цьому чорному комбінезоні вона була струнка і гнучка, як пантера. Красива та справжня жінка. Можливо, я б не хотів усіх привабливих жінок, якби для нас було можливе нормальне життя. Але як це було зараз.


Вона побачила, як я дивлюся на неї, і вивчила вираз мого обличчя. Потім вона посміхнулася. Слабка посмішка, ніби вона теж задавалася питанням, що було б, якби наше життя було іншим.


— Може, я ревнувала, — зітхнула вона. 'Це було добре?'


«Яростно».


"Це може бути весело".


- Так, - сказав я. "Цього разу ми не отримали наш другий день".


- Ні, - сказала вона.


Це все. Вона дістала цигарку з нагрудної кишені, запалила і відкинулася на спинку крісла брезентового. Я закурив одну із цигарок із золотим мундштуком і сів на один із спальних мішків. Я хотів провести з нею другий день. Естер Машлер була швидкою та вибуховою, але вона залишила мене лише частково задоволеним: солодка цукерка лише тимчасово втамовує голод. Дейдра була якоюсь іншою, чоловік пам'ятає її надовго. Але за зосередженим виразом її обличчя я міг сказати, що настав час зайнятися справою. Вона виглядала стурбованою.


Я запитав. - Що саме сталося? «Щось не так із «замовленням», над яким ми зараз працюємо?»


"Ні, але якби вони зловили тебе там, вони б затримали тебе, і не було б часу, щоб все наново налагодити", - сказала Дейдра. Вона відкинулася на спинку свого полотняного стільця, ніби була виснажена. — Цей принц Свазі був таємним членом Марки Чака, лідером тутешніх бойовиків, котрий хоче об'єднати всіх банту. Південноафриканець був співробітником таємної поліції Кейптауна. Якось він побачив наскрізь принца.


— Це ваш князь знав, — сказав я. «Він намагався обдурити ворога, прикинувшись розпещеним гравцем, який обманює біляву туристку».


- Він знав, ким був цей південноафриканець, - сказала Дейдра, - але він не знав, що цій людині було наказано вбити його, Нік. Ми дізналися, але надто пізно. Все, що міг зробити Дамбоеламанці, це вбити цього південноафриканця.


Я запитав. - "Ми?"


Ви вже знаєте, що я місцева контактна особа АХ із зулусами. Через два роки, Нік, ти зближуєшся з людьми.


— Тоді чому вони намагалися вбити тебе у Лондоні?


Вона похитала головою. - Вони цього не зробили, Нік. Цей стрілець був подвійним агентом, що, можливо, доводить Хоуку, що Лісабон та Кейптаун знали про нашу допомогу повстанцям.


— Їх було двоє, — сказав я і розповів їй про іншого нігера, якого бачив у вестибюлі дешевого готелю «Челсі».


Вона уважно вислухала мій опис. Потім вона підвелася і пішла до радіо. Вона використовувала якісь кодові слова мовою, яку я не знав. Зулу мабуть. Я впізнав його достатньо, щоб зрозуміти, що то мова банту.


— У чому річ, Дейдро?


— Я повідомляю про другу людину. Повстанців треба попередити про другого подвійного агента.


Я глянув на неї. — Не дуже ототожнюй себе з ними, Дейдре. Після цього "замовлення" ви не зможете залишитися. Ми збираємось підірвати ваші стосунки з ними.


Вона закінчила свою передачу, вимкнула радіо та повернулася до брезентового крісла. Вона запалила ще одну сигарету і притулилася головою до стіни хатини.


- Можливо, я зможу щось врятувати, Нік. Я працював з ними тут два роки, забезпечуючи їх із Вашингтона та оплачуючи. Ми не можемо просто кинути все і повернутись до них спиною».


- На жаль, можемо, - сказав я. «Так справи».


Вона заплющила очі і глибоко затяглася цигаркою. — Можливо, я зможу сказати їм, що тебе підкупили, і ти став зрадником. Ви також можете всадити в мене кулю, щоби це виглядало добре».


Вона знала свою справу краще.


Я сказав. - 'Вони не будуть АХ більше довіряти, нікому з АХ, навіть коли вони вважають, що мене підкупили». — Ні, час бігти, люба. Тепер ви повинні використовувати те, що ви завоювали довіру цих повстанців, щоб знищити їх. Це наш наказ.


Вона добре знала свою роботу, яку ми підписали: робити те, що АХ і Вашингтон хотіли, щоб ми зробили. Але вона не розплющила очі. Вона сиділа і тихо курила у тьмяно освітленій маленькій хатині свазі.


"Чудова робота, чи не так, Нік?" - "Красивий світ".


«Це той самий світ, що й завжди. Не гірше і, мабуть, набагато краще, ніж сто років тому, — сказав я. «Хтось має робити нашу роботу. Ми займаємося цим, тому що нам це подобається, тому що у нас це добре виходить, тому що це цікаво і тому, що ми можемо заробляти більше грошей і жити краще, ніж більшість. Не будемо обманювати себе, N15.


Вона похитала головою, немов заперечуючи все, але в її очах був блиск, коли вона нарешті відкрила їх. Я бачив, як її ніздрі майже роздмухувалися, як у тигриці, що полює, якою вона і була насправді. Нам обом потрібні були гострі відчуття та небезпека. Це було частиною самих нас.


Вона сказала. - "Те, що Вашингтон хоче, Вашингтон отримує". — Поки що мені добре платять, чи не так? Чи, може, ми зробили це дарма? Цікаво, чи знає про це Хоук.


- Він знає, - сухо сказав я.


Дейдра подивилася на годинник. — Якби нас помітили, хтось уже був би тут. Думаю, ми в безпеці, Нік. Зараз нам краще лягти спати, бо ми їдемо рано-вранці.


'Спати?' - сказав я з усмішкою. "Я все ще хочу той другий день".


— Навіть після тієї білявки?


"Дозвольте мені забути її".


— Ми йдемо спати, — сказала вона, підводячись. «Сьогодні окремі спальні мішки. Я подумаю про тебе завтра.


Жінці іноді доводиться говорити "ні". Усім жінкам. Вони повинні відчувати, що мають право сказати «ні», і розумна людина це знає. Право сказати «ні» - це найбільш фундаментальна свобода. Це різницю між вільною людиною і рабом. Проблема в тому, що жоден чоловік не хоче, щоб його дружина завжди говорила "ні".


Ми залізли у свої спальні мішки, і Дейдра заснула першою. Вона ще менше нервувала, ніж я. Двічі мене будили звуки звірів біля покинутого села, але вони не підходили ближче.


На світанку ми приступили до справи. Я приготував сніданок, а Дейдра зібрала речі та зв'язалася з повстанцями для остаточних розпоряджень. Гроші мали бути передані невідомому мозамбікському чиновнику за два дні на світанку десь біля річки Фугвавуму на зулуській стороні кордону. Ми обидва знали справжній план, крім того, що я збирався вбити цього чиновника, але це не стосувалося нікого, окрім мене.


- Ти знаєш його, Дейдр?


«Ніхто не знає його, окрім кількох найвищих лідерів джунглів».


Не те щоб це мало значення, я вб'ю його, хоч би ким він був. Після обіду ми чекали, запаковані та готові, у порожньому селі високого водія, Dambulamani. Це був ясний, прохолодний сонячний день на Хайвельді. Навколо нас лежали зрошувані поля долини Малкернс, а вдалині височіли скелясті гори західного кордону Свазіленду. Ми мали всі необхідні документи. Фред Морс мав дозвіл відвідати Нсоко і зупинитися у старої подруги Дейдри Кебот, яка жила на невеликому ранчо недалеко від Нсоко.


Дамбуламанзі нарешті з'явився у хмарі червоного пилу. Зануривши джип, ми вирушили дорогою на схід у бік торгового містечка Манзіні. Хоча Манзіні менше, ніж Мбабане, він більш завантажений і розташований у довгому родючому поясі, який перетинає Свазіленд із півночі на південь. Ми навіть не зупинялися, а продовжували їхати благодатною землею. Навколо нас були розкидані ферми та цитрусові гаї. Європейські ферми та ферми Свазі пліч-о-пліч на своїй землі.


У Сіпофанені дорога тривала вздовж Великої річки Усуту, і ми поїхали до Біг-Бенда через низький безплідний чагарник і суху землю, де паслася худа худоба. Водій, здавалося, сердито дивився на отари.


Я запитав. — Ти не любиш худобу?


Високий зулус не зводив очей з дороги. «Ми занадто любимо нашу худобу, але вона погубить нас, якщо ми не будемо обережні. Для зулусів худоба означає гроші, статус, шлюб; це душа кожної людини та всього племені. Коли південноафриканці вигнали нас із наших ферм і відправили до бантустану, який вони для нас створили, вони давали нам пайки, на які не може прожити жодна людина. Мої люди не хочуть жити в селищах, бо не хочуть віддавати свою худобу. Так що вони блукають Зулулендом зі своєю худобою, частина великої міграції чорних без жодної мети.


— Дамбоеламанці, — сказав я, — чи не так звали генерала, який зазнав поразки в Рорку Дріфт, наступного дня після вашої великої перемоги в Зулуській війні?


— Мій предок, двоюрідний брат нашого останнього справжнього короля Сетевайо, — сказав високий зулус, як і раніше, не дивлячись на мене. «У відкритому бою ми знищили близько 1200 із них, але втратили 4000 своїх. А в Роркс-Дріфт нас 4000 людей зупинили 100 людей. У них були гармати та прикриття. У нас були списи та наші оголені груди. У них була дисципліна, у нас була сміливість». Тепер він глянув на мене, його темні очі сповнилися болем і гіркотою віку. «Але насправді вони мали освіту, таку освіту, яка змушує європейського солдата стояти і вмирати даремно. Європейський солдат бореться і вмирає ні за що, ні про що тільки за борг і гордість. Це те, чого нам ще належить навчитися».


Я сказав. - "Знак Чакі?"


Дамбуламанзі якийсь час їхав мовчки. - "Чака заснував націю зулусів, вигнав усі інші племена і правил усім Наталем і за його межами. Його солдати були непереможні в Африці, бо билися не заради особистої вигоди. Наші королі та генерали після Чакі забули про це, і ми стали рабами. Чака спить, але якось він прокинеться».


Він нічого більше не сказав. Я намагався дізнатися від нього більше про повстанців, що носили Метку Чака, і дізнатися щось про військовий геній або, можливо, про божевільного, який перетворив слабку федерацію племен Наталя на чорну націю. Але він їхав далі, не відповідаючи і без виразу на обличчі. З ним було щось на зразок того, що змусило мене почуватися ніяково і хвилюватися. Був антагонізм, який не міг приховати. Чи було це спустошення спрямоване на всіх білих, у чому я не міг звинувачувати його, чи особливо на мене? Я все ще думав про це, коли ми дісталися Нсоко.


"Ми залишимося тут", - сказала Дейдра.


Коли Дамбуламанзі поїхав, щоб востаннє поговорити зі своїми людьми по той бік кордону, Дейдра найняла двох носіїв-свазі, а я зібрав своє спорядження. Крім штатного люгера, стилету та газової бомби, у мене був М-16, дві осколкові гранати, недоторканний запас на випадок, якщо доведеться бігти важким шляхом, тонка нейлонова мотузка та спеціальний мініатюрний радіоприймач, захований у рюкзаку.


Ще в мене був мій старий спеціальний Спрінгфілд, з оптичним прицілом та інфрачервоним снайперським прицілом для нічної роботи. Я розібрав його – мій власний особливий дизайн – і сховав у різних частинах рюкзака. Я ще не вигадав, як убити цього невідомого чиновника. Зрештою, це залежатиме від ситуації, коли я його побачу. Ще була ймовірність, що я може працювати віддалено і АХ міг допустити це. Може, мені вдалося б скерувати його на урядовий патруль. Насправді було не так багато шансів, що вони трапляться на це, партизани зазвичай знають це у своїй країні, коли поруч патруль.


Дамбуламанзі повернувся. «Наші люди повідомляють про додаткові патрулі у цьому районі. Є велика активність. Мені це не подобається.


Я запитав. - Як ви вважаєте, вони підозрюють контакт?


Можливо, визнав зулус.


"Тоді ми повинні негайно піти", - вирішила Дейдра. «Ми маємо бути обережними, і це займе більше часу».


Дамбуламанзі швидко перекусив у нас і пішов. Був пізній вечір, і ми хотіли пройти якнайбільше миль до настання темряви, нічна подорож повільно і небезпечно для групи з п'яти осіб на ворожій території. Ми подорожували без нічого: рушниці, трохи води, боєприпаси і рація Дейдри. Свазі несли всі, окрім мого рюкзака та зброї. Через годину після виходу ми перетнули кордон Зулуленда.


Опинившись у Південній Африці, ми були нелегалами, злочинцями, наданими самим собі. Нас можуть розстріляти на місці, і Хоук нічого не зможе вдіяти. Він не зміг би впізнати нас або, за потреби, поховати.


Я мовчки йшов позаду Дейдри, розмірковуючи, як убити цього повстанського чиновника. Якби я міг убити його до того, як ми дістанемося до місця зустрічі, або дозволити йому взяти гроші і влаштувати йому засідку пізніше, можливо, я зміг би захистити АХ. Але якби я вбив його раніше, мені довелося б убити й Дамбуламанзі. І навряд чи він розкриє свою особу, доки не отримає свої гроші. Вбити його після того, як він узяв гроші, означало ризик послизнутися, ризик очорнити його, і моє завдання було перш за все вбити його.


Ні, єдиний вірний спосіб вбити його — це зробити це в той момент, коли йому передадуть гроші, а потім повірити, що несподіванка та замішання допоможуть нам втекти. Я любив життя, як ніхто інший.


Сонце село низько в раптовому африканському сутінках, і ми почали шукати місце для розбивки табору. Я думав про відпочинок і Дейдру. Я хотів провести другу ніч із нею. На її обличчі була слабка посмішка, наче вона теж думала про це.


Сухі, зношені русла струмків, донги, лежали плямами на рівнині, що заросла. Дейдра вказала наліво, на ложе, глибше, ніж інші, і добре приховане колючими кущами. Задовго до того, як почалася історія, коли ми ходили в укриттях і жили в печерах, людина жила в страху і побоювалася небезпеки. А з часів печерних людей є момент особливої небезпеки: момент, коли людина бачить свою печеру перед собою. На мить він розслаблюється і надто рано послаблює захист. Таке навіть у мене буває.


Вони вийшли з кущів. Близько двадцяти білих у чоботях та потертій формі. Двоє Свазі спробували втекти та були застрелені. Я потягнувся за своїм люгером.


- Нік, - покликала Дейдра.


Дамбуламанзі паралізував мою руку ударом прикладу гвинтівки та тримав мене під прицілом. Його обличчя було невиразним. Руки схопили нашу зброю. Невисокий кістлявий чоловік із рідким світлим волоссям виступив уперед і вказав на північ пістолетом.


Лауфен! Поспішати!


Моєю першою думкою було, що це південноафриканський патруль, а Дамбуламанзі – подвійний агент, який нас здав. Друга моя думка була більш аргументована: ці люди йшли надто тихо, надто обережно та надто діловито: як солдати не вдома, а на ворожій території. Зброя являла собою суміш британського, американського та російського виробництва. Їхнім лідером був німець. Я побачив шведів, французів та інших, схожих на південноамериканців.


Я згадав слова Хоука про нову силу в Мозамбіку: найманців.


За дві години я був у цьому впевнений. Серед дерев уздовж широкої мілководної річки, замаскованої у темряві, розташовувався наметовий табір. Безмовні охоронці спостерігали, як нас з Дейдрою підвели до великого намету і вштовхнули всередину.


Висока, худорлява, мертвенно-бліда людина посміхалася нам через свій польовий стіл.


Розділ 7


— Я полковник Карлос Лістер із Об'єднаного фронту звільнення Мозамбіку, — сказав високий, худорлявий чоловік. «Ви шпигуни та агенти ворога. Ви будете розстріляні.


Він говорив англійською, а це означало, що він знав про нас більше, ніж я хотів. Але акцент у нього був іспанський. Кастильська, якщо бути точним. Справжній іспанець. Його уніформа була з іншого часу. Він носив м'який берет і вільну сорочку, мішкуваті штани та низькі чоботи, а також відзнаки полковника республіканських військ часів Громадянської війни в Іспанії. І все ж він не міг бути таким старим, не старшим за п'ятдесят п'ять. На столі в нього стояла дипломатична валізка з грошима. Я сердито ступив уперед.


— Ти тупий ідіот, — огризнувся я на нього. «Ми не вороги. Ці гроші для вашої організації, для зулуського повстанського руху. Дамбуламанзі бреше вам.


Костлявий німець і невисока смаглява людина схопилися, щоб зупинити мене. Полковник Лістер відмахнувся від них, майже сердито, ніби його дратувала необхідність стріляти в нас. «Дамбуламанзі – лідер підпільного руху зулусів, – сказав він. — Він тісно співпрацював із міс Кебот і знає її. Він не бреше. Ми знаємо, чому ви прийшли сюди цього разу.


Дейдра вилаялася. — Чорт забирай, полковнику, це заходить надто далеко. У мене стріляли в Лондоні, зрадили у Мбабані, а тепер ще й це. Вся Мітка Чака пронизана подвійними агентами. Тепер це схоже на Дамбуламанзі. .. '


Невисокий жилавий чоловік, який схопився, щоб зупинити мене, раптом вилаявся іспанською. Його темне обличчя було перекручене гнівом. Перш ніж хтось встиг зреагувати, він витяг довгий ніж, схопив Дейдру за її довге темне волосся і підняв ніж. «Повія. Повія-янкі!


"Еміліо!" Голос полковника Лістера звучав як удар батога. Його очі були жорсткими та холодними. "Відпусти її."


Маленька людина вагалася. Він продовжував тримати Дейдру за волосся і відтягував її голову назад, підставляючи шию до ножа. Голос полковника Лістера пом'якшав. Він говорив іспанською.


— Досить, Еміліо, — сказав полковник. «Ми не бандити. Це буде зроблено за правилами. А тепер іди остигни.


Смаглявий чоловік, Еміліо, відпустив Дейдру, повернувся і зник з намету. Полковник Лістер спостерігав його зникнення, похитав головою і зітхнув, не дивлячись ні на Дейдрі, ні на мене.


«Еміліо – чилієць. Третій у команді. Гарний солдат. Він живе тут тимчасово, щоб повернутися до Чилі та боротися за визволення свого народу від військових та американських капіталістів. А поки що він тут воює, але американці просто не його улюблений народ».


Я сказав. - Як би ти обходився без АХ, полковнику? 'А АХ американський. Ви б'єтеся американськими доларами, з американською допомогою.


«Бо це на користь Вашингтона», — огризнувся на мене Лістер. Він знову похитав головою. Глибоко посаджені очі горіли на його скелетній голові. — Здається, ти вважаєш за нас усіх ідіотами. Ти і твій лідер, хто б це не був. Він сидить за якимось великим столом у Вашингтоні, інтригує та смикає за ниточки, і думає, що ні в кого більше немає здорового глузду.


Він глянув на мене. АХ пропонує Зулусам оплату, особливу оплату? Її може отримати лише наш таємний лідер в уряді Мозамбіку. Дивно, чи не так? ти не думав, що ми запитаємо, чому? Він сміявся тонко та гірко. «За п'ять годин після пропозиції ми знали, що ви задумали. У колоніальних урядів, що вмирають, залишилося мало секретів. Усі можна купити. Коли з вами говорить один чиновник, завжди знайдеться інший, який поговорить із нами, заплатіть ту саму ціну. Корупція. Якщо ви працюєте з корумпованими урядами, вас можуть зрадити».


Він глянув на мене, але я нічого не сказав. Він раптом обернувся спиною до нас у своєму кріслі.


"Так". - сказав він. "Схопіть їх".


Мене схопили кістлявий німець та ще один чоловік. Двоє інших схопили Дейдру. Вона зреагувала інстинктивно: роки тренувань та інстинкт виживання спрацювали. Різкий удар дзюдо від її ліктя змусив одного з чоловіків зігнутися навпіл. Іншу вона зрізала долонею. Я кинув костлявого німця на півдорозі через намет і збив другого чоловіка з ніг. Вони підвелися і знову кунулися на нас. Я знову збив одного, як і Дейдра.


Полковник поглянув на нас, майже оцінивши нашу майстерність. Ще більше найманців увірвалися до намету і притиснули Дейдру до землі. Я боровся трохи довше. Раптом палиця потрапила мені в дихальне горло, і мої руки швидко притиснулися до ціпка; Я задушив би себе, якби спробував боротися далі.


«Бійте, людина з АХ. - сказав полковник Лістер, - і ви задихнетесь. Гаротта, наш старовинний іспанський метод страти, є дуже ефективним. Помри, як хочеш, але, повір мені, краще бути розстріляним».


Я перестав боротись. Полковник Лістер усміхнувся. Він кивнув і жестом наказав своїм людям відвести нас.


Коли ми обернулися, Дамбуламанзі увійшов до намету. Він глянув на мене, підійшов до полковника і щось прошепотів йому на вухо. Полковник глянув на мене, потім на Дамбуламанзі. Високий чорний кивнув головою.


— Розв'яжіть їх,— сказав полковник. «Виведіть жінку надвір».


Я подивився на Дамбуламанзі, але обличчя негра було, як завжди, невиразним. Він пішов за Дейдрою, поки її виводили.


- Сідай, - сказав він.


- Якщо ти підеш до неї. .. - почав я.


— Сідайте, — гаркнув на мене полковник.


Я сів. Він повільно погойдувався в кріслі, ні на мить не зводячи з мене своїх глибоко посаджених очей.


— Отже, — нарешті сказав він. - Ти Нік Картер. Знаменитий Нік Картер. Я багато чув про вас.


Я нічого не казав.


'Можливо . .. , - він задумливо зупинився. «Цікаво, Картер, скільки коштує для тебе твоє життя? Можливо, угода?


"Яка угода?"


Лістер гойдався у польовому кріслі, розмірковуючи. — Мій батько розповів мені про вас. Так, Нік Картер з АХ, Кіллмайстер. Всі бояться і знають про все, що відбувається усередині AX буває, так?


Я сказав: Твій батько? Я знаю його?


Я тягнув час. Шанс є завжди, якщо у вас вже є найменша надія.


— Так,— сказав полковник,— мій батько. Нещасний випадок на Кубі кілька років тому. Під час тієї ракетної кризи.


- Генерал Лістер? Це твій батько?


Це пояснювало його уніформу часів громадянської війни Іспанії. Знаменитий генерал-республіканець Лістер, його батько, один із небагатьох керівників, які знайшли своє покликання в тому кривавому конфлікті, які добре билися і виходили з честю і репутацією навіть після поразки. Це було не його справжнє ім'я. Він був простим іспанським юнаком, який став "генералом Лістером". Після війни він виїхав до Радянського Союзу, щоб продовжити світову боротьбу. Це була людина, яка не раз з'являлася на Кубі, щоб тренувати солдатів Кастро, допомагати там революції, і яка одного разу вночі зіштовхнулася зі мною і програла.


- Я пам'ятаю генерала, - сказав я. «Я також пам'ятаю молоду людину на Кубі на той час. Це був ти?'


'Я був там.'


"Тепер ти тут, - нова війна?"


Полковник знизав плечима. «Я брав участь у багатьох війнах, у багатьох місцях. Мій батько боровся за визволення Іспанії; він воював на Кубі по всьому світу, а я продовжую його справу. Мої чоловіки всіх національностей: німці, французи, чилійці, бразильці, шведи, португальці. Ми звільнимо цю частину світу, а потім я піду далі».


- Інше місце, інша війна, - сказав я. — Вам подобається битися, полковнику? Тобі подобається війна, подобається вбивати?


«Мені подобається битися, так. Але я борюся за волю».


"За свободу тут чи за Радянський Союз?"


Він глянув на мене. 'Ходімо зі мною.'


Я пішов за ним із намету. Ніч була темною під деревами вздовж широкої річки, але вже зійшов місяць, і щойно мої очі звикли, я побачив, що в таборі багато активності. Найманці сиділи невеликими групами, щоб почистити свою зброю, або сиділи невеликими гуртками, слухаючи те, що здавалося уроком. Інші працювали з невеликими групами негрів. "Зулуські повстанці", - сказав Лістер. «Ми працюємо по обидва боки кордону, і коли зулусам, свазі чи іншим чорношкірим доводиться тікати від білого уряду, ми допомагаємо їм, ховаємо їх та захищаємо на шляху до безпеки. Ми допомагаємо навчати їх, заохочуємо їх”.


Більшість негрів були молоді, багато жінок. Вони виглядали напівголодними та зляканими, їхні очі оберталися вночі. Їхній одяг був розірваний, і вони тремтіли. Найманці давали їм їжу, одяг та розмовляли з ними.


— Без нас у них не було б ні шансів, ні надії, — сказав полковник Лістер. «Чи має значення, якщо ми працюємо на когось іншого? Ваш АХ працює на обидві сторони, але якій стороні ти найбільше співчуваєш, Картер?


— Того боку, який мені платить, — сказав я.


«Найманий майстер убивця? Нічого більше?'


"Мені за це добре платять".


Втрата часу. Ми були зовні. Я більше не був пов'язаний. Жвавий табір, темний, з густим підліском і глибокими донгами і річкою з усіх боків. Я чекав зручної нагоди, але я також думав про Дейдра.


"Можливо, - сказав Лістер, ховаючи очі в темряві, - тобі заплатити".


'Як?'


Ви N3. Ви знаєте все, що потрібно знати про АХ, - сказав Лістер. «Як це працює, імена агентів, ім'я відповідальної людини. Я хочу все це знати.


— Це завдасть тобі клопоту, — сказав я.


"Це армія для мене і стан для вас".


— Ти маєш стан, Лістер? Я сумніваюся в цьому. Я не думаю, що ви можете дозволити собі мою річну зарплату.


— Я знаю, де взяти гроші, Картер, — гаркнув він. Його очі світилися вночі. — Ти був би вільний, багатий, і я міг би навіть дозволити тобі закінчити своє завдання. Я можу це зробити. Ви можете вбити свою мету, повернутись додому з виконаним завданням».


"Тобто дозволили б мені убити вашого лідера, а потім очікуєте, що я вам довірятиму, — сказав я. «Ти гарячий і наївний хлопчик».


«Я важливіший за якогось негритянського лідера».


А АХ. Не підозрюватимуть мене, поки люди з AX не помирають, як щури. Ні не буде угоди, Лістере.


"Я можу гарантувати вашу безпеку".


"Якщо я перейду на інший бік". "Так не піде."


— Ти не рівня мені, Картер. Ти майже мертвий.


"Ми всі помремо".


Полковник повернувся і наказав. Люди на чолі з німцем, який, здавалося, був заступником командира, з'явилися звідкись. Весь цей час вони були поряд з нами у темряві. Я не здивувався. Мене схопили і повели в далекий кут табору, до широкої дрібної річки. Полковник зник. Щось ворухнулось у річці. — Дивися, — сказав кістлявий німець.


Він поліз у велике відро і витяг величезний шматок м'яса. По-вовчому посміхаючись мені, він кинув м'ясо в річку. У темній воді здійнявся сильний вихор і почувся рев, що леденів. Я побачив широкі роти, довгі морди та важкі хвости, що збивали воду в піну: крокодили. Річка була сповнена ними. Вони билися через шматок м'яса.


Тобто ти не думав спливти, чи не так? — сказав кістлявий мудак. — Не самотужки, — сказав я. «Ким ти був? Гестапівцем? У SS? Охоронцем у Дахау?


Німець почервонів. — Ви думали, що я одна із цих свиней? Я солдат, ти чуєш, американець? Сержант, сержант Гельмут Курц, 1-а танково-гренадерська дивізія. Солдат, а не брудний шакал.


"А хто ти зараз?"


Німець заніс руку, щоб кинутися на мене, але різко зупинився. Він усміхнувся. Я повернувся і побачив полковника Лістера у широкому колі світла на березі річки. Шість ліхтарів на батареях були розташовані по колу, щоб висвітлювати місце. У центрі кола світу троє найманців тримали Дейдру. Позаду неї стояв Дамбуламанзі, тримаючи ассегай із широким лезом, що блищав у руці.


- Нік, - крикнула Дейдрі. "Не здавайся".


Найманці зібралися навколо неї, відкидаючи тіні. Полковник підійшов до мене, поки не опинився переді мною. Він глянув мені прямо в очі і кивнув головою. За ним Дамбуламанці цілився в плече Дейдрі. Вона закричала, коли ассегай вдарив її.


— Ми всі помремо,— сказав полковник Лістер, не повертаючись. Він просто глянув на мене. — Ти можеш її врятувати. Спершу її, а потім себе.


"Нік," покликала Дейдра; її голос був приглушеним, але ясним. "Не вір йому".


"У мене є для вас ще найкращий метод", - сказав Лістер.


— Іди до біса, Лістере, — сказав я.


— Майор Курц, — гаркнув Лістер.


Німецький майор підійшов до світу. Полковник Лістер не зводив з мене очей. Через його плече я побачив Курця, що вказував на найманців, які тримали Дейдру. Вони змусили її стати на коліна, широко розкинувши руки і нахиливши голову вперед. Найманці та кілька зулусів юрмилися навколо кола світла. Майор Курц відсунув їх убік, щоб я міг добре бачити Дейдру.


- Ще раз, Картер, - сказав полковник Лістер. "Чесна угода".


— Ні, — сказав я, але мій голос був приглушений.


Чи буде він. .. ? Ні, він не може...


Лістер навіть не повернувся, щоб подивитися на коло світла, де Дейдра стояла на колінах у своєму гладкому чорному комбінезоні, її волосся було розпущене і м'яке. Полковник повернув голову. Дамбуламанзі підняв свій ассегаай і швидко знову опустив його.


Її кров, здавалося, вивергалася потоком із її безголового тулуба. Голова впала і відкотилася. Табір наповнився тихим ремствуванням.


Я підстрибнув і вдарив полковника Лістера просто в обличчя. Він упав, і руки схопили мене.


Полковник скочив і вдарив мене по обличчю долонею. - Дивись, - крикнув він. 'Дивися!'


Вони тримали мене за руки, шию та голову, змушуючи продовжувати дивитися крізь темряву на коло світла. Стройному тілу в чорному комбінезоні, як і раніше, було там тісно. Її голова була звернена вгору, і вона ніби дивилася на мене. Темна від крові, її голова, здавалося, дивилася на мене в сяйві світла, її довге волосся торкалося землі, а темні очі завмерли в смерті.


Лістер знову кивнув головою.


Я дивився, як вони підібрали тіло і кинули його в річку.


Вода закружляла, коли крокодили кинулися з усіх боків. вузькі щелепи широко розкривалися, щоб клацнути.


Я почав сильно тремтіти. По всій річці жахливі рептилії приходили за плоттю та кров'ю.


То був мій шанс. †


Я впав, як камінь, вирвавшись із рук, які мене тримали. Коли я впав на землю, я дозволив собі перекотитися на берег річки. Там я знову встав. Один найманець стояв переді мною. Я вдарив його ногою в промежину і тицьнув великим пальцем йому в око. Він закричав. Я схопив його пістолет, повернувся і вистрілив у трьох, коли вони кинулися на мене.


Лістер кричав. 'Зупиніть його. стріляйте. .. '


Я схопив ще одного і вистрілив йому в голову зблизька. Я взяв його пістолет та ніж. Я вистрілив у Лістера. Він спустився, як п'яний і проклятий.


Було темно. Половину з них засліпило кільце світла ліхтарів. Вони ходили один по одному, боячись вистрілити з остраху зачепити один одного або полковника.


Наполовину збожеволівши, я вистрілив і зарізав ще трьох. Я схопив одного за горло і стрибнув у широку неглибоку річку. Це був невеликий шанс, але все ж таки шанс. Крокодили все ще рухалися до свого бенкету з тілом Дейдри. Її смерть могла б мене врятувати.


Я спустився в місячну темряву. Саме місячне світло грало з тінями в річці. На поверхню випливли колоди та кущі, і я почув, як до мене наближаються крокодили. Я влаштував би їм ще одну вечірку.


Я зарізав найманця, якого тримав, перерізав йому горло, щоб кров текла, і плив по мілководді, поки мої легені витримували. Виринув під стовбур, що рухається: крокодил!


Я вдарив його ножем, завдав йому кілька порізів і знову втік. Кулі летіли довкола мене. Щось подряпало мені плече, і крокодил, що вмирав, подряпнув мене за ногу.


Я плив далі, але тепер я стікав кров'ю. Крокодили. .. Величезна колода пропливла повз мене, як океанський лайнер. Я потягнувся до нього, схибив і знову схопив.


Я схопився за нього і, стиснувши зуби, підтягнувся зверху. Я лежав плазом, задихаючись, коли воно несло мене через річку.


Розділ 8


Я прокинувся. Нічого не рухалося.


Я лежав обличчям униз, і ніщо не ворушилося, тому що шум річки був навколо мене. Я поволі підняв голову, дуже повільно. Стовбур застряг на піщаній мілині, з усіх боків вода та густі дерева на березі далеко. Два крокодила лежали на мілини і дивилися на мене. Кровотеча зупинилася, і вода річки за ніч омила мої рани.


Над річкою та далекими саванами розлився сірий ранок. Чорний стовбур, вдвічі ширший за мене, вдавався далеко у воду. Зрештою, це врятувало мене від крокодилів. Це і швидка течія, темрява і мертве і закривавлене тіло Дейдри в річці, повній крокодилів. Вона дала мені єдиний шанс: річку. З її кров'ю, її кістками та її життям.


Сліпа лють наринула на мене, поки я лежав у дрібній річці. Дейдра. Тепер не буде другої ночі. Ні, не буде завтра для нас.


Великий Нік Картер, Кіллмайстер. І я мав спостерігати за її жахливою смертю, смертю, яка була такою безглуздою. Я був змушений використати її смерть, щоб урятувати себе. Я дозволив люті пройти через мене, сліпій, що обпалює люті, яка переповнювала мене. Лють, коли людина на моїй роботі завжди її втрачає, хоча бувають моменти, коли це не має значення. Я й раніше ненавидів у своєму житті, але ніколи так ненавидів полковника Лістера, як зараз. Сліпа, гірка ненависть.


Холодного осіннього ранку на важкому стовбурі дерева я тремтів. Безпорадний як дитина. Скоро зійде сонце, і я ніяк не міг знати, як далеко я помчав від табору полковника Лістера. Будь-якої миті вони можуть побачити мене знову


Я підвівся на стовбурі і почав вивчати береги широкої річки. Я нічого не бачив і не чув. Але це не означає, що їх там не було, можливо вони дивилися на мене, поки я їх шукав. Вони теж були професіоналами та розуміли свою роботу. Кваліфіковані та безжальні, наймані вбивці. Як я?


Ні, гнів знову майже засліпив мене. Ні, не такі, як я. Це були вбивці, які любили вбивати, жили кров'ю. †


Я весь здригнувся, борючись із гнівом. Гнів тільки зробив би мене вразливим. Настав час подумати, все обміркувати, на що схожа ситуація. Річка була тиха і безлюдна, береги здавались чистими.


Ніж, який я взяв у найманця, якого я згодував крокодилам, устромився у колоду. Мабуть, я зробив це до того, як знепритомнів, і думка про цього найманця змусила мене посміхнутися, як вовка. Я просто сподівався, що він не був мертвим, коли крокодили схопили його.


Моє плече було тільки подряпане, а рана на нозі від зубів крокодила була не надто серйозною. Я помітив пістолет, що застряг у мене за поясом. Мабуть, я зробив це автоматично.


Це був 9мм Люгер. Звичайно, вони забрали всю мою зброю та рюкзак з усім, що в ньому було. Але вони змарнували чотири плоскі цехи на внутрішній стороні мого ременя. Боєприпаси для Люгера. Тож у мене була зброя: ніж та люгер із чотирма магазинами.


Це було добре, краще, ніж я міг сподіватися. З тривогою дивлячись на крокодилів, я зісковзнув із колоди і спробував його зрушити. Без моєї ваги воно ковзнуло по мілини. Я зміг звільнити його, скинувши назад зі схилу піщаної мілини, а потім відпливши убік.


Я вивчав сонце, що сходить. Лівий берег поверне мене до кордону Свазіленду. Я опустив ствол назад у воду. Не зводячи очей з крокодилів, я знову ліг на колоду і поплив через струмок до високого трав'янистого берега та високих дерев.


Я сів у тіні дерев і дивився, як колода повільно пливе за течією і зникає там, де сонце зійшло над краєм світу. Я продовжував дивитись, поки воно не зникло. Ця колода врятувала мені життя.


Коли воно спливло, я глибоко зітхнув і почав думати, що робити далі. Навколо мене не було жодного звуку, серед дерев і в савані в мене були пістолет і ніж. Найманців ніде не було видно, і сонце, що сходить, вказало мені шлях назад до Свазіленду і шлях до втечі. Я був Killmaster, N3 з АХ, із завданням. У мене були свої обов'язки.


До біса їх, ці обов'язки!


До біса АХ, і це завдання. І так до самого краю зі Свазілендом та проривом.


Сонце, що сходить, також підказало мені, звідки я прийшов, де табір. І я хотів убити найманців. Я хотів убити полковника Карлоса Лістера.


Я повернувся спиною до Свазіленду і попрямував на північ вгору, туди, де померла Дейдра Кебот. Я пішов до полковника Карлоса Лістера, щоб убити його, убити майора Гельмута Курця та всіх, кого я міг дістати.


І вбити Дамбуламанзі, особливо Дамбуламанзі.


Я йшов тихо і обережно, прямуючи вздовж річки, але завжди залишаючись поза увагою. Сонце неухильно вставало, і через спеку йти ставало все важче. Я без вагань пройшов деяку відстань вздовж річки, її течія була незабутньо відзначена звивистою лінією дерев уздовж її берегів у цій посушливій землі. Але савана була суворою, розбитою і поритою нескінченними западинами і мені доводилося ховатися в густих чагарниках, щоб залишатися поза увагою. Так як мою фляжку теж зняли, у мене не було з собою жодної краплі води, а горло та губи садніло. Але як тільки темніло, я йшов за водою з річки і весь решту дня рухався на північ.


Я не бачив ні життя, ні тварин, ні людей, лише кілька занедбаних загонів у підліску. Це був Зулуленд, бідний і навмисно занедбаний понад сторіччя білим урядом Південної Африки. Тепер його повернуть людям без надії там влаштуватися. Я ненавидів Кейптаун і хотів гідного життя для зулусів. Але то була політика, майбутнє. Але все, про що я турбувався і чого хотів зараз, це помститися за Дейдру.


Як би бідно це не було, у безплідній землі мало бути щось: невеликі стада худоби. Не було нічого схожого на те, що землю з'їла зграя сарани. Насправді це була людська сарана з обох боків. Люди, що жили тут, тікали від гнобителів і так званих рятівників.


Ближче до ночі я знайшов стоянку на березі річки серед дерев, де померла Дейдра.


Там було порожньо, наметів та солдатів не було. Я обшукав околиці і нічого не знайшов. Тобто, нічого того, що я хотів знайти. Я знайшов те, чого не хотів знайти. Глибоко всередині мене весь цей час був слабкий сумнів, слабка надія, що Дейдра не вмерла, що мої очі якимось чином обдурили мене, що я не бачив того, що бачив. Ця надія померла, коли я глянув на калюжу засохлої чорної крові на піску на березі річки. Вона була мертва. Мертвий, Картер. І все ж у мене була робота. Я пив із річки, покопався в їхній сміттєвій ямі, поки не знайшов пляшку, наповнив її водою і пішов. Я нічого не їв з того часу, як двадцять чотири години тому покинув Нсобо, але я не був голодний. Вони випередили мене щонайменше на півдня. Вони не надто намагалися замість слідів. Це означало, що вони покладалися на швидкість, щоб триматися подалі від ворога. Обігнати їх пішки буде непросто.


Я міг би зв'язатися з Хоуком, попросити гелікоптер. Екстрені заходи доступні скрізь, де я. Але Хоук поки не дав мені дозволу на те, що я задумав. Помста марна, неефективна, непродуктивна. Крім того, він стає фіолетовим після кожної вендетти. Так що я маю йти. Слід йшов прямо на північ, у Мозамбік.


Цілу ніч я йшов через джунглі. Рухаючи ненавистю, я побіг надто швидко, впав у непомічену западину і порвав одяг на колючих кущах. Як одержимий, я не міг загальмувати і до ранку вже знав, що наздоганяю їх.


Я знайшов їхній табір, і попіл від їхніх вогнищ для приготування їжі був ще теплим. Вони залишили трохи їжі, але хоча я не їв більше тридцяти шести годин, я навіть зараз не був голодний. Гнів повністю заповнив мене. Я змусив себе щось з'їсти. Незважаючи на гнів, я знав, що маю щось з'їсти, щоб зберегти сили. Я змусив себе лягти у приховане місце та заснути на годину, не більше. Потім я знову вирушив у дорогу. Ближче до ночі я почав натикатися на села та людей. Довелося трохи зменшити темп. Я не мав жодного способу дізнатися, чи були ці люди друзями чи ворогами. Деякі з віддалених голосів у ночі говорили португальською. Я був у Мозамбіку. Слід найманців різко повернув Схід.


Залишок дня пройшов у тумані. Поки я рухався, земля, якою я їхав, із савани перетворилася на джунглі. Шлях перегородили вода та мангрові болота. Я продовжував йти, сліди найманців ставали дедалі виразнішими. Я знав, що наближаюся до берега і що мені треба поїсти та відпочити. Людині потрібні всі її сили, щоб убивати.


Двічі я прослизав у село, крав якусь їжу і йшов далі. Я зможу відпочити пізніше.


Було ще зовсім темно, коли я знайшов їх. Велике місцеве село, з трьох боків захищене мангровими болотами, на березі глибокого, повільного струмка, що протікав уздовж високого мису у бік Індійського океану. Але тубільців у селі я не бачив. У всякому разі, жодних аборигенів чоловічої статі. З тіні густих мангрових заростей я бачив безліч місцевих жінок, які прали одяг, готували їжу і йшли за одягненими в зелене найманцями в хатини. Я знайшов їхній штаб. Тепер я міг трохи відпочити.


З похмурим виглядом я повернувся в болото, спорудив невелику платформу з листя та гілок у мангрових чагарниках і ліг. За кілька секунд я заснув. Я знайшов їх.


Я прокинулася в темряві і відчула, що хтось ходить дуже близько до мене. Я нерухомо лежав на своїй саморобній платформі. Щось ворухнулося піді мною. Не дивлячись я міг здогадатися, що це було. Досвідчений, вмілий командир поставить вартових на ключові позиції; кільце постійних суміжних вартових, патрулів, які йшли далі, а між цим кільцем і патрулями бродили вартові, які ніколи не проходили те саме місце двічі в один і той же час.


Не лунаючи ні звуку, я розсунув гілки піді мною і подивився вниз. У темряві єдиний вартовий стояв по коліна у воді. Він перекинув рушницю через плече і зупинився, щоб відпочити.


З ножем у руці я каменем звалився на нього.


Він був першим. Я перерізав йому горло і дозволив йому вилити його останню кров у болотяній воді. Я продовжував свій шлях через темне болото у бік села.


Високий швед закопався за кулеметом на сухому пагорбі в болоті. Я також перерізав йому горло.


Невисокий худорлявий француз почув, як я підповз, і ледве встиг пробурмотіти лайку рідною мовою, як я тричі вдарив її ножем у груди.


У міру того, як вони вмирали один за одним, я відчував, як гнів стає сильнішим у моїх грудях. Я повинен був упоратися з собою, впоратися з собою і пам'ятати, що перш за все я хотів убити полковника Лістера, німецького сержанта, нині майора Курця і Дамбуламанзі. Тепер я був у їхньому штаб-квартирі.


Я проходив через паркан зовнішнім периметром до краю хатин, коли побачив, що патруль іде. Шість чоловік на чолі із самим майором Курцем, а з ним Дамбуламанзі.


Злість текла крізь мене, мов розплавлена лава. Обидва разом! Я повернувся тим самим шляхом, яким щойно прийшов, і, коли патруль пройшов повз мене через брудне болото, приєднався до них.


Вони пішли на північний захід. За три кілометри від селища вони вийшли з болота до низки невисоких кам'янистих пагорбів. Вони увійшли до вузького яру. Я був близько за ними.


Трохи нижче за хребт яр розділився, і патруль розділився на дві групи. І Курц, і Дамбуламанзі залишилися з групою, що згорнула ліворуч.


Те, що я тоді відчув, було майже припливом радості. Я впіймав їх обох. Але десь глибоко всередині виплив мій досвід і підказав мені бути обережним. Чи не захоплюватися. .. Бути напоготові. †


Я дозволив їм йти далі, ідучи за ними по хребту, а потім знову спустився в інший яр. Спуск униз заріс кущами і деревами, і вночі я втратив їх з поля зору. Але я пішов за звуками вниз, в яр, а потім знову довгим колом вгору. І раптом у мене з'явилося відчуття, що вони пішли надто далеко вперед. Я пішов швидше, підійшов ближче. Я хотів їх трохи підрізати, побачив, що яр огинає невисокий пагорб, і я вийшов із траншеї і піднявся на вершину пагорба.


Коли я добрався до вершини, я помітив, що горб весь у кущах. Я встав і озирнувся.


Обличчя навколо мене, як бджолиний рій, руки, які тримали мене й затуляли рота, були всі чорні. Коли мені в голову врізався кийок, я згадав, як Хоук сказав, що мій гнів знищить мене.


Розділ 9


Я поплив у тумані. Біль пронизав мою голову, зник і знову пронизав, і ... †


Мені здавалося, що я підстрибую у повітрі. Там були колеса, колеса крутилися з шаленим скрипом. Навколо мене роїлися чорні обличчя. Чорні руки закрили мені рота. Щось зворушило мене. Біта. Хоук одягнув один із своїх твідових жакетів, прокляті твідові жакети, і похитав головою. Холодний гугнявий голос звучав роздратовано.


«Зло губить шпигуна. Гнів знищує агента».


Якось мені здалося, що я прокинулася, і з-під низької, блідої, рихлої стелі на мене дивилося чорне обличчя. Моя рука відчула, як кров у ній застигла. Що за стеля бліда і пухка?


Я гойдався в нескінченному ритмі: вгору-вниз... вгору-вниз. .. Руки... голос... падаю... вниз... і вниз... і вниз. .. Дейдра посміхалася мені... кричала... †


Він сидів на троні. Трон з високою спинкою, наче німб, навколо його блискучої голови. Золота голова. Гострий дзьоб... яструб. .. Яструб, де ти...? людина-яструб ... людина-яструб ... яструб. †


«Розкажи мені про Хоука, Картер. Що з Хоуком? Хто він? Хтось, з ким ви працюєте? Розповідай. .. '


Людина-яструб, людина-яструб. Довгий вигнутий дзьоб яструба.


Мій хрипкий голос звучав повільно. — Ти яструб. Кривий дзьоб.


«А, семіт, так? Ви проти семітів? Цей Яструб теж ненавидить цих семітів?


Усередині я боровся. «Ти, ти яструб. Яструб.


Там нікого не було. Я лежав на вузькому ліжку під гофрованою брезентовою стелею. Намет? Тож вони знову помістили мене в намет Лістера. У них я був знову, я був. †


Злий Яструб сказав: «Твої істерики занапастить тебе, N3».


Димка зникла. Я лежав, дивлячись. Чи не полотно, ні. Я моргнув. Я шукав зелену форму. Там не було жодного. Я не був у наметі. Весела, сонячна кімната з білими стінами, драпірованими вікнами, хитромудрою мозаїкою та дорогоцінними шовковими тканинами, що звисають зі стелі. Кімната з 1001 ночі. Персії. .. Багдад. †


"Багдад". - сказав м'який голос. — Ах, Картер, я б хотів, щоб ти мав рацію. Повернутися до Багдада, мрія».


Він сидів на тому самому троні, який я бачив у своїй галюцинації. Великий чоловік у білих шатах, що розвіваються, з золотою обробкою. Він був такий малий, що його ноги не торкалися землі. М'який, дорогоцінний одяг, золоті каблучки з дорогоцінним камінням на кожній руці та каптан із білого золота, скріплений товстими золотими шнурами. Арабський принц, а зовні засліплюючої кімнати яскраво світило сонце.


Сонце! А трон являв собою плетене крісло з високою спинкою, великим колом, яке утворювало ореол навколо його темного горбоносого обличчя та чорних очей. І густа чорна борода. Сяючий сонячного світла. Стілець та кімната – не ілюзія і не галюцинація.


— Де я, чорт забирай, — сказав я. 'Хто ти?'


Мій мозок гарячково працював, не чекаючи відповіді. Де б я не був, це було не в селі найманців на болоті, а з огляду на сонце зовні, я довгий час був непритомний або напівнепритомний. Це пояснювало відчуття ширяння, коліс, стелі, що хитається: вантажівка з брезентовим капотом. Я пішов далеко за межі табору найманців, і ніж на моїй руці був шприцом: заспокійливе, щоб залишатися непритомним.


Я запитав. - "Як довго я був тут?" 'Де? Хто ти?'


— Тут, тут, — м'яко дорікнув мені чоловічок. — Так швидко так багато запитань? Дозвольте мені відповісти на це. По порядку тоді. Ти у моєму будинку. Я Таліл Абдалла Фейсал Вахбі аль-Хусейн, принц Яффи та Хомса. Я вважаю за краще, щоб мене називали вахбі. Ти тут уже близько дванадцятої години. Ти тут, тому що я боявся, що ти будеш у більшій небезпеці, блукаючи джунглями.


"Ті люди, що напали на мене, ці негри, вони ваші люди?"


- Мої люди, так.


— Ні зулуських повстанців, ні найманців?


'Ні. Якби вони були, я маю сумнів, що ви все ще були б живі».


— Що вони там робили?


«Скажімо так, мені подобається стежити за полковником Лістером».


— Виходить, ми все ще у Мозамбіку?


Принц Вахбі похитав головою. - У мене є вороги, Картер. Я волію не розкривати своє місцезнаходження.


"Чому ти переживаєш за мене?"


Вахбі підняв брову. «Хочете подивитися в зуби дарованому коневі? Картер? Бути вдячним. Добрий полковник уже давно б повісив вас за яєчка.


Я задумливо глянув на нього. — Принц Яффо та Хомса? Ні, я чутно про вас чув. Аль-Хусейн – хашиміт, а Хомс та Яффо – тепер частина Саудівської Аравії та Ізраїлю, а не друзі хашимітів».


- Вигнаний принц, Картер, - сказав чоловічок, його обличчя потемніло. «Ізгой, а мій двоюрідний брат царює в Йорданії. Але Аллах визнає мої володіння».


Звідки ти знаєш, хто я; Моє ім'я?'


— Я багато знаю, Картер. Я знаю, наприклад, чому полковник Лістер бажає вам смерті, і я знаю долю вашої подруги — жахливу. Принц Вахбі на мить здригнувся. — Але ж тут ти в безпеці.


— Мені треба йти на роботу, — сказав я. «Я мушу прозвітувати».


«Звичайно, домовленості ухвалюються. Але спочатку ви повинні поїсти та відпочити. Відновіть свої сили.


Він усміхнувся і підвівся. Я кивнув головою. Він був правий. Він пішов. Він мав рацію, але я йому зовсім не довіряв.


Я заплющив очі на кушетці, ніби був знесилений. Якби він щось задумав зі мною, він змусив би когось спостерігати за мною звідкись. Тому я заплющив очі, але не заснув. Я перевірив у пам'яті його досьє: принц Вахбі, племінник першого хашиміта Фейсала, який бився проти турків у Першу світову війну. Двоюрідний брат-відступник, який допомагав туркам. Після війни старий п'яниця, що грав у азартні ігри по всій Європі, розорився та зник. Отже, цей «принц» Вахбі був його сином, і він зовсім не виглядав зруйнованим.


Мені дали «поспати» дві години. Потім я поворухнувся, позіхнув і закурив цигарку з прикрашеної оніксом коробочки на столі. Коли сигарета догоріла наполовину, двері відчинилися, і в кімнату ввійшли четверо чорношкірих в абсолютно білому одязі з тацями з їжею. Там були фрукти, хліб, смажене ягня, соки, молоко, вино та миски, повні ширяючих овочів та рису. Негри поставили все це на стіл, розклали два столи, розстелили на них сліпучо-білу скатертину і знову розкланялися. Я сів за рясну трапезу.


Якби я мав рацію, підозрюючи принца Вахбі, щось було б у їжі.


Це було правдою. Я відчував його запах. Я знав наркотик, щось на кшталт транквілізатора, який зламає мою волю. Це означало, що Вахбі хотів поставити кілька запитань, і був лише один спосіб з'ясувати, чому. Я просто мав «поїсти». †


Не було часу з'ясовувати, де за мною стежать. Я вивчив кімнату, а потім покликав чергового. Увійшов один із негрів. Я вказав на загратоване вікно в маленькій ніші.


«Постав туди стіл. Мені подобається дивитися надвір, поки я їм».


Клерку, мабуть, було наказано поводитися зі мною добре. Він покликав ще двох слуг. Накрили стіл у ніші, поставили поряд мій стілець і знову вклонилися. Я сів, ніби я не міг чекати, щоб з'їсти рясну їжу.


Обличчя до вікна у вузькій ніші ніхто нічого не бачив, тільки мою спину, звідки за мною могли стежити.


Я почав їсти. Я нахилився, їв із задоволенням, гублячи кожну вилку в серветці собі навколішки. Я жував, пив і насолоджувався. Іноді я вставав, ніби насолоджуючись виглядом, а потім примудрявся засунути нез'їдену їжу в молочник. Раз чи два я наполовину обернувся і справді з'їв шматок, не дуже багато.


Коли тарілки були майже порожні, я відкинувся назад, наче повний, і закурив принесену з їжею сигару. Його теж обробили наркотиком, і я акуратно вдав, що насправді палю його. З сигарою в руці я повернувся до дивана, трохи хитаючись. Я сів і почав кивати. Потім я випустив сигару з обм'яклої руки і впустив голову на груди.


Через деякий час двері відчинилися і увійшли троє чоловіків. Два м'язистих негра, голих по пояс у пов'язках на стегнах, і горбоносий араб у темному підперезаному одязі. Негри несли рушниці і притулилися до дверей та лівої стіни. Араб носив прикрашений дорогоцінним камінням кинджал на поясі та магнітофон у руці. Він швидко підійшов до мене.


Він вихопив кинджал і вколов мені шию. Я ворухнувся і застогнав. Я відчув, як араб сів і увімкнув магнітофон.


«Ласкаво просимо, N3. Я чекаю на твій звіт.


Я стогнав і чинив опір. — Ні… тільки у штаб-квартирі. .. '


- Це штаб-квартира, Картер, хіба ти не бачиш? Ми у Вашингтоні. Не можна гаяти час. Це я, Хоуку.


Я кивнув головою. — Яструб, так. «Ми маємо повідомити про це боса. .. '


«Бос, N3? Де він? Яке ім'я він використовує у ці дні?


— Його дім, Техасе, — промимрив я. - Ти знаєш його, Хоуку. Менксман. Джон Менксман. Так? Я маю новини. Уряд Португалії готовий. .. '


Я опустив голову і понизив голос до нечутного бурмотіння. Лаючись, араб встав, а потім схилився наді мною, огортаючи мене своїм одягом. Моя ліва рука схопила його дихальне горло і стиснула його щосили, а права схопила його лезо. Я вдарив його ножем, тримаючи його тіло. Він не видав жодного звуку. Я розраховував, що негри будуть надзвичайно дисципліновані. Я наслідував арабу.


Стій!


Вони обидва стрибнули на мене, як олені, обидва водночас. Я жбурнув мертвого араба в одного з них, а іншому встромив ніж у горло. Я зарізав другого, перш ніж він встиг звільнитися від араба, після чого вибіг із зали до кімнати.


Розділ 10


Коридор був порожній. Я чекав з кинджалом напоготові. Безпосередня небезпека походить від того, хто спостерігав за кімнатою. Нічого не трапилося.


Араб, якого я вбив, мабуть, спостерігав за кімнатою. Це дало мені те, що мені потрібно було: час. Я повернувся всередину, взяв гвинтівку в одного з мертвих негрів і всі боєприпаси, які міг знайти в них обох, і вийшов у коридор. Там я мовчки йшов до світла, що виднілося наприкінці.


Я подивився вниз на побілений двір, що блищав у променях надвечірнього сонця, і поверх стін побачив густі джунглі. Вдалині я побачив блакитний океан. Будинок принца Вахбі був побудований як фортеця в пустелі, суцільно білі стіни, білі куполи і мінарети; над головними воротами майорів зелений ісламський прапор. Але густі джунглі були частиною Аравії чи Північної Африки, а прапор на центральній вежі був португальським. Я досі був у Мозамбіку.


Подвір'ям ходили жінки під вуаллю в грубому одязі прислуги, а трансепти стін патрулювали озброєні араби. Схоже, принц Вахбі теж мав свою особисту армію. За внутрішнім муром, у саду з деревами та фонтанами, гуляли і ледаряли ще жінки під вуаллю. Ці жінки були одягнені в шовк: гарем. Я продовжив свій шлях яскраво-білими коридорами, затіненими для прохолоди ґратами і прикрашеними прекрасною мозаїкою в строгому ісламському стилі, що не допускає зображення людської фігури. Коридори були пишними та тихими; особисті покої князя. Я нікого не зустрів, доки не знайшов чорні сходи внизу.


Я зустрівся з охоронцем, який сидів нагорі кам'яними сходами. Він задрімав, і я залишив його непритомний і зв'язав з його ж бурнусом у бічній кімнаті. Другий охоронець у чорного ходу був більш пильним. Він ще встиг загарчати, коли я збив його з ніг прикладом гвинтівки. Я зв'язав його та дослідив двір позаду.


Стіни були надто високі, щоб залізти на них, але маленька задня хвіртка була зачинена тільки зсередини на важку засувку. Я повернувся, взяв у останнього охоронця бурнус, надів їх і повільно пішов через двір у променях сонця. Ніхто навіть не встав у мене на шляху, і за двадцять секунд я вже був у джунглях.


Я попрямував на схід. Уздовж узбережжя будуть села, і настав час зв'язатися з Хоуком і повернутись до роботи. Після упіймання неграми принца Вахбі та вбивства трьох найманців мій гнів затих. Я не забув ні полковника Лістера, ні Дамбуламанці, але тепер це була холодна лють; холоднокровна і некваплива, з насолодою ретельно продуманими планами, які я мав для них.


Я мало не натрапив на поселення у джунглях. Велике обнесене стіною село, майже приховане зверху густими деревами. Стіни були глиняні та нефарбовані; загальні стежки вели до воріт. Я здивувався, поки не зміг зазирнути всередину через загратовані головні ворота.


Через головні ворота я побачив напівкруглий майданчик із утрамбованої глини з кількома групами хатин навколо неї, кожна група була відокремлена від іншої з обох боків. І в кожній групі було по десять хатин; паркани між ними були високими. Зачинені ворота відділяли кожну групу хатин від місця, як ряд міні-сел навколо півкруглого центру або як загони для коней і худоби навколо арени для родео.


Я вже збирався підійти трохи ближче, коли почув звуки голосів і тупіт ніг, що рухалися однією з широких стежок до селища, що обнесено стіною. Я розчинився у вечірніх тінях джунглів, закопався під мокрий підлісок, спостерігаючи за стежкою.


Вони швидко наблизились. Троє озброєних арабів у плащах, підперезаних патронташами, пильно стежили за навколишніми джунглями. За ними йшли коні та віслюки, навантажені товаром, на чолі з неграми, теж обвішаними патронташами. Караван попрямував прямо до головних воріт, що відчинилися, пропускаючи їх. Але я не дивився на ворота.


Після того, як коні та віслюки проїхали повз, я побачив ще чотирьох арабів, які везли близько десяти негрів. Вони були зовсім голі, вісім жінок та двоє чоловіків. Двоє чоловіків були високими і мускулистими, з вогненними очима, зі зв'язаними за спиною руками та ланцюгами на ногах. Ще троє арабів утворили тил, і вся колона зникла у населеному пункті. Ворота знову зачинилися.


Темнішого вечора я сховався в джунглях, пропускаючи крізь себе все, що тільки-но бачив. Це було схоже на те, що я бачив раніше, щось подібне до спогадів, у які я не міг повірити. Я повинен був знати напевно, тому що, якщо тихий голос всередині мене мав рацію, Хоук мав знати. Це було те, про що Вашингтон потрібно було попередити та остерігатися.


Я залишався в джунглях до темряви, а потім вирушив у дорогу. Звуки наповнювали ніч з-під земляних стін: веселощі, п'яний сміх, крики жінок, крики чоловіків. Охоронець біля воріт, араб, зі сміхом спостерігав за тим, що відбувається всередині селища. Можливо, вся охорона лише звертала увагу на те, що відбувається усередині поселення. То був мій шанс.


В одного з великих дерев у джунглях товсті гілки звисали зі стіни. Я виліз на стовбур і зісковзнув уперед по товстій гілці.


Сцена у цих стінах здавалася одним фантастичним кошмаром. Негри та араби роїлися на землі в какофонії шуму та сміху. Негри пили з винних глеків, вміст проливався на землю, пили й кілька арабів; але більшість арабських солдатів хвилювання полягала у іншому. Вони відчинили всі ворота невеликих груп хатин і входили і виходили з огорожі груп хатин. У деяких чоловіків були батоги, у деяких палиці, деякі несли кошики з їжею і відра з якимось маслом.


У замкнених кімнатах були негритянки. Молоді чорношкірі жінки, оголені, їхня шкіра блищить у яскравому світлі вогнів. Декілька чорношкірих, молодих і сильних також знаходилися в закритих приміщеннях, кожен з яких був прив'язаний до стовпів кайданами і ланцюгами. Іноді один з арабів плескав молодого негра на колінах.


Били і смаглявих, струнких жінок, але це ще не все. Деяких жінок годували, змушували їсти як призових тварин, яких готують на ринок. Деяких жінок омивали маслянистою рідиною і натирали, поки їхня темна шкіра не засяяла на світлі. Більшість обмацували, гладили, затягували у хатини, а багатьох укладали на землю навіть без укриття у хатині.


Усіх їх, як чоловіків, так і жінок, зігнали на велике відкрите місце та виставили перед багатими п'яними чоловіками як товари на базарі.


Це був також ринок, невільничий ринок.


Те, що я бачив, було навмисним, розважливим перетворенням людей на поневолених рабів. Покупців не було, принаймні зараз. Але все готувалася на той момент, коли прийдуть покупці. Невільничий ринок - так - але тепер із сучасними поліпшеннями, з досвідом та практикою Дахау, Бухенвальда, тигриних клітин Сайгона, а також архіпелагу Гулаг.


Як ви робите рабів, особливо рабинь, щоб вони швидше були продані будь-якому випадковому покупцю. Як зробити з вільної людини того, хто вже не пам'ятає, що свобода колись існувала, хто може прийняти рабство як благо і не завдавати занепокоєння своїм гнобителям.


Раптова тиша опустилася на селище, як величезний гонг. Шум, хаос і потім тиша. Жодного руху та всі погляди були прикуті до головного входу. Я чекав.


Принц Вахбі пройшов крізь ворота. Маленький, важкий чоловік увійшов у двір у своїх золотих і білих шатах, а навколо нього були озброєні араби. Негритянок загнали назад до замкнених кімнат, ворота зачинили і замкнули. Арабські та чорні солдати, що раптово протверезілі, вишикувалися в два ряди з проходом між ними і чекали, поки Вахбі пройде через них.


Натомість князь різко обернувся, пішов геть і підійшов просто під гілку, на якій я лежав і подивився вгору.


"Ти мусив тікати, коли міг, Картер," сказав маленький араб. " Мені дуже шкода".


За стіною, нижче й позаду мене, десять його людей стояли, спрямувавши на мене рушниці. Кинувши вкрадену гвинтівку, я переліз через гілку і стрибнув на землю. Арабські солдати схопили мене за руки і повели через темні джунглі до фортеці Вахбі.


Вони вштовхнули мене в ту саму кімнату і посадили на ту саму диван. Він усе ще був вологий від крові араба, якого я вбив, але тіла зникли з кімнати. Принц Вахбі сумно похитав головою, дивлячись на пляму крові.


— Один із моїх найкращих лейтенантів, — сказав він, знизавши плечима. — Проте я не вбив би тебе за це. Він покараний за недбалість, небезпеку солдатської справи».


Я запитав. — Чому ти хочеш, щоби мене вбили?


- Тепер ти знаєш те, про що я не хотів тобі повідомити. Помилка, Картер. Він узяв довгу російську сигарету та запропонував мені. Я взяв це в нього. Він запалив його для мене. — І я боюся, якщо ти все одно мусиш померти, що мої люди чекають на тебе важкої смерті, так, навіть вимагають її на помсту. Перепрошую, але лідер повинен служити своїм людям, а я майже не цивілізований.


— Але ж ви цивілізовані?


- Сподіваюся, Картер, так, - сказав він. — Я постараюся якнайменше відстрочити твою смерть, одночасно задовольняючи потребу моїх людей у відплаті. Згоден?


«Людина, яка живе за рахунок рабства. Ви — работоргівець, — зневажливо сказав я. — Основа твого багатства, чи не так? Ви продаєте чорних рабинь, Вахбі.


Принц Вахбі зітхнув. - 'На жаль. Боюся, що з кожним роком попит на добрих чоловіків зменшується. Дуже шкода. У наші дні мої клієнти зазвичай заробляють гроші на нафту та інвестиції. І їм потрібно так мало тяжкої праці.


- А з жінками справи йдуть добре?


«Відмінно в деяких областях і дуже прибутково, як ви можете собі уявити. Звичайно, мої клієнти, як правило, живуть у віддалених районах, далеко від сучасного світу, де вони керують залізною рукою. Світ Ісламу складається здебільшого окремих правителів. Коран не забороняє рабство і наложниць, а що може бути краще за наложницю, ніж рабиня? Правильно навчена, вона вдячна за будь-яке добре звернення, щедра на свої милості і вдячна за те, що вимоги до неї такі прості та товариські. Особливо проста чорна дівчина з бідного села у джунглях, де все, що вона могла очікувати, це заміжжя та рабство у дванадцять років.


«Отже, ви викрадаєте їх, намагаєте і продаєте багатим збоченцям і божевільним деспотам».


— Я «навчаю їх» виявляти готовність, — відрізав Вахбі. — І зазвичай я не викрадаю. У більшості бідних сіл є надлишок жінок, і старости сіл навіть батьки готові продати цих жінок. Практика, яка не зовсім невідома у країнах, які зараз вважаються цивілізованими».


— Як ти можеш це робити безкарно? Ви не змогли б цього зробити без мовчазної підтримки португальців. Можливо, більше, ніж мовчазна.


— Де є воля, там є спосіб, Картер. Назвіть це вільним підприємництвом. Якщо бідні села отримують гроші і в них менше ротів, які треба годувати, вони лягають набагато меншим тягарем на колоніальний уряд. Лідери, які добре оплачуються, хочуть, щоб все залишалося як є, і не люблять, коли щось йде не так. Так вважає кожен чиновник. А колоніальні чиновники завжди бажають грошей. Ось чому більшість їде в колонії, коли вони воліли б сидіти вдома. Стара історія, яка мало змінилася.


— Ви підкупаєте уряд Мозамбіку?


'Ні. Я не працюю з урядами. Я працюю з людьми. Уряди не підкуповуються».


— Але це дає тобі частку в тому, як ідуть справи, чи не так? Можливо, вам не так добре жилося б за повстанського уряду. Лідери повстанців схильні до біса ідеалістичних і дуже обмежених поглядів.


'Можливо.' - Принц знизав плечима. — Але політика мене втомлює. Мені це не потрібно. І цілі, і принципи безглузді, вони мене цікавлять. Я переживу все це дуже щасливо, Картер. Але ви, на жаль, ні.


Він постояв там якийсь час, дивлячись на мене так, ніби все ще не хотів мене вбивати. Він похитав головою.


- Дуже погано, - сказав він. «Ви могли б дати мені таку перевагу. Ти так багато можеш розповісти мені. Але я не скривджу вас, запропонувавши можливу угоду. Ми обидва дорослі люди і знаємо, що ніколи не довірятимемо один одному. Ні, ти маєш зникнути. Мені дуже шкода.


— Мені також, — сухо сказав я.


— О, якби ти тільки втік, не виявивши моєї справи. Але в тебе свої потреби, а в мене свої. Мої люди наполягають на публічній карі завтра вранці. Але сьогодні ввечері я можу принаймні запропонувати вам гостинність.


Маленький чоловічок з усмішкою повернувся і пішов у вихорі одягу, що розвівався. Двері зачинилися, я був один. Але не надовго.


Висячий гобелен рушив до бічної стіни, і в кімнаті з'явилася струнка чорношкіра дівчина. Можливо, п'ятнадцяти років. Вона увійшла через двері, приховані гобеленом. Вона була оголена. Вона гордо стояла, її темно-коричневе тіло блищало, мов шовк. Її важкі груди були світло-коричневими і занадто великими для стрункого дівочого тіла; соски були майже рожеві. Її важке волосся було туго обмотане навколо голови, волосся на лобку утворювало невеликий клин над опуклістю горбка Венери. Рот у неї був маленький і темно-червоний, трохи розкосі очі були сердиті.


- Привіт, - сказав я спокійно.


Вона пройшла повз мене хвилястим, плавним коридором і лягла на кушетку. Вона заплющила очі і розсунула ноги. — Ні, дякую, — сказав я. — Скажи принцу, що йому дякують.


Вона розплющила очі, і її личко змінилося: гаряче, пристрасне і чуттєве. Вона встала, підійшла до мене, обвив руками мою шию і сховалась за моє тіло. Вона говорила пошепки.


«Вони хочуть знати те, що ви знаєте. Я повинен дати тобі заспокійливе, коли ми кохаємося. Я мушу втомити тебе, змусити тобі заговорити. Вони дивляться. Ми повинні зайнятися коханням.


Розділ 11


Я міг знати. Принц був не з тих, хто легко здається. Він хотів від мене того ж, чого хотів від мене полковник Лістер: усе, що я маю. Знати все про АХ. Це знання коштує цілий стан, якщо його використовувати чи продати у потрібний час. Він знав, що тортурами його з мене не вибити і що я з підозрою сприйму будь-яку пропозицію про втечу чи помилування. Він сподівався, що, заколисаного очевидною потребою вбити мене, хитрість спрацює.


Якщо я відмовлю дівчині, Вахбі матиме інший план. Можливо, зрештою, якщо він не матиме іншого вибору, він таки мучитиме мене. Можливо, він уб'є мене одразу. Я не мав іншого вибору. Дівчина повисла на мені. Вона жадібно притулилася своїми губами до моїх, її тіло було близько до мене, начебто вона боялася не зробити те, що їй сказали. Ви колись любили по команді, знаючи, що за вами стежать? З жінкою, якою ти знав, що вона не хоче більшого, ніж ти? Навіть не жінка, а дівчина. Це нелегко, але я не мав вибору.


Я підняв її з підлоги і відніс її, застиглу і прямо притиснуту до себе, на кушетку. Я поклав її туди, змусивши свій розум і тіло сфокусуватися на її тілі, її губах та її теплій шкірі. Я вигнав з голови всі думки, навіть смерть, і намагався думати тільки про цю дівчину і її тіло, що кличе, переді мною.


Це була лише дівчина, але в джунглях дівчата швидко стають жінками. У бідних напівцивілізованих селах дівчинку з пелюшок навчають бути жінкою; і вона зробила все, що було в її силах, щоб допомогти мені. Вона досягла успіху; Я знайшов її руки там, де вони були мені потрібні, обмацуючи і масажуючи, зариваючи її нігті глибоко в мої ерогенні зони. Весь цей час вона тихенько шепотіла, стогнучи, глибоко проникаючи язиком у моїх вухах і в улоговинках моєї шиї та горла. Раптом я зрозумів, що ким би вона не була, вона не просто жила у джунглях. Вона не була з якогось напівцивілізованого села.


Вона підбадьорювала мене, підбадьорливо шепотіла мені англійською. Чиста англійська без акценту. Вона знала, де доторкнутися до мене, і я відчув, як наростає пристрасть. Мені вдалося вибратися зі штанів та сорочки. Ми лежали голими один проти одного, і в неї більше не грали. Не для мене і раптом не для неї. Я міг відчувати тугу, що глибоко вібрує в ній.


Її сідниці були як у хлопчика, а ноги тонкі та вузькі, як у молодого оленя. Міцні маленькі сідниці, які я міг тримати однією рукою. Я схопив їх і рухав її вгору-вниз проти себе однією рукою, утримуючи разом ці великі груди, що гойдаються іншою. Я забув очі, які дивилися. Я забув принца Вахбі. Я забув, де я був або що я робив з цією дівчиною, що я повинен був думати, моя смерть або можлива втеча.


Я хотів її, маленьку, тугу і тугу, як хлопчик, але не як хлопчика, коли вона розсунула ноги і обвила ними мене. Я ввійшов у неї так само швидко і легко, як ніж, який кілька годин тому встромився в араба на тому ж дивані. Кушетка, все ще мокра від його крові, тепер змішана з рідинами її тіла.


Я зіткнувся з нею, і вона закричала: «О, о. .. Бог . .. О!


Очі дівчини розширилися, поки, здавалося, не наповнили її дуже маленьке обличчя. Вони дивилися на мене з глибини, що здавалась дуже далекою. Вони були в іншому світі та в іншому часі. На цей раз широко відкриті, глибокі очі збоку; за цей час, сповнений глибокого, сильного бажання.


'Ой. .. '


Я відчував, як мій погляд дивиться на неї з тієї ж глибини, з тієї ж доісторичної епохи, з того самого болота, з якого ми всі вийшли і яке все ще згадуємо в хвилини страху і ненависті. Я, здавалося, ріс усередині неї, більше, ніж я міг собі уявити, більше, ніж я міг уявити, і мої зуби вп'ялися у власну губу. Вони кусаються. ... а потім усе закінчилося довгим, дихаючим дибки вільним падінням, і я опинився на ній зверху, тримаючи в руці ці маленькі пружні сідниці. Я відчув сіль власної крові на губах.


Нескінченна хвилина мовчання, погляди один на одного глибокими недовірливими очима. Сталося щось справжнє. Я бачив це в її очах, відчував це у своїх. Якийсь час нас не було в цій строкатій кімнаті. Ми були в іншому місці, невидимі, тільки ми удвох у момент відкриття. Момент, коли небо і земля почали рухатися.


Її тихий шепіт мені на вухо: "Вони прийдуть зараз, коли я дам тобі сигнал, що дала тобі шанс".


Я поцілував її у вухо. «Уяви, що я змушую тебе зайнятися зі мною коханням ще раз».


М'яко: Ти можеш це зробити?


— Ні, але постарайся втримати мене в собі. Я буду вдавати. Де цей шприц?


«У моєму волоссі».


Єдине місце, де вона могла його сховати. Я мав ретельно сформулювати план. Я вдав, що продовжую кохатися. Вона тримала мене в собі так міцно, як тільки могла, обхопивши мене своїми ногами і утримуючи мої стегна своїми маленькими ручками. Я вкусив її за вухо. "Хто дивиться?"


Вона уткнулася мені в шию. - Тільки принц Вахбі. Він. .. імпотент. Він любить дивитися, і йому треба побути наодинці, щоб насолодитися цим переглядом».


Я міг знати. Вуайєріст. Напевно, теж садист.


— За тими дверима, через які я зайшла, двоє чоловіків, — прошепотіла вона, притулившись губами до мого горла. "Вони нічого не бачать".


Ми рясно потіли, згорнувшись калачиком на цьому дивані. Я утиснувся обличчям між її пружними, великими грудьми. "Що станеться, коли я заспокоюся від уколу?"


«Тоді я сигналю, і входить Вахбі. Потім він ховається за диваном. Я кажу вам, що мене звуть Дейдра, і я ставлю вам питання про щось про організацію АХ, про вашого лідера та ваші операції.


Я був весь у поті, бо мав щосили намагатися залишатися в ній і вдавати, що пристрасть ще не пішла. 'Добре. Тепер ми вдаємо, що знову кінчаємо, ти вдаєш, що робиш мені укол, а я подбаю про інше».


Вона кивнула головою. 'Я теж. Вона подивилася на мене очима, що моргали. Потім вона відкинула голову назад і дивилася на мене широко розплющеними очима, які раптом, здавалося, поринули глибоко в неї. Її рот розплющився, очі заплющилися. — Я… о. .. ой . .. '


Я відчував м'які рухи, як рідкий вогонь. Я відчув, що знову наповнюю її, і раптом знову нам не треба було вдавати. Я відчував себе величезною силою, що мацає за її очима, за її напруженим обличчям, і ми вже не вдавали, не грали. Мені більше не потрібно було докладати зусиль, щоби залишатися в ній. Я не зміг би вибратися з неї, навіть якби захотів, якби вона дала мені шанс. Я не хотів залишати її, хотів, щоб це ніколи не закінчувалося. Я не турбувався про Вахбі, про втечу, про план чи... Не зупиняйся, не зупиняйся. † ні ні...


Я повільно повертався з далекого місця. Я щосили намагався контролювати свій розум. Вона Вона. .. Я відчув легкий дотик шприца до мого стегна. Я поворухнувся, подивився їй у вічі. Сховавши шприц у руці збоку від себе, я вдав, що мені зробили укол, і скотився з неї. Я сів, похитав головою, потім ліг на спину, посміхаючись. Я вдав, що глибоко зітхнув від наслідків пристрасті та дії наркотику. Вона подала знак. Я прислухався і почув слабкий звук руху за стіною. У мене було п'ять секунд.


Я схопився на ноги, перетнув розкішну кімнату і притулився до стіни там, де відчинялися двері. Він відкрив. Принц Вахбі увійшов, зробив три кроки до лави і зупинився. Він дивився на те місце, де лежала одна негритянка, і дивилася на нього гордими очима.


Я стояв за кілька кроків за ним, прикриваючи його здивований рот і роблячи йому ін'єкцію його власного наркотику. На секунду він був паралізований ударом. Потім почав боротися. Я впустив шприц і тримав його, однією рукою все ще прикриваючи рота. Дівчина схопилася і пірнула на землю, щоб утриматись за його ноги. Я тримав його у своїх обіймах цілих п'ять хвилин, потіючи і борючись у тиші кімнати. Повільно його очі стали порожніми. Його тіло розслабилося і почало посміхатися. Ми віднесли його на кушетку та поклали туди. Він глянув на нас спокійними, тихими очима, привітно кивнув нам, потім моргнув, ніби намагаючись щось згадати. Я кивнув дівчині.


«Якщо я скажу тобі, ти змусиш його покликати людей за тими потаємними дверима».


Вона подивилась на мене. «У них можуть виникнути підозри. У тебе є лише його ніж. Я триматиму його в спокої, поки ти не втечеш.


— Коли він прийде до тями, він здере з тебе шкіру живцем, — сказав я. «Можливо, навіть гірше. Ми втечемо разом.


Вона подивилася на приголомшеного принца. «Я не боюся смерті. Залиш його ніж, і я вб'ю його першим.


— Ні, роби, як я говорю. Нам потрібні ці два вартових. Вони можуть увійти і знайти його зарано. Ми підемо разом.'


Я встав за високою шафою поруч із килимом перед потайними дверима і кивнув дівчині. Вона говорила м'яко та різко з Вахбі. Він кивнув, не бажаючи чинити опір.


'Ахмед. Харун. Йдіть сюди.'


Гобелен був відсунутий убік, і двоє арабів увірвалися через потаємні двері. Вахбі добре їх навчив. Вони прийшли надто рано за його командою. Одного я заколов ножем Вахбі, перш ніж він зробив три кроки, і схопив іншого, перш ніж він наполовину обернувся. Швидко зняв з нього зброю і кинув у дівчину бурнус. "Підніми і візьми пістолет і кинджал!"


Вона загорнулася в бурнус і зробила це так, щоб не було видно порізу та невеликої плями крові на них. На щастя, араб був невисокий на зріст. У неї була гвинтівка та кинджал, і вона була готова.


Я підійшов до Вахбі і поставив його на ноги. «Ви ведете нас у ваше поселення рабів».


Принц посміхнувся і тихо вийшов із кімнати попереду нас.


Розділ 12


Перший вартовий підняв гвинтівку, побачивши мене. Він був нагорі сходів. Він знову опустив рушницю, коли помітив принца Вахбі. Я тицьнув принца так, щоб охоронець цього не помітив.


"Я беру Картера оглянути табір рабів", - сказав маленький араб.


Вартовий підозріло подивився на нас, але не збирався турбувати Вахбі питаннями. Тому він відійшов убік із швидким поклоном. Ми спустилися сходами до вхідних дверей. Мені не сподобалося, як на нас глянув охоронець. Нам потрібна була найкраща історія, щоб оминути когось із великим авторитетом.


— Я вирішив приєднатися до вас, — сказав я Вахбі, коли ми зникли з поля зору в пустельному коридорі внизу. — Ти мені дав дівчину, вона мені подобається. Тож я з вами. Ти відвезеш мене до табору рабів, щоби показати мені свою роботу.


- А, - кивнув принц. — Я радий цьому, Картере.


Він глянув на мене та дівчину. Я глибоко зітхнув, коли ми зайшли на подвір'я. Прожектори залили все це місце морем світла. Охоронці на стінах побачили Вахбі і одразу ж прийняли насторожене, благоговійне ставлення. До нас поспішив високий араб у більш розкішному одязі, ніж я коли-небудь бачив. Він мав обличчя старого стерв'ятника з затіненими чорними очима і гострою бородою. Він шанобливо ставився до Вахбі, але не повзав перед ним.


"Халіл аль-Мансур", - прошепотіла дівчина мені на вухо. «Головний радник принца Вахбі та його капітана».


"Аллах з тобою", - сказав високий чоловік Вахбі арабською. Я сказав: «Ви, мабуть, Халіл. Принц розповів мені про вас. Я думаю, що ми зможемо вирішити це разом.


Араб подивився на мене з сумішшю гніву, здивування та занепокоєння. - Зберися, Картер? Це чистою англійською.


Я дав принцу Вахбі ще один невидимий поштовх у спину. Маленька людина кивнула: — Картер з нами, Халіле. Дійсно, дуже добрі новини. Вахбі знову кивнув головою. «Йому подобається дівчина, яку я подарував йому. Він зараз із нами. Я відведу його до поселення, покажу йому свою роботу.


Халіл подивився на дівчину, а потім на мене. Він кивнув головою. «Жінка багато разів змінювала думку чоловіка».


- Як і гроші, - сказав я. «Я люблю жінок та гроші. Більше, ніж могилу.


Високий старий араб кивнув головою. "Мудре рішення".


— І тобі теж, — сказав я. "У мене є багато речей, які варто продати".


Очі араба заблищали. Якось надто переконливо це виглядало. - Думаю, так, Картер, - він повернувся до принца, - мені покликати вашого охоронця, принца Вахбі?


- Ми поспішаємо, - сказав я. "Принц хоче машину".


"О, так," сказав принц, коли я підштовхнув його.


Халіл аль-Мансур покликав солдата. Через великий будинок з'явився позашляховик. Ми ссіли позаду водія. Ворота відчинилися, і ми поїхали широкою ґрунтовою дорогою до табору рабів у джунглях. Цього разу я не став би ні на що дивитися. Мертвих вартових у кімнаті рано чи пізно знайдуть.


Дорога розходилася за кілометр від будинку принца в джунглях. Водій звернув на праве роздоріжжя, у бік селища. Я швидко прошипів щось на вухо принцу Вахбі. Він нахилився вперед.


"Стій тут, солдат".


Водій зупинився, і я вбив його і викинув із машини, коли він загальмував. Я стрибнув за кермо. Чорна дівчина позаду мене застережливо сказала: Картер.


Я обернувся. Принц витріщився на мене, потім подивився на водія, що лежить на землі біля джипа. Його очі були вражені. Він уже був вільний від впливу наркотику. Він був ще не зовсім прокинувшись, але ефект добігав кінця.


- Добре, - сказав я дівчині. — Нам краще його зв'язати. †


Вона відповіла. - 'Пов'язати?' - «Ні, у мене є спосіб краще».


Кинжал блиснув уночі, і принц Вахбі скрикнув. Вона вдарила його прямо в серце, встромляючи кинджал знову і знову. Коли кров ринула, він відкинувся назад і вислизнув із джипа на землю. Я вихопив ножа з її руки.


— Ти, бісова ідіотко. Він нам був потрібен.


— Ні,— уперто сказала вона,— він нам зовсім не потрібен. Він мав померти.


Я вилаявся. 'Прокляття! Гаразд, куди веде ця дорога. .. '


Звук виходив позаду нас на дорозі. Я мовчав та слухав. Я нічого не бачив, але чув: за нами дорогою йшли люди. Ми не мали часу нікуди сховати тіло принца Вахбі. Я дозволив джипу згорнути вперед, розгорнув його і з'їхав з лівої розвилки дороги так швидко, як міг.


Менше ніж за хвилину я почув крики позаду нас. — Чорт забирай, — закричав я. «Тепер вони переслідують нас. Наскільки далеко знаходиться найближча португальська база?


Вона похитала головою. - Португальці нам не допоможуть. Я бунтарка, а ти шпигун. Принц Вахбі – шановний громадянин. Він заплатив багато кому з них.


"Тоді що ви пропонуєте робити?"


«Є ще одна дорога за три кілометри. Вона йде на південь до кордону. По той бік кордону моя земля. Ми там будемо у безпеці, і вам допоможуть.


Я не мав часу сперечатися. І я не збирався говорити їй, що зараз повстанці незадоволені мною чи АХ більше, ніж Халіл аль-Мансир, якби він нас упіймав. Можливо, повідомлення ще не дійшло всіх повстанців. Я мав би зіграти це відповідно до обставин.


Ми знайшли дорогу і попрямували на південь. Я їхав без світла, прислухаючись до звуків погоні. На мить мені здалося, що я щось чую, потім звук стих, ніби вони їхали дорогою вздовж узбережжя. Я продовжував їхати на південь, поки дорога не покинула джунглі і нарешті не закінчилася нічим іншим, як стежкою через відкриту рівнину. "Ми маємо йти пішки звідси," сказала дівчина.


Ми пішли. Ще п'ять верст за ніч, без світла і по пустельній, розбитій землі, з гострими й твердими кущами. Мої штани були подерті, а її босі ноги були в крові.


"Я принесу їжі, перш ніж ми ляжемо спати", - сказала дівчина.


Вона зникла вночі, і раптом я зрозумів, що знаю все про її тіло, її мужність і гнів, але не знаю її імені. У якомусь сенсі вона врятувала мені життя, і я нічого про неї не знав, крім того, що хотів знову бути з нею. Коли вона повернулася, її бурнус був сповнений ягід і коріння, яких я не знав. Вони були чудові на смак, і вона сіла поряд зі мною під час їжі.


Я запитав. - 'Як вас звати? Хто ти?'


"Це має значення?"


- Так, - сказав я. 'Ви знаєте моє ім'я. Ти не звичайна сільська дівчина. Ти дуже молода, але ти вмієш вбивати.


Її обличчя було приховано у темряві. «Мене звуть Індула. Я дочка вождя зулусів. Наш крааль розташований далеко на півдні біля великої річки Тогела, у серці нашої країни, де колись мешкав Чака. Дідусь мого батька був одним із індунів Каетевайо. Він бився у нашій великій перемозі над англійцями і загинув під час нашої остаточної поразки».


— Поразка при Оелінді?


Її очі світилися на мене вночі. — Ви знаєте нашу історію, містере? Картер?


— Я знаю про це дещо, — сказав я. — Мене, до речі, звуть Нік.


- Нік, - тихо сказала вона. Можливо, вона також думала про наш другий раз на дивані.


- Як Вахбі тебе придбав?


«Мій дідусь та мій батько ніколи не приймали манери білих, ні південноафриканців, ні англійців. Наші чоловіки провели багато років у в'язниці. Коли молоді люди приєдналися до Знака Чака, а мій батько не мав сина, якого можна було б послати, я пішла. Я стала бунтівником проти південноафриканців. Мене спіймали двічі, а потім запропонували нагороду за мою затримку. Чотири місяці тому мені довелося тікати. Мені допомогли наші люди та вислали із Зулуленда. Загін найманців допоміг мені поринути у Мозамбік.


— Підрозділ полковника Лістера, — сказав я.


"Так, він сховав мене разом з багатьма іншими, переправив через кордон і уберіг від білих солдатів".


- Як Вахбі тебе придбав?


«Я прямував до головного табору найманців з невеликим загоном людей полковника Лістера, коли на нас напали бандити Вахбі. Мені вдалося втекти, але вони вистежили мене та відвезли до табору рабів. Я провела там три місяці. Її очі були вогненними. «Якби ми не втекли, я не протрималася б там і тижня. Не більше.'


- Вахбі не міг продати вас за ці три місяці?


Вона засміялася грубим сміхом. «Він намагався двічі, але щоразу я боролася як божевільна, а покупець мене не брав. Я не була достатньо навчена. Так що Вахбі навчав мене трохи далі. До цього він віддавав мене багатьом чоловікам, багатьом чоловікам щоночі».


— Пробач, — сказав я.


- Ні, - швидко сказала вона. "Це було з тобою..."


Вона здригнулася. Я глянув на її чорну постать у темних бурнусі.


— Для мене це було чимось іншим, — сказав я. Я торкнувся її і відчув, як вона вібрує. Я хотів її знову, тут і зараз, і я знав, що вона теж хоче мене.


- Я рада, що вбила його, - сказала вона голосом, що перейшов у схлип від болю. «Його захищали всі білі, з усіх боків кордону. Навіть у негрів є схожість із ним. Свазі, старі вожді, сільські старости продавали йому своїх дівчат. Навіть у зулукраалів, заради грошей та влади.


У її голосі була ненависть, але ще щось. Вона говорила так, щоби не думати, не відчувати. Вона говорила про принца Вахбі, щоб не говорити ні про що інше.


- Щось там трапилося, - сказав я. - Індула? Там із вами щось трапилося.


Я торкнувся її, і вона пішла. Неподалік, лише кілька дюймів, може менше. Вона щось сказала, та не дуже чітко.


- Так, - сказала вона. Там сталося щось, чого я ніколи раніше не відчувала. Біла людина, і це сталося у будь-якому випадку. Але це не може повторитись».


'Чому б і ні?'


«Бо я надто цього хочу», — сказала вона. Вона повернула своє обличчя до мене, як темна пляма вночі. — Я вбила цього мерзенного араба за те, що він принизив мене з п'ятдесятьма чоловіками. .. і тому що я покохала його. Я виявила, що мені дуже подобається секс, Нік. Мені подобалося те, що Вахбі змушував мене робити. Мені соромно.


"З усіма чоловіками?"


— Не те, що ти, але більшість чоловіків — так.


— Ти заплуталася, Індуло. Можливо, ми поговоримо пізніше.


- Можливо, - сказала вона. 'Так пізніше. Тепер ми маємо відпочити.


Закутавшись у бурнус, вона лягла. Я ліг поруч із нею. Я й досі хотів її. Але у вас бувають такі моменти, коли ви повинні дозволити жінці подолати все по-своєму. Вона мала свою власну битву. Я спав.


Я прокинувся незадовго до африканського світанку. Мені стало холодно і я задубілий, але зволікати не можна було. Індула прокинулася одразу після мене. Ми з'їїли останні зібрані нею ягоди та продовжили шлях на південь.


Опівдні сонце стояло високо, коли ми перетнули кордон і досягли Зулуленда. Індула, здавалося, прискорила крок. Вона посміхнулася мені, ніби їй раптом поменшало соромно за свої потреби у власній країні. Я усміхнулася у відповідь, але всередині відчула велику тривогу і продовжила спостерігати за околицями. Тепер її друзі можуть стати моїми ворогами. Я це скоро дізнаюся.


П'ятеро чоловіків підійшли до нас через низький підлісок, використовуючи яри та інші укриття. Вони не хотіли, щоб їх бачили, але я все одно побачив їх. Я бачив їх до Індули, я в цій справі довше. Вони були повстанцями, партизанами, у цьому не було жодних сумнівів. Прості сільські жителі не носять рушниць і панг, не носять уніформу разом із старим зулуським військовим одягом і не прослизають через підлісок із явними намірами.


- Індула, - сказав я.


Вона побачила їх і посміхнулася. – «Наші чоловіки». Вона зробила крок уперед і покликала. 'Соломоне! Осебебо! Це я. Індула Мішвані!


Один із них запитав: «Хто це подорожує з Індулою Мішвані?»


— Друг із далекої країни, — сказала дівчина. "Без цього друга я все ще був би в руках рабовласницького принца Вахбі".


Усі вони повільно наближалися до нас. Один із чоловіків сказав: «По країні ходять чутки, що злий принц Вахбі мертвий. Ти знаєш про це, Індуло?»


- Я знаю, - сказала дівчина. - Це ми його вбили. Один із інших сказав: Це день радості для Зулуленда.


"Скоро настане ще один день", - сказав інший.


— Того дня, коли Чака прокинеться, — сказала Індула.


Перший, хто заговорив і ні на мить не відпускав погляду, тепер кивнув Індулі. Він вочевидь був лідером цього загону повстанців.


"Ти говориш за свого друга, і це добре", - сказав він. То був маленький худорлявий зулус зі смертоносними очима. — Але ми ще не називаємо його другом. Поки що він залишиться з нами. Повернімося до нашого краалю. Інші приєднаються до нас. Індула почала протестувати. — Ви не довіряєте моєму другу Соломону Ндейлу? Ніби мало того, що я говорю за нього і що він убив Вахбі і врятував мені життя. Тоді знай, що він. .. '


Я перервав її, дивлячись на них із посмішкою. — Я згоден залишитися із синами Чакі. Мудро переконати себе, що людина друг, перш ніж називати його другом».


Четверо з них здавалися враженими. Але Індула виглядала здивованою, наче усвідомивши, що я її підрізав. А ватажок, Соломон Ндейл, підозріло подивився на мене. Він був ідіотом. Він нікому не довіряв. Мені довелося трохи ризикнути стривожити Індулу, перш ніж вона сказала йому, що я з ними. Я гадки не мав, що вони мають на увазі під AX.


Але Індула упокорилася, і Соломон Ндейл жестом запросив мене приєднатися до них. Ми пробираємося через підлісок, доки не досягнемо глибокого яру з невеликим загоном унизу. Близько п'ятнадцяти чоловіків і кілька жінок йшли між сімома круглими хатинами в колючій огорожі.


Індула і Соломон Ндейл порадилися з старшими чоловіками, а потім повернулася Індула і кивнула в бік хатини.


«Вони чекають на зустріч. Ми зачекаємо там.


Я проповз через низький отвір і сів на солом'яне ліжко з Індулою. Ліжко, здавалося, рухалося. Вона справді рухалася, що кишила тарганами. Індула, здавалося, нічого не помічала; вона явно звикла до негараздів зулуської хатини. Я забув про таргани, бо мої очі звикли до темряви. Ми були не самі.


По той бік хатини сиділи троє. Одним із них був старий з червоним пір'ям турако, заправленим у волосся: вождь свазі. Другою була зулуська жінка з широким афро, одягнена в мантію шовкову, закріплену на плечі золотим медальйоном. Третім був чоловік середнього віку з мітками Шанганського помічника вождя. Це виглядало як збор повстанських сил середнього рівня.


Старий Звазі заговорив першим, як того вимагав його вік. — Біла людина — один із нас, Індуло?


Він використовував суахілі, а не сисваті, що дозволило мені його зрозуміти. Він був чемний зі мною.


"Він могутній друг, який допомагає нам здалеку", - сказала Індула. Вона подивилася на Шанган. - День близький?


"Поблизу", - сказав Шанган. Є хороші білі люди.


"Тепер ми чекаємо хороших білих", - сказала жінка. Вона використовувала англійську мову. Вона була зулускою, але була ще ввічливіша зі мною, хоча акцент у неї був сильний. Її шовковий халат та золотий медальйон вказували на те, що вона була кимось важливим. Її обличчя з широким носом, темні очі і гладка чорна шкіра могли бути будь-ким у її тридцять-сорок років. Але жінки зулуські рано старіють, і, за моїми оцінками, їй було близько тридцяти.


- Ваш чоловік прийде? — спитала Індула.


- Він іде, - сказала жінка. «І ще важливіша особа. Той, хто розповідає нам усе про португальців.


Я намагався не виявляти інтересу, але мій шлунок стиснувся — вона, мабуть, мала на увазі того невідомого бунтівника в уряді Мозамбіку. Моя мета. Це може бути мій шанс. У мене був кинджал та гвинтівка, яку я взяв у охоронця Вахбі.


Я намагався говорити невимушено. «Я чув, що високопосадовець у Мозамбіку допомагає вам. Він іде сюди?


Якийсь час вона підозріло дивилася на мене. 'Можливо.'


Я дозволив цьому забути, але жінка продовжувала дивитись на мене. Вона виглядала сильною. Ще молода, але не дівчина; не така дівчина, як Індула, з м'язистими руками та плоским животом. Щось було в її погляді, в її обличчі, у тому, як вона виглядала. .. У салоні було жарко. Я відчував, як піді мною ворушаться таргани, і мої нерви були напружені при думці про те, як я можу вбити того чиновника і все ж таки піти. Можливо, це було в цьому, а може, я раптом зрозумів, що відбувається з цією зулуською жінкою: вона нагадала мені Дейдру Кебот. Раптом я відчув слабкість і нудоту. Я мав вийти з цієї хатини.


Це було небезпечно. Мені ще не повністю довіряли, і догляд було б сприйнято як образу. Але довелося ризикнути. Думка про Дейдра, про кров, що хлинула з її шиї тієї ночі на березі річки. .. Я встав.


— Мені потрібне свіже повітря, Індуло. Скажи їм щось.


Я не став чекати на відповідь. Я виповз через низький отвір і стояв там, глибоко дихаючи на сонячному світлі. Можливо, це була просто спека чи таргани. Що б це не було, воно врятувало мені життя.


Ніхто не помітив мене на сонці. Поруч зі мною нікого із села не було. Я озирнувся в пошуках зулусів і побачив їх на краю загону, що спостерігали за колоною чоловіків, що наближається.


Біла колона в зеленому одязі. Загін найманців. Це були ті, на кого вони чекали. Найманці на чолі з полковником Лістером. Я побачив перед собою труп іспанця.


Ймовірно, вони приїхали сюди, щоб зустрітися із повстанським чиновником із Мозамбіку. Але зараз я не мав часу думати про це. Вихід із цієї хатини дав мені шанс. Я використав його. Не вагаючись ні секунди, я обернувся, обігнув хатину і побіг до колючої огорожі ззаду. Там я прорізав ножем прохід і побіг у глибокому яру, поки не зник з поля зору.


Розділ 13


Я не зупинявся, поки не вибрався з яру, глибоко в укриття густого підліску. Був ще ранній опівдні, і підлісок не був найкращим притулком, щоб уникнути як зулусів, так і найманців, але якби був шанс.


Моїм завданням, як і раніше, було вбити повстанського чиновника.


Знайшов невелику височину, зарослу густим підліском. Там я присів так глибоко, як тільки міг, і глянув на загін у яру. Полковник і його патруль досягли загону, і зулуси галасливо вітали його. Я побачив Соломона Ндейла, що стояв поруч із Лістером, і, глянувши, побачив, що Індула і зулуська жінка вийшли з хатини, де я щойно сидів. Зулуська жінка підійшла близько до Лістера. Вона чекала на свого чоловіка. Не дивно, що вона носила шовк та золото. Я забув про неї.


Індула озирнулася. Я бачив, як вона розмовляла із Соломоном. Обидва озиралися, обидва шукали. Зулуська жінка щось сказала. Полковник Лістер обернувся. Я бачив, як він сердито розмовляв зі своїми людьми, а потім оглянув кораль. Мені не треба було чути, що сталося. Лістер думав, що я помер, як крокодиля їжа в річці. Або принаймні потонув. Тепер він знав, що я живий, і він згадає трьох своїх мерців.


Я бачив, як Соломон та Індула наказували зулуським повстанцям. Лістер попрямував до свого патруля. За кілька хвилин вони побачать, де я прорвався через паркан. Я вагався; весь мій досвід підказував мені піти якнайшвидше, але в той же час вони сказали мені, що якщо я зможу уникнути їх, у мене буде шанс вбити того чиновника. Якби я втік, я б ніколи не отримав шансу вистрілити в нього. Якби я не побіг, я ніколи більше ні в кого не вистрілив би.


Поодинці, серед убогої рослинності, в їхній країні у мене не було особливих шансів. Я біг.


Завтра настав ще один день. Мав бути ще один день, якщо моя смерть не зробить мою місію певним успіхом. Тут не було певного успіху, щоб виправдати моє самогубство, тож я втік.


У мене була гарна перевага, а у них не було машин. Хоча це була їхня країна, я був краще навчений. Пізніше я міг подумати про полковника Лістера і Дейдра. Я скористався зірками, обережно рухаючись крізь нічний підлісок. Я уникав сіл і, діставшись джунглів і мангрових боліт, попрямував до узбережжя. Це була довга, повільна подорож.


Без спорядження найближча точка контакту з АХ була Лоренго Маркес. Це було б нелегко. Жодної допомоги від португальців я не чекав. Я був ворожим агентом, шпигуном як для них, так і для когось.


Я проспав годину в підлогій колоди, коли вночі мимо проходили зулуси. Десять чоловік, схожих на чорних примар, і навіть у місячному світлі я впізнав Соломона Ндале. Вони вистежили мене так далеко. Вони були добрими і рішучими слідопитами. На цей раз все було серйозно. Не дивно, що білі голови у Лісабоні та Кейптауні були стурбовані.


Коли вони пройшли, я зісковзнув із колоди і пішов за ними. Це було найбезпечніше місце, де я міг бути. Принаймні, я так думав. Я помилився майже фатально.


Місяць зайшов. Я пішов за ними на їхні слабкі звуки, і якби цей німець не спіткнувся, я не просунувся б набагато далі.


"Хіммель".


Це був вибух зітхань менш ніж за двадцять ярдів ліворуч від мене. Тихий німецький голос, крик жаху, тому що він врізався в дерево і забив палець ноги або щось таке. Я поринув у болото по самі очі, дихав так легко, як міг, і чекав. Я відчував їх довкола себе в чорній ночі. Найманці, великий патруль, рояться у джунглях і болотах, як загін СС у засніжених Арденнах.


Вони пропливли повз, як демони, їх зелений одяг був білим від бруду. Тиша, смертоносні привиди, Летючі Голландці, двоє з них так близько, що я міг би торкнутися їхніх ніг. Вони виглядали такими напруженими, що мене не помітили. Вони ніколи не дивилися вниз.


Я чекав під водою по самі ніздрі. Повільно зникаючи в болоті, вони пройшли повз мене.


Я чекав. Вода потрапила мені у вуха, ніс та рот, але я продовжував чекати.


Друга лінія примарних найманців з'явилася майже сотні ярдів після першої. Стара німецька армійська тактика, яка переважно використовується в густих лісах. Старий метод, але ефективний. Подібно до переслідуваного оленя або кролика, людина, яка переслідується, майже не може залишатися нерухомою після того, як ворог пройшов. Непереборне бажання схопитися і бігти в інший бік: прямо на знаряддя другої ворожої лінії.


Я чинив опір цьому бажанню і чинив опір йому вдруге. Залишалася ще третя лінія, купка мовчазних снайперів у тилу. Я чекав у укритті півгодини. Потім я повернувся і знову попрямував до берега. Занадто довге очікування також є небезпечним, вони можуть повернути назад.


Тепер я пішов швидше. Враховуючи кількість найманців, я припустив, що вони мали повернутися на свою територію. Головне село мало бути десь у цьому болоті. І для зулусів я був би в більшій безпеці, якби я шумів, ніж якби я намагався бути тихим. Коли мене шукає так багато солдатів, шум турбує їх менше, ніж звуки нервової метушні. Я зробив вибір, пішов на ризик заради швидкості і сподівався, що мав рацію.


Я зробив це. Я побачив темні постаті на невеликому пагорбі в мангровому болоті. Низький голос вигукнув щось на зулуському. Я достатньо знав банту, щоб зрозуміти, що це був заклик, питання. Я сердито відповів німецькою мовою:


«Кабан убив двох наших людей за кілька миль звідси. Майор Курц майже загнав його в куток. Я принесу ручні гранати, швидко! †


Я поспішав, не зупиняючись. Вони не мали ліхтарів, щоб слідувати за мною, і єдині німці, яких вони знали в цьому районі, були найманцями. Я чув, як вони вертаються через болото. Шлях переді мною мав бути вільний.


Гнів кілька днів тому — днів, які тепер здавались тижнями,— знову заворушився у мені. Я був неподалік штаб-квартири Лістера. Тепер, у болоті, полюючи за якоюсь невидимою здобиччю, я міг би легко дістати набагато більше. Один за один раз. Але я не став би нікого вбивати зараз. Полковник Лістер був готовий до того, що я зроблю саме це, знайду мене і завдаю удару.


Тож я пробирався так швидко, як тільки міг, через болото і попрямував просто на берег. Опинившись там, я шукав місто та зв'язувався з АХ.


Болота змінилися пишними джунглями, а потім пальмами та прибережними саванами. Коли сонце зійшло, я вибрався з-під пальм і вийшов на чистий білий пляж. Тубільці закидали свої сіті в море, і далі в синій воді я побачив невеликий флот рибальських човнів, що вирушили до рибальських угідь далі від берега. Я так довго був у глибині країни, серед боліт, джунглів та сухих чагарників, що це здавалося якимось дивним дивом. Я хотів поринути в нього і поплавати. Можливо, колись у мене буде час для чудес та деяких навичок плавання, але цей час ще не настав. Не в моїй компанії.


Я почув легкий літак ще до того, як він опинився в межах моєї видимості. Низько ковзаючи над землею, він наближався до мене. Він різко розвернувся і полетів у тому напрямі, звідки прийшов. Я бачив його номерні знаки та знав, що це означає.


Розвідник португальської армії. І коли він підійшов до мене, я зрозумів, що він шукав мене. Про мене доповіли, мабуть, Халіл аль-Мансур, тим в уряді, яким платив работоргівець, і португальський патруль недалеко відставав від розвідника.


Патруль не був чимось, із чим я хотів би йти в бій на відкритому пляжі. Я відступив між пальмами і обережно попрямував на північ. Лоренго Маркес мав бути десь поблизу.


До десятої години жоден патруль не знайшов мене, а кількість ферм і плантацій, що зростала, вказувала на те, що я входжу в населений пункт. Нарешті я дістався цивілізації: брукована дорога. Я почав шукати іншу опору сучасної цивілізації – телефон. Якби я не так втомився, я розреготався б при цій картині: менше шести годин тому на мене полювали в болоті, такому ж примітивному і дикому, як і тисячу років, — полювали одноплемінники з списами. Зараз я йшов брукованою дорогою і шукав телефон. Африка сьогодні!


Я знайшов свій телефон у скляній камері просто біля дороги, як маленький шматочок Лісабона. З інформації я дізнався про номер американського консульства в Лоренку Маркесі. Що я подзвонив, дав кодове слово, що ідентифікувало АХ. За дві секунди консул уже говорив телефоном.


"Ах, м. Морс. Ми чекали твого дзвінка Вибач за сестру. Може, нам краще зустрітися за годину в мене вдома.


— Дякую, консуле, — сказав я і повісив слухавку.


— Жаль твою сестру. Це означало, що в консульстві розверзлося пекло. Мені доводилося класти слухавку і дзвонити знову через три хвилини, і він набрав мене по телефону, до якого був підключений скремблєр. Я відрахував три хвилини і повернувся. Записали одразу.


«Боже мій, N3, де ти був? Ні, не кажи мені. Ми отримали звіт про вашу смерть разом з N15; потім звіт про те, що ви знову живі, від арабського головоріза , який каже, що ви вбили місцевого арабського принца. Повідомляє, що ви співпрацювали з повстанцями у трьох країнах та атакували повстанців у трьох країнах; що ви зібрали власну армію і що ви полетіли на Місяць своїм ходом.


"Я був зайнятий". - сухо сказав я.


— Тобі не можна сюди. В мене тут патруль на тротуарі. Араб, якого ти вбив, був важливий. Ми можемо зробити краще. .. '


— На твоєму тротуарі? Скільки їх?' - відрізав я.


'Який поспіх? Ну, принаймні день чи два.


Занадто довго. У невеликих колоніальних містах військові та поліцейські мають необмежену владу. Вони прослуховували лінію консульства і, скремблюючи чи ні, відстежували дзвінок прямо через штаб-квартиру телефонної компанії. Через п'ять хвилин, а то й менше, вони дізнаються, звідки йде розмова, і я буду оточений солдатами.


Я сказав: 'Доповісти в АХ, Завтра опівдні". Будинок принца Вахбі. Мені потрібен пошуковий сигнал лиха.


Я вже вийшов з будки і пройшов половину першого ряду будинків, а консул, мабуть, ще бурмотів з іншого боку. Я тільки увійшов до укриття перших будинків, коли перший джип мчав до телефонної будки. Солдати та поліцейські вискочили і почали розходитися з порожньої телефонної будки, коли офіцери люто вигукували свої накази. Мені не терпілося захопитися їхньою ефективністю. Я вийшов з дороги так швидко, як міг. Хтось в уряді Мозамбіку був з жахом від того, що міг розповісти мені Вахбі, або мій повстанський чиновник давним-давно бажав моєї смерті. Напевно, обидва. Мене розшукували усі сторони. Це розлютило мене.


Коли я дістався океану, інша брукована дорога привела мене на південь. Мій час спливав. Я шукав більш швидкий автомобіль та знайшов його у вантажівці, припаркованій на узбіччі біля кіоску. Водій залишив ключі разом із майже повним баком. Він кричав і волав, коли я поїхав на південь. Я тільки сподівався, що португальська армія ще не подумала про блокпоста і що останнє місце, де хтось міг би очікувати, що я буду там, у фортеці принца Вахбі.


Я вийшов із вантажівки, коли брукована дорога закінчилася. Я не бачив жодних бар'єрів. Їм навіть не снилося, що я поїду на південь. На той час, як стемніло, я знову опинився в болоті. Він став там майже як старий друг; людина до всього звикає. Але я ще не наважувався розслаблятися, принаймні поки що.


З павутинням інтриг, хабарництва та особистих інтересів усередині уряду люди Вахбі вже знали, що я був у Лоренго Маркеса; і повстанці, і полковник Лістер, мабуть, теж це знали. Вони не очікували, що я повернусь сюди. У мене було кілька годин фори, але вантажівка знайдеться, і всі складуть одне за одним, а вранці вони аплодуватимуть і кричать мені слідом.


Значить, це було так. Я поспав кілька годин, а потім подався на захід, до фортеці Вахбі та табору рабів.


Першим загоном, з яким я зіткнувся, був мобільний португальський патруль, який їхав тією ж дорогою на захід, що я. Я їх не боявся. Вони не зійдуть з дороги і не вирушать у болота, ні за повстанцями, Лістером та арабами навколо. Але це буде тримати мене в болоті, і це зробить решту ще більш небезпечними для мене.


Я зіткнувся з першим патрулем найманців за двадцять миль від території принца Вахбі. Вони рушили на схід, і я висів, як гнила груша на дереві, доки вони не пройшли. Вони повернуться.


Я кружляв на півдні, доки не знайшов зулуських повстанців. Вони розташувалися табором у чистому полі, поза смугою боліт.


Це змусило мене знову вирушити на північний захід, а араби доглядали те, що відбувається тут. Можливо, вони становили найбільшу небезпеку. Халіл аль-Мансур виглядав так, наче знав свою справу. То була стара лисиця, і це була його територія. Єдиними, хто не переслідував мене, були Свазі. Це не давало мені спокою. Якби щось пішло не так і мені довелося б бігти таким шляхом, вони, мабуть, чекали б мене на своєму кордоні.


Араби нарешті знайшли мій слід за п'ять миль від побіленої фортеці в джунглях. З того часу це була бігова гонка. Я ухилився, і вони замкнули мене. Можливо, всі сторони ненавиділи один одного і, мабуть, не розмовляли один з одним; але мовчки всі вони знали, що бажають мені смерті та поховання. На даний момент вони ігноруватимуть один одного. Я пірнав, біг і стрибав туди-сюди в цих джунглях, як більярдна куля в трьох подушках. У мене було мало часу. Чи отримав Хоук моє повідомлення?


Я повинен був убити найманця, і це підказало Лістерові, щоб замкнути мене і не дати мені втекти на північ або на схід.


Коли мені довелося використати свою гвинтівку проти двох арабів приблизно за милю від табору рабів, у той момент, коли я наважився підійти надто близько до дороги, вони прийшли за луною, перш ніж вона затихла.


Потім моє плече почало горіти.


Сигнал лиха, але чи не запізно? Мій порятунок був більш ніж за милю від мене, але всі вони вже були у мене на хвості. Я вдивився в небо і побачив, як вертоліт кружляє низькими колами над скелястим стрімчаком, що височіє над джунглями.


Чи зможу це зробити? Мої переслідувачі також могли бачити гелікоптер.


Я досяг підніжжя пагорба і почав підніматися вгору. Халіл аль-Мансур та його араби побачили мене. Кулі свистіли навколо мене, поки я біг до навісу, де вертоліт опустив свої мотузкові сходи. Одна куля потрапила мені в плече, а інша зачепила ногу. Я впав. Я знову схопився на ноги, араби були за п'ятдесят ярдів від мене.


Я бачив їхні зуби, коли під ними вибухнув увесь скелястий уступ. Велике коло каменів, що вибухають, і пилу; зі мною у безпеці в цьому колі, АХ! Жахлива ефективність знову приголомшила мене. Я навіть не бачив наших агентів, які підірвали цей виступ скелі, але я бачив сходи. Я схопився за неї і став підніматися, бо гелікоптер швидко набрав висоту і почав розвертатися.


Я заліз у кабіну і лежав там, важко дихаючи. - Ну, N3, - сказав рівний гугнявий голос. — Ти справді все зіпсував, чи не так?


Розділ 14


Хоук особисто, у твідовому піджаку, у задній частині вертольота.


- Дякую, - сказав я. "Як йдуть справи?"


— Я добре, — сухо сказав він. "Проблема в тому, як ми можемо запустити справу з цього моменту".


Я сказав. - «Вони чекали на нас. Найманці. Вони вбили Дейдру».


"Я жалкую про N15", - сказав старий.


— Хтось дав їм чайові, — сказав я. "Хтось в уряді Мозамбіку або, можливо, Лісабона".


— Я теж не бачу іншої відповіді, — зізнався Хоук. — Але хіба вам треба було вбивати цього арабського принца? Все пекло вирвалося на волю.


"Я не вбивав його, але хотів би".


«Жодної проповіді, N3», — відрізав Хоук. Мені не потрібен хрестоносець. Вбивство цього принца було помилкою. Це погіршило наші стосунки з Лісабоном».


— Там люблять работоргівця?


«Мабуть, він був корисним, і їм не подобається, що ми знаємо про його діяльність, тим більше, що він ділився своїм прибутком із колоніальними чиновниками. Ви змусили їх провести велике прибирання та покласти край такій практиці. Це їх дратує у той час, коли вони вразливі для критики».


— Дуже добре, — сказав я.


«Не до нас. Повстанці зчинять багато галасу з цього приводу. Можливо, Лісабону справді доведеться щось із цим робити, стерти з лиця землі всю колоніальну машину, і це серйозно підірве їхні симпатії до нас».


— Що вам відомо про полковника Карлоса Лістера?


«Гарний солдат. На радянській службі, але зараз працює тут на повстанців. У нього тут найкраща армія, б'є всіх, можливо, навіть португальців.


— Чи можу я вбити його?


— Ні, — гаркнув на мене старий, люто дивлячись на мене. "Нам потрібно, щоб збалансувати все тут і забезпечити рівновагу".


«Він убив Дейдру, чорт забирай».


— Ні, — холодно сказав Хоук, поки вертоліт летів низько над горами на північ. «Він зробив свою роботу. Ми вбили її, N3. Ми припустилися помилки, видавши свої плани.


Я глянув на нього. — Ти справді віриш у це?


- Ні, Нік, - спокійно сказав він. 'Я не вірю цьому. .. я знаю. І ти теж знаєш. Ми тут не граємо у дитячі ігри.


Ми тут із майбутнім усього світу. Кожна людина бореться так, як повинна, і робить те, що має. Дейдра теж знала. А тепер краще повідомите, у нас мало часу.


Я продовжував дивитися на нього, поки вертоліт відскакував від висхідного потоку в горах. Назвіть це напругою останніх днів. Тому що я знав, що він має рацію, і він знав, що я це знаю. Ми обидва солдати на війні, вічній війні, яка не завжди видно, але завжди присутня. Війна на виживання. Якщо я вбив полковника Лістера, тільки тому, що він був ворогом, а не тому, що він убив Дейдру. І якщо пізніше виживання моєї країни означало роботу з полковником Лістером, я так і зробив би. Тоді Дейдра стане справою недоречного минулого, і я це знав. Лише іноді це було неприємно. †


"N3?" - спокійно сказав Хоук. Бо, незважаючи на його ефективність та холоднокровність, смертельну майстерність у роботі, він також людина.


Я сказав все. Хоук записав усе це на власний магнітофон. Зокрема, імена. Ви ніколи не знаєте, коли ім'я може бути життєво важливою, зброєю, засобом обміну, пануванням.


"Добре", - сказав він, вимкнувши диктофон, і вертоліт зробив крутий розворот над горами на захід. «Ну вони все ще хочуть, щоб ми вбили зрадника для них. Вони кажуть, що вони мають новий план зробити це. Ви зустрінете людину, яка розповість вам усі подробиці. Хтось із Лісабона, Нік. Без імені, але він особливий, вищий за колоніального губернатора.


'Коли?'


'Саме зараз.'


Я глянув униз і побачив замок у горах. Це могло бути на Рейні чи Тежу. Там я вже бачив його раніше, копію замку високо над Тежу на скелястому хребті, що сходить до середньовічних часів Португалії. Збудований якимсь колоніальним бароном чи заздрісним бізнес-магнатом, який ніколи не матиме такого замку в Португалії. Його оточував високий залізний паркан на скелястій вершині, і я побачив охоронців у формі, що дивилися на вертоліт.


"Мабуть, це хтось важливий", - сказав я, дивлячись на антену радара, яка повільно оберталася навколо території замку, і на реактивний винищувач, що стояв на злітно-посадковій смузі за замком, злітно-посадковій смузі, що йде далеко в джунглі .


'Він. Ти тільки поговориш із ним і доповиш мені пізніше, - сказав Хоук. - Іди.


Вертоліт завис прямо над розлогим лужком, вирізаним із скелястого гірського хребта століттями рабства чорних. Я опустився. Мене відразу оточили солдати. Вони були ввічливі, як добре навчені дипломати, і швидкі та енергійні, як командос. Я дізнався тавро на уніформі: португальські інспекційні війська. Коли мене вели до замку, я побачив, як Яструб летить до узбережжя. Мені не потрібно було бачити крейсер або підводний човен «Поларис», щоб знати, куди він прямує.


Коридори у замку були прохолодними, елегантними та тихими. Було повітря безмірного запустіння, ніби замок був звільнений, і величезна сила чекала десь у цих просторах. Солдати повели мене коридорами і через двері до кімнати нагорі, яка тепер служила кабінетом. Потім вони швидко вийшли з кімнати, і я опинився віч-на-віч з невисоким чоловіком, який схилився над своїм столом спиною до мене. Він не рухався і, здавалося, не знав, що я був у кімнаті.


Я сказав. - Ви бажаєте розмовляти зі мною?


Його спина напружилася. Але коли він обережно поклав перо й урочисто, майже велично повернувся, то посміхнувся. Потім я впізнав його. Лісабон, мабуть, був дуже стурбований можливим повстанням.


'Г-н. Картер, — сказав він по-португальськи, ніби будь-яка інша мова була нижчою за його гідність, — сідайте.


Не було ні наказом, ні проханням. Він надав мені честь. Ми також не завжди маємо любити своїх союзників. Я сів. Він склав руки разом, як державний діяч з іншого століття, і повільно попрямував кімнатою, кажучи. Його глибокий голос, що вражає своєю висотою, луною рознісся по кімнаті. Було ясно, що я не повинен переривати, поки мені не буде надано такий привілей. Я повинен був дати йому одну річ: він одразу перейшов до справи без суєти.


'Г-н. Картер, тепер ми маємо абсолютний доказ того, що повстання заплановане через чотири дні. Це станеться в той момент, коли наш віроломний чиновник з'явиться на телебаченні, оголосивши про свою співпрацю і піднявши заколот серед наших військ. Він також закликає до повстання у трьох країнах: Мозамбіку, Свазіленді та Зулуленді. У цей момент усі повстанські сили крім однієї почнуть атаки на урядові об'єкти у трьох країнах. Як паралізуюча прелюдія найманці полковника Лістера нападуть на наші добірні португальські війська в їх казармах всього за дві години до того, як зрадник розкриє себе.


Він перестав ходити і глянув на мене. "Це дуже хороший план, і він може спрацювати, особливо якщо найманцям Лістера вдасться паралізувати наш найкращий підрозділ".


— Але ж ви розраховуєте, що зможете відбити напад? - Я сказав це якраз у потрібний час.


Він кивнув і почав чекати.


Я запитав. - "Який у вас план?"


«Спочатку ми переведемо наші добірні загони з казарм до табору за шістдесят п'ять кілометрів від Імбамби». Він усміхнувся і закурив сигару. — Таємно, звісно, вночі. І ми залишаємо по собі фіктивну армію. Це нікому не відомо, крім мене та офіцерів».


Я кивнув головою. Він почав ходити туди-сюди.


«По-друге, ми попередимо Кейптаун та Мбабане».


Це не потребувало кивка.


"По-третє, вбийте зрадника до того, як він встигне заговорити". Він вивчав свою сигару. «Немає призову, немає бунту. Це ключ.


— І це ще моя робота?


'Саме так.'


«Тепер він знає, що АХ переслідує його, і він наклав на себе руки, — сказав я. «Ми впустили його один раз, і цього разу це буде складніше».


"Ви зазнали невдачі, тому що вас зрадили", - сказав він. — Цього більше не повториться, бо я тільки знаю, що ти спробуєш знову. Ви прогаяли його, бо ваші зусилля залежали від того, щоб виманити його з намету і впізнати.


— Значить, мені більше не треба його пізнавати? - Ви знаєте, хто це?


- Ні, я цього не знаю.


«Ну млинець, як мені бути. .. '


— Дуже просто, містере. Картер. Ми знаємо, що він один із трьох чоловіків. Ви вб'єте їх усіх.


Іноді я навіть відчуваю себе трохи брудним на роботі і здригаюся, коли думаю про те, як ведеться наша прихована війна. 'Всіх трьох? Щоб знешкодити одного?


«Щоб переконатися, що зрадник зазнає невдачі, щоб уникнути майже неминучої бійні, усі троє мають померти. Мені шкода, що двох вірних людей буде вбито, але ти не знаєш кращий спосіб?


«Знайди його якось. Має бути спосіб.


«Можливо, за кілька місяців, кілька тижнів. Але в нас лише кілька днів. Він працює серед нас уже багато років, а ми маємо лише дні.


Мені більше не було чого сказати. Це було його правління. Наскільки мені відомо, принаймні один із невинних чиновників, ймовірно, був його другом. Наскільки я знав, можливо, і зрадник теж. Я чекав. Навіть він вагався ще мить. Потім він глибоко зітхнув.


"Ці троє - генерал Мола да Сілва, заступник міністра оборони, полковник Педро Андраде, військовий секретар нашого колоніального губернатора, і сеньйор Максиміліан Парма, помічник начальника внутрішньої безпеки".


— Ви маєте на увазі таємну поліцію? Останній? Парма?


'Боюсь, що так. Другий по чину.


- Добре, - сказав я. 'Де їх можна застати? І як?'


Він тонко посміхнувся. — Як я вважаю, це ваша робота, ваша спеціальність. Де ви знайдете це в цьому документі. Це докладний список, у якому регулярно можна знайти кожного із цих трьох.


Він дав мені цей список, докурив сигару і занепокоєно сказав: «Мій приватний літак доставить вас у Лоренсо Маркес, секретний аеропорт, відомий небагатьом у Лісабоні. Ви отримаєте зброю, яку хочете, і тоді ви самі собою. Пам'ятай, якщо тебе схоплять наші люди до того, як ти закінчиш свою роботу, я заперечуватиму твоє існування. Всі три мають впливові зв'язки в Лісабоні.


Це був нормальний перебіг справ. Мабуть, він натиснув на якусь приховану кнопку. Увійшли солдати; він повернувся до свого столу і перестав дивитися на мене. Солдати вивели мене назовні.


Мене запхали в командирську машину, яка, мов блискавка, пронеслася по горі. В аеропорту мене жорстко повели до літака, і ми одразу злетіли. Вже темніло, коли ми приземлилися у таємному аеропорту неподалік столиці. Підрозділ із п'яти чоловік супроводжував мене в замасковану хатину, де я мав отримати необхідну мені зброю. Коли мене залишили віч-на-віч із санітаром, я збив його з ніг, вислизнув у вікно і зник у темряві.


У моїй роботі корисно змінити будь-який розклад, відомий комусь ще, крім вас, якнайшвидше. Я б отримав свою власну зброю по-своєму свого часу. Тепер я був один і ніхто не знав, коли я почав або де я був. Ніхто.


Вони навіть не знали б, напевно, чи виконую я роботу, якби я справді був на їхньому боці, а я хотів, щоб це було саме так.


Я ввійшов до міста пішки, минаючи наше консульство, і попрямував до певного кафе у гавані. У той момент, коли я увійшов до кафе, я побачив одяг, манери та запах місцевих португальських рибалок. Я зайняв столик ззаду, виглядав дуже п'яним і почав чекати на офіціанта.


- Віскі, - сказав я. — А жінку, га? Лулу, коли вона тут.


Офіціант витер стіл. — Вона вас знає, сеньйоре?


"Як риби мене знають".


"У нас є тільки американський віскі".


«Якщо бренд добрий. Може Х.О.?


"Лулу віднесе його в задню кімнату".


Він пішов. Я почекав дві хвилини, підвівся і пішов у задню кімнату. Тінь притиснула пістолет до моєї спини. — Назвіть короля, яким ви захоплюєтеся, — промовив голос.


"Половина, ніж чорний".


Пістолет зник. "Що ти хочеш, N3?"


«Передусім, зв'яжіться з Хоуком».


Офіціант пройшов повз мене, притулився до стіни, і двері відчинилися. Ми пройшли крізь стіну, спустилися сходами і опинилися в таємній радіорубці.


- Він на борту крейсера біля узбережжя. Ось вам частота та телефонний номер.


Я зробив запис і сів біля радіо. Офіціант дав мені спокій. Я говорив наодинці з Хоуком. Він прийшов до пристрою. Я докладно розповів йому про плани важливої людини щодо придушення заколоту та моєї роботи.


"Всіх трьох?" - промовив він холодним голосом. Він помовчав. — Я бачу, що вони серйозно налаштовані. Чи зможеш закінчити вчасно?


- Я спробую, - сказав я.


'Зроби це. Я повідомлю наших людей про інші плани.


Він зник, а я пішов шукати офіціанта, щоб той доставив зброю, яка мені знадобиться.


Розділ 15


Один із трьох чоловіків був зрадником. Але хто? Усі троє мали померти, але порядок, у якому це сталося, був важливим для мене. Якби я спочатку вбив двох невинних, зрадник був би попереджений і втік. Це була гра в рулетку, в якій не було жодної гарантії, що я виграю.


Я кинув монету сам із собою. Генерал програв. Занадто погано для нього.


У моєму списку вказувалося, що генерал Мола да Сілва зазвичай працював допізна; вдівець шістдесяти років, з дорослими дітьми в Португалії, без поганих звичок та пороків. Солдат у душі, який жив лише своєю роботою. Як заступник міністра оборони Мозамбіку да Сілва був представником армії та флоту. Його роботи були на увазі, і це робило його легкою жертвою.


Міністерство оборони розташовувалося у схожій на фортецю будівлі Лоренго-Маркес. О восьмій годині вечора я увійшов до озброєної зали у формі майора найелітнішого полку Португалії. Вільно говорячи по-португальськи без акценту, я розмахував паперами, показуючи, що щойно прибув із Лісабона з особистим посланням генералу та Сілві.


Охорона була ретельною, але мені було байдуже. Я просто хотів знайти свою мету. Якби він працював понаднормово у своєму офісі, я був готовий убити його там, а потім благополучно піти. Його не було у кабінеті.


— Вибачте, майоре, — сказав капітан, який призначав зустрічі у своєму кабінеті. — Але сьогодні ввечері генерал та Сілва виголошує промову перед асоціацією іноземних інтересів. Його не буде тут до ранку.


«Майор» засяяв. «Відмінно, це дає мені додатковий день – і ніч – у вашому місті. Покажи мені праву смугу, гаразд? Ви розумієте, що я маю на увазі ... веселощі і, е-е, компанію.


Капітан посміхнувся. «Спробуй Мануелос. Тобі сподобається.'


Для протоколу: таксі відвезло мене до Мануелло, і я пішов, не будучи майором, через чорний хід. Як звичайний бізнесмен, я іншим таксі поїхав на зустріч асоціації іноземних інтересів, яка проходила в новому готелі на благодатному пляжі.


Засідання ще тривало, і генерал ще не говорив. Вартових не було. Колоніальний заступник міністра не такий важливий. Але народу в залі було небагато, і більшість із них, здавалося, знали одне одного. Я прослизнув коридором у роздягальню для персоналу в задній частині будівлі. Весь персонал, звичайно, був чорним, але двері в задній частині роздягальні вели за трибуну в конференц-залі. Я відкрив щілину і почав дивитися. Величезні оплески заповнили кімнату, доки я дивився. Я вчасно це зробив. Генерал підвівся і з усмішкою підійшов до кафедри. Він був високого зросту для португальця, з блискучою лисиною, надто товстою і широкою шахрайською усмішкою, яка ніколи не торкалася його очей. Це були маленькі очі, холодні та живі, швидкі очі опортуніста.


Його мова була набором блискучих, порожніх, порожніх заяв, і я недовго слухав. Він був у постійному русі, висвітлюючи ряди відзнак. Я не бачив охоронців, але двоє чоловіків у глибині кімнати невідривно спостерігали за публікою. Отже, приватні охоронці. Винний чи невинний у зраді генерал да Сілва мав підстави вважати, що він має вороги.


Я тихо зачинив двері і зник із готелю. Машина генерала була припаркована на узбіччі перед готелем. Військовий водій спав попереду. Це сказало мені дві речі. Генерал пробуде тут недовго, інакше водій мав би час випити або виконати доручення і повернутися до кінця зустрічі. Далі я дізнався, що генерал мав намір покинути збори якнайшвидше через головний вхід.


Дошка оголошень у холі повідомила мені, що збори закінчаться трохи менше ніж за годину.


Я пішов до готелю у провулку, де винайняв кімнату як торговця релігійними предметами з Лісабону. Залишившись один у своїй кімнаті, я вдягнув чорний комбінезон поверх костюма. Я встановив інфрачервоний снайперський приціл на гвинтівку, взяту в охорони принца Вахбі, і засунув її у щось дуже схоже на довгу сумку для карт. Коли пізніше перевірили та зв'язали зброю з арабами Вахбі, було гарно. Я залишив свою валізу, і мене було легко відстежити до німецького громадянина, який щойно прибув останнім рейсом з Кейптауна, і переконався, що мене бачили тим, хто їхав у мій чорний комбінезон.


В адміністративному будинку навпроти готелю, де виступав генерал і Сілва, було темно. Знову ж таки, я переконався, що деякі туристи та швейцар у вестибюлі готелю бачили мене в моєму чорному комбінезоні. Я зламав замок на задніх дверях офісної будівлі та піднявся на третій поверх. Там я залишив двері на сходи відчиненими, потім піднявся на верхній поверх і відчинив двері на дах. Я зняв комбінезон і залишив його на даху. Повернувшись на третій поверх, я зламав замок у приймальні, зачинив за собою двері, дістав гвинтівку з сумки, посадив мене біля вікна і почав чекати. Десь баштовий годинник пробив десять.


Я підняв рушницю.


Перед готелем водій вискочив з машини генерала та Сілви і поспішив обійти її, щоб не зачиняти задніх дверей.


Генерал урочисто вийшов із вестибюлю. Він йшов попереду, також попереду двох своїх охоронців, як і личило його важливості. Водій віддав честь.


Генерал та Сілва зупинився, щоб дати честь, перш ніж сісти в машину.


Я зробив один постріл, кинув гвинтівку на місці, залишив вікно відчиненим і був у коридорі до того, як пролунали перші крики.


Я спустився сходами на другий поверх. 'Ось там! Третій поверх. То відчинене вікно. Викличте поліцію. Затримайте його.


Швидко!


Я зламав замок у порожньому офісі на другому поверсі.


- Він убив генерала. .. !


'Третій поверх . .. ! Я всюди чув пронизливі свистки. .. сирени наближаються здалеку.


Я зняв свій костюм, форма майора все ще була під ним.


Ноги стукали сходами, прямуючи на третій поверх, і стукали там по офісу. - Ось воно - рушниця. Снайперський приціл. Я почув сердитий, злий голос. - Він не міг піти дуже далеко. Ідіоти. Мабуть, це був один із охоронців, який злякався, що його шефа застрелили.


У темному кабінеті на другому поверсі я стояв біля вікна. Порожній джип із вереском зупинився. За ним пішли ще двоє. Офіцери вибігли з готелю надвір. Поліцейські кричали. Поліцейські та солдати увірвалися до офісної будівлі. Тяжкі кроки лунали в коридорах наді мною. 'На дах! Поспішайте. Вони помітили відчинені двері на дах. За кілька хвилин чорний комбінезон буде знайдено. Свідки вже розповідали їм про людину в комбінезоні і описували мене десятьма різними способами.


Я пройшов коридором другого поверху, попрямував до сходів і приєднався до потоку солдатів і офіцерів, що прямували до даху. На даху я вже командував трьома поліцейськими.


«Цей комбінезон може відволікати. Чи ви вже обшукали інші поверхи будівлі?


— Ні, майоре, — сказав один із них. - Ми не думали. .. '


- Подумайте про це, - відрізав я. «Кожен із вас бере один поверх. Я візьму другий.


Я пішов за ними, штовхнув кожного на порожній поверх і сам вийшов через парадні двері. Я загарчав на солдатів та офіцерів на вулиці.


— Хіба ви не можете утримати цивільних?


Я сердито дивився на мить, а потім пішов геть хаотичною вулицею. Через кілька годин вони заспокояться, вистежать людину в комбінезоні до готелю в провулку, можливо, виявлять походження гвинтівки, а через місяць або близько того почнуть шукати когось на зразок мене.


Я зупинився в провулку, де сховав одяг, перевдягся, викинув форму майора у відро для сміття і підпалив. Потім я пішов у свій інший готельний номер і приготувався до сна.


Я не одразу заснув. Мене турбувало не моє сумління. У мене були накази, і ніхто не стає португальським генералом, не вбивши небагато людей. Це була тривога та напруження. Тепер вони знали, що є вбивця, і вживуть запобіжних заходів. В мене було дуже мало часу.


Вбити наступних двох буде непросто.


Під яскравим ранковим сонцем я лежав на пагорбі, роздивляючись у бінокль особняк губернатора за п'ятсот метрів від мене. Полковник Педро Андрад в особняку мав просторі апартаменти; за високою стіною залізні ворота, дві вартові — одна біля воріт і одна біля входу в особняк — і вартові в парадних коридорах.


Те, що я очікував, сталося. Поліцейські машини, військові машини та цивільні лімузини приїжджали та виїжджали рівним, стрімким потоком. Усі машини та вантажівки зупинялися біля воріт. Усіх, хто виходив, щоб увійти, зупиняли та обшукували біля дверей особняка. Армійські хлопці виглядали розлютованими, поліцейські похмурими, а городяни стурбованими.


О одинадцятій годині особисто з'явилася моя дуже важлива людина. Навіть його довелося зупинити, його обшукали та перевірили документи. Вони не ризикували, охоронці були дуже пильними, формальними та нервовими. І заходи безпеки були надзвичайно ретельними, надзвичайно ретельними. Можливо, надто ретельними. Я дві години лежав на пагорбі і дивився. Двічі в машині виявляли підозрілий предмет і вдавався капітан військової поліції з загоном солдатів, щоб тримати машину під прицілом, поки капітан не перевірив предмет і не сказав, що все гаразд.


Я підійшов до головної дороги, що проходила перед особняком. Я вивчав дорогу. Вона була врізана в схил пагорба і огинала його приблизно за двадцять п'ять метрів навколо особняка губернатора на висоті стіни.


На дорогу виїхала вантажівка. Я витяг автоматичний пістолет, одягнув на нього глушник і, коли вантажівка проїхала повз головні ворота і зовсім близько від мене, прострілила одне з передніх коліс. Колесо лопнуло, і вантажівка з вереском зупинилася. Капітан вийшов через ворота зі своїм підрозділом, і за кілька секунд вантажівка була оточена.


— Ви там, — гаркнув він на водія. «Вийдіть та покладіть руки на машину. Швидко.


Усі охоронці біля головних воріт вийшли і, вставши на одне коліно, допомогли капітанові прикрити вантажівку гвинтівками.


Я втік серед дерев і кущів.


Штаб-квартира Національної безпеки була похмурою будівлею майже без вікон на непоказному провулку в центрі міста Лоренцо-Маркес. Тут було ще жвавіше, коли входили солдати, поліцейські та цивільні особи. Але тут знову вийшли лише міліціонери та солдати. Поліція затримала підозрюваних для допиту і, можливо, прочухала місто у пошуках будь-якого підозрюваного, будь-якого відомого повстанця, агітатора чи політичного опонента.


У моєму списку було зазначено, що кабінет Максиміліана Парми був на другому поверсі в глибині. Я обійшов будинок. Вікон другого поверху ззаду не було: будинок, що примикає до нього, був чотириповерховим. Заступник начальника Служби внутрішньої безпеки мав кабінет без вікон.


На вікнах четвертого та п'ятого поверхів були ґрати. Як вход можна було використовувати тільки вікна верхнього поверху, а стіна будівлі була суцільною цеглою без жодної опори. Я спостерігав деякий час і побачив, що вартовий двічі виглядає з-за краю даху, отже, дах охороняється. Ніхто не міг прив'язати мотузку, щоб підвестися чи спуститися.


Коли стемніло, я повернувся до кафе в гавані. Там я отримав те, що хотів, і вже за годину був на даху будівлі за Службою національної безпеки. У мене була спеціальна присоска, мій тонкий нейлоновий шнур, гумовий молоток і заначка ручок, якими користуються альпіністи. Я пішов працювати. Я прикріпив присоску якомога вище до кам'яної стіни в темряві, підтягнувся на нейлоновому шнурі, що проходив через важку металеву вушко присоски, забив два штифти в цемент між цеглою гумовим молотком. і, поставивши ноги на кілочки, тепер майже на рівні присоски, я послабив присоску і поставив її приблизно на п'ять футів вище за стіну.


Я повторював цю процедуру знову і знову, підіймаючись по стіні з кроком п'ять футів. Це була нудна, повільна робота. Я потіла відрами тієї темної ночі. Стук гумової киянкою по штифтах був майже безшумним, але все ж таки недостатньо тихим. Будь-якої миті хтось, проходячи повз вікно або заглядаючи вниз через край даху, міг почути або побачити мене. Я міг послизнутись і вдаритися об стіну. Штифт може відірватися і з дзвоном злетіти вниз. Присоска може відпустити і змусити мене впасти.


Але нічого цього не сталося. Мені пощастило, і за дві години я був на висоті вікон верхнього поверху, причепившись до стіни, як муха. Удача мене не підвела, і перше вікно, яке я спробував, не було зачинено. За кілька секунд я вже був на цьому тихому верхньому поверсі, у невеликій коморі. Я обережно відчинив двері й визирнув. Коридор на верхньому поверсі був порожній. Я ступив у коридор.


Я чув шум знизу, стукіт і тупіт голосів та ніг. Я був у будівлі, але не вірив, що це мені дуже допоможе вбити Максиміліана Парму. Але, можливо, цього було достатньо, щоб знайти слабке місце у їхніх заходах безпеки.


Я глибоко зітхнув і пішов вузькими пожежними сходами, що вели в коридор п'ятого поверху. Солдати заганяли підозрюваних у камери. Поліцейські в сорочках з рукавами мчали вперед із стосами паперів під пахвою та пістолетами, що бовталися в кобурах на плечах або заткнутими набік за пояс. Стовпотвор, але цілеспрямоване і будь-якої миті мене могли виявити. У кращому разі мене вважатимуть підозрюваним, а потім заберуть разом із рештою. В гіршому випадку...


Я прослизнув назад сходами, зняв куртку, оголивши свій «люгер», взяв список відомостей про мої жертви — єдиний документ, який я мав із собою, — і вийшов. Я ступив прямо в жвавий коридор, між солдатами, поліцейськими та підозрюваними. Ніхто не удостоїв мене уважного погляду. У мене був пістолет, так що я не був підозрюваним, і я мав документи, так що мені було що там шукати. Запаковавшись разом із поліцейськими, солдатами та службовцями, я піднявся на ліфті на другий поверх. Тут було менше плутанини. Перед кожним кабінетом стояли охоронні пости. Деякі з них подивилися на мене, коли я проходив – хто це, незнайоме обличчя, – але нічого не зробили. У цьому слабке місце поліцейської держави: дисципліна настільки жорстка та ієрархічна, що люди майже не думають і не ставлять запитання самостійно. Якщо ви нахабно йдете і вдаєте, що вписуєтеся, вас рідко будуть закликати до порядку, якщо ви не зробите помітний промах.


Сила поліцейської держави полягає в тому, що рутина настільки поширена, що ви легко можете зробити велику помилку. Ви можете помилятись кожну секунду, і з кожною секундою небезпека зростає.


У кабінеті Парми була не одна кімната, а дві: це був номер-люкс. Вартові стояли біля кожної двері. Увійти складно, вийти ще важче. Я вдав, що вивчаю свій список, не зводячи очей з дверей Парми. Одного разу я побачив його, невисокого темноволосого чоловіка, віч-на-віч з якимось нещасним ублюдком, якого тримали на стільці, поки Парма на нього кричав. Якось я бачив, як він розмовляв про високопоставлених поліцейських і солдатів навколо нього. Одного разу я побачив його в другій кімнаті, що оглядав на довгому столі знайомі предмети: мою гвинтівку, портфель і чорний комбінезон.


Це дало мені ідею для плану. Небезпечний план, але обмежений час створює великі ризики. Я повернувся до кафе тим же шляхом, яким прийшов, помітаючи всі сліди. Я приготував кілька речей, які були мені потрібні, і пішов спати. Завтра буде напружений день.


Розділ 16


Я провів ранок у своїй кімнаті, готуючи своє спорядження. Це зайняло в мене весь ранок. У мене була тонна обладнання для цієї роботи, і мені знадобиться все це, якщо мій план матиме успіх. Я не мав ні часу, ні можливості для другої спроби. Якби це не спрацювало, я не став би зациклюватися на цьому для другої спроби.


Ближче до полудня я орендував невеликий фургон і поїхав до особняка губернатора. Я припаркував машину в підліску і піднявся на пагорб, з якого спостерігав напередодні. Там я влаштувався і почав чекати.


Я пролежав там увесь день у кущах і на сонці, а стерв'ятники літали високо наді мною і дивилися, як відвідувачі входять і виходять із особняка губернатора. Я не міг курити, тому час від часу робив кілька ковтків води. Я продовжував чекати. Стерв'ятники почали кружляти нижче, невпевнені, бо довго не рухався. Надвечір грифи почали сідати на верхні гілки акації неподалік. А полковник Андраде вийшов прогулятися до садів особняка. Стерв'ятники продовжували спостерігати за мною. Я продовжував спостерігати Андраде. Його хода позбавила мене проблем. Мені більше не треба було переконуватись, що він в особняку.


Полковник повернувся всередину, коли помаранчеве африканське сонце впало з його обличчя за пагорби. Стерв'ятники літали, коли я рухався. Я почекав ще півгодини, потім пройшов телефонною лінією від особняка до стовпа на дорозі перед фасадом будинку. Я піднявся на стовп, підключив обладнання для прослуховування телефонних розмов і зателефонував до господарського відділу особняка.


— Прибирання, — гаркнув голос португальською.


Я використав португальську з місцевим акцентом. «Вибачте, ваше превосходительство, але сьогодні ввечері необхідно перевірити проведення в особняку на наявність нового трансформатора, який у майбутньому хочуть встановити мої начальники. Ми з електричної компанії.


«Добре, тоді переконайтеся, що ваше начальство надасть необхідні перепустки. Ви повинні показати його біля головної брами, — сказав голос.


"Ми зробимо, як ви кажете".


Я вимкнувся і набрав номер енергокомпанії. «Це резиденція губернатора. Його Превосходительство бажає, щоб сьогодні ввечері хтось перевірив електропроводку. Отримайте перепустку і переконайтеся, що ви будете тут рівно о дев'ятій годині вечора.


- Звичайно. Негайно.


Перепустка буде видана, покоївка чекатиме на людину, електрична компанія надішле людину, і невідповідність буде виявлено пізніше.


Я зліз із жерди і повернувся до свого орендованого фургона. Вже зовсім стемніло, настав час починати. Я не думав про наслідки невдачі або навіть її можливість. Якщо це зробить Кіллмайстер чи будь-який інший агент, він ніколи не виконає своє перше завдання, принаймні живим.


Я витяг новий комбінезон, свою снайперську гвинтівку, велику сумку, форму електрика і важку чорну валізу з фургона на головну дорогу. Я поставив його точно на те саме місце, де вчора зупинилася вантажівка, переднє колесо якої я проколов. Я вивчив особняк, щоб переконатися, що маю найкраще місце. Це пасувало.


Тут дорога йшла приблизно за вісім метрів від стіни садиби, майже нарівні з її верхом. Берма спускалася від дороги до основи стіни. За стіною сам будинок знаходився приблизно за двадцять п'ять ярдів від садів. Це була триповерхова будівля з білого каменю з важким скатним дахом із темного дерева.


Особисті покої губернатора були в кутку першого поверху, виходили вікнами в сад і на стіну, навпроти того місця, де я чекав, згорнувшись у темряві.


Я приготував свій чорний комбінезон, одягнувся в уніформу електрика і взявся за матеріал із чорного портфеля. У ньому було п'ятдесят ярдів тонкої нейлонової волосіні, сто ярдів товстішого нейлонового шнура, котушка, електричне самохідне натяжне колесо з прив'яззю та спеціальний роз'єм для моєї снайперської гвинтівки. Коли чорний комбінезон був готовий, я вдягнув на гвинтівку насадку і ретельно прицілився в дах особняка приблизно за п'ятдесят ярдів від мене.


Звук був не чим іншим, як м'яким шерехом уночі. Чорний зазубрений наконечник окреслив плавну дугу по стіні та саду, зарившись у дерев'яний дах будинку. Проходячи через велике вушко на кінці сталевого вістря, нейлонова нитка звисала невидимою дугою від місця, де я ховався, до даху, де закріпилося вістря.


Я відчепив нитку від кріплення на гвинтівці, прив'язав один кінець до товстішого нейлонового шнура, а інший кінець закріпив на котушці і дав нитці намотатися. Нитка акуратно намоталася на котушку, потягнувши важчий шнур через стіну та сад на дах, а потім назад до мене через вушко сталевого наконечника. Я послабив тонкий дріт і прив'язав обидва кінці товстого шнура до кілочка, вбитого в землю біля дороги.


Тепер у мене була міцна мотузка, що вела від дороги через стіну та сад до особняка. Я взяв усе своє спорядження і сховав його на узбіччі дороги. Я пристебнув колесо збруї до шнура, а чорний комбінезон, набитий великим мішком, застебнув у збрую і встав.


Потім я взяв маленьку електронну панель управління і ковзнув головною дорогою до місця, де я був дуже близько до головних воріт. Завдяки відвідувачам ворота були відчинені. Двоє вартових стояли в караульній будці прямо всередині стін, а перед входом було встановлено блокпост.


Я натиснув кнопку на панелі керування. Темного вечора мій набитий комбінезон почав рухатися мотузкою; через дорогу, через стіну та високо в небі над садом, до даху будинку. Я напружено чекав, готовий тікати.


Нічого не трапилося. Ніхто не бачив, як людина злетіла через сад на дах. Я почекав, поки не побачив, що манекен майже досяг даху, а потім натиснув ще одну кнопку на панелі. Це викликає шум та паніку.


'Зупинися! Там нагорі! Увага! Увага! Атака!


Крики лунали голосно й люто, тривожно й панічно, у стінах праворуч від мене. Троє вартових біля воріт усі троє обернулися і миттю дивилися туди.


'Увага! Тривога: червона тривога. Губернаторський номер!


Троє вартових, насторожені та напружені за наказом додаткової охорони, побігли від воріт тривожно.


Я перебіг дорогу, переступив бар'єр і пройшов двадцять п'ять ярдів під'їзної доріжки до особняка. Ніхто не закликав мене зупинитись.


Праворуч від мене дах особняка висвітлювали прожектори, кричали офіцери, солдати вели попереджувальні постріли, з даху летіли осколки. З хати вибігли солдати, їх підганяли офіцери. Годинник біля вхідних дверей теж зник. Я ввійшов і пройшов тихими витонченими коридорами. Вартові всередині теж побігли по тривозі.


Може, мені пощастило. Занадто жорстка охорона завжди може коштувати вам голови, вона створює надто велику нервову напругу. Вони були проінформовані про вбивцю в чорному комбінезоні, а тепер у них був чоловік у чорному комбінезоні, який скоїв напад на губернатора. Тривога по всіх напрямках. Усі хотіли врятувати губернатора.


Я знайшов потрібний мені коридор, увійшов до нього і подався до дверей кімнати полковника Педро Андраде. Його двері відчинилися. Поки він одягався, він вийшов. Через відчинені двері я побачив за ним жінку, яка теж швидко одягалася. Полковник підійшов до мене.


'Це хто?' - Запитав він командним тоном. 'Атака? Де?


Я зробив кілька кроків до нього, бурмочучи щось про губернатора. Стилет, який я прив'язав до руки в кафе, випав із рукава. Я вдарив його ножем у серце, спіймав, перш ніж він встиг упасти, і відніс у маленьку нішу. Там я посадив його на лаву, спиною до дверей. Я повернувся до коридору, знайшов правильний коридор до губернатора і почав розбирати лінію електропередач.


Працюючи на колінах, я бачив, як зі своєї почту вийшов губернатор і з усіх боків на нього насувалися солдати. Двоє з них відштовхнули мене убік. Я стояв біля стіни і виглядав зляканим і розгубленим, як і личить робітнику.


- Манекен? - сказав губернатор двом своїм людям. «На чомусь на кшталт крісельного витягу. Стільки спеціального матеріалу для манекена? Чому? Ти впевнений?'


«Манекен. Набитий якоюсь товстою соломою. Ми знайшли щось підозріле. .. '


«Тоді це, мабуть, хитрощі», — вигукнув губернатор, озираючись на всі боки. 'Але чому? Ніхто не намагався мене вбити, правда?


Офіцер кивнув головою. 'Список. Обшукайте будинок. Їм знадобилося двадцять хвилин, щоб знайти тіло полковника Педро Андраде. Губернатор заприсягся повернутися до своїх апартаментів.


«Андраді! Вбивця не міг вийти, чи не так?


- Ні, сер. Я впевнений, що ні. Вартових біля дверей негайно відправили на свої посади.


Я повернув голову, коридор перетворився на божевільний будинок, сповнений гнівних голосів. Використовуючи свою найцивілізованішу португальську, я вигукнув: «Ми повинні заарештувати тут усіх, навіть офіцерів».


Я сумніваюся, що губернатор чи ще хтось знає, хто це крикнув до цього дня. У цей момент вони не переставали дивуватися, а одразу перехоплювали крик. Я спостерігав, як хапали і заарештовували всіх, хто не належав безпосередньо до апарату чи штабу губернатора, від розлюченого старого полковника до служниці та подруги вбитого полковника Андраде.


Вони схопили мене за п'ять хвилин, коли помітили мене прямо в себе під носом. На той час прийшов справжній чоловік із електрокомпанії зі своєю перепусткою, і його теж забрали. Нас заштовхали в машину та відвезли під охороною. Охоронцями були люди зі Служби національної безпеки, як я й знав. Тепер решта лежала на сеньйорі Максиміліані Пармі. Я сподівався, що він мене теж не розчарує.


Цього разу я увійшов до будівлі національної безпеки через парадні двері. Нас відвели в кімнату для допитів, роздягли та обшукали. В особняку я позбувся стилета та наручного механізму. Крім цього, у мене не було нічого в дусі зброї чи спорядження. Я не хотів робити це надто легко, надто швидко чи надто впевнено для Парми.


Служба внутрішньої безпеки живе рутиною, як і політичні служби; але з поліцією безпеки справа ще сильніша. Все мало бути зроблено за книгою; досвід навчив їх, що щось подібне працює найкраще, і їхній темперамент змушує їх любити працювати таким чином. Якби підозрюваних було менше, вони могли б просто перевірити електроенергетичну компанію, і вони б виявили, що мене там взагалі не знають. І тоді це сталося б зі мною відразу.


Натомість, оскільки допитів було дуже багато, нас усіх піддали одному й тому покроковому розслідуванню, зокрема кількох вкрай розгніваних офіцерів, і перевірили наші історії та алібі. Вони оглянули все, що ми мали з собою, окремо. Все, що в мене було з собою, це трохи готівки, ключі, гаманець, підроблені права водія, підроблені сімейні фотографії і невеликий предмет величезної важливості. †


Хто такий Мануель Кесада?


Це був худорлявий чоловік із холодним обличчям, все ще одягнений у куртку, коли він стояв у дверях допитової кімнати.


Слідчі виструнчилися смирно і майже повзли перед холоднокровним чоловіком. Вони знайшли його!


— Ось той, сер, — сказав слідчий, показуючи на мене.


Худорлявий начальник повільно обвів мене згори до низу. Йому це подобалося, і легка усмішка прикрашала його обличчя. Він кивнув головою.


"Ну давайте ж."


Солдати штовхнули мене туди. Ми вийшли з кімнати, пройшли коридором, де всі зупинялися, щоб подивитися на мене, і піднялися сходами на другий поверх. Я тримав обличчя незворушним і водночас настільки нервовим, наскільки міг. Це було не так уже й складно, я досить нервував: адреналін зараз бив через мене. Мене відвели до кабінету Максиміліана Парми.


Двері зачинилися за мною. Худий чоловік з холодними очима стояв за невеликим письмовим столом. У кімнаті було ще троє чоловіків. Усі поліцейські, жодних солдатів. Максиміліан Парма сидів за великим письмовим столом, зайнятий якимись паперами. Він деякий час не зводив очей. Дуже старий трюк.


'Так. - сказав він, не дивлячись на мене, - це Кесада, чи не так? Співробітник електрокомпанії.


Я проковтнув. 'Так. .. сер.


- Як, - він підвів очі, - там ніколи про вас не чули?


"Я мене. .. , - промимрив я.


Парма кивнув головою. Чоловік підвівся і сильно вдарив мене по обличчю. Я похитнувся, але не впав. Парма глянув на мене. Він знову кивнув. Інший чоловік узяв пістолет, приставив його до моєї голови та натиснув на курок. Курок тільки клацнув.


Ніхто не сміявся. Ніхто не говорив. Парма встав з-за столу і обійшов його, прямуючи до мене. Він зупинився і подивився мені просто в очі. Його очі були маленькі й глибоко посаджені.


- Отже, - сказав він знову. «Мануель Кесада, манекен, убивця. А звичайний манекен та вбивця? Ні! Людина, яка знає, що її спіймали, але ледь тремтить від удару. Людина, яка ледь моргає, не здригається і зовсім не пхикає, коли йому приставляють пістолет. Чи не звичайний вбивця, ви так думаєте?


Я використав свій португальський. — Я… я розумію. ...але це не те.


Отже, здавалося, це була коронна фраза Парми. — Досі португальська і досі дуже хороша. Дуже хороша португальська, але місцевий діалект ідеальний. Всі ці гарні речі, і це лише для відвернення уваги. Дуже розумно та дуже ефективно.


«Мені наказали. Вони дали мені. .. - сказав я португальською.


'Вони?' - сказала Парма. Він похитав головою, повернувся до столу, взяв невелику річ і показав мені. 'Ти знаєш що це? Ми знайшли його з ключами.


Я поклав його туди, щоби його знайшли: у двох місцях. Це була зламана половина амулету Знака Чакі, золотого сплячого лева.


"Я мене. .. 'Я знову запнувся. — Мабуть, хтось поклав його мені в кишеню, ваше превосходительство.


- Ти думаєш, я не знаю, що це таке і що це означає? Що це мені каже?


Якби він знав, він був би не такий ефективний, як я думав, і я доклав багато зусиль даремно. Я теж був би мертвий за годину, якби він не знав, на що я сподівався. Але я, як і раніше, нічого не говорив.


— Ходімо, — сказав він.


Мене провели до другої кімнати, де стояв довгий стіл з усіма доказами. Парма був кухарем, котрий любив сам перевіряти всі продукти. Тепер поряд з усіма матеріалами у справі про вбивство генерала та Сілви на столі лежав мій чорний манекен у комбінезоні. Якби не це, я б багато працював марно. Парма потяглася до товстої соломи, якою я набив комбінезон, і дістав другу половину сплячого лева. Він повернувся до мене і показав мені.


— Їхня маленька помилка, — сказав він. А потім англійською: «Але з тим, що я знаю, дуже важлива помилка, чи не так?»


Я подивився на нього, а потім також використав англійську мову. Ми можемо поговорити?'


Аааа. Він майже засяяв від радості, потім різко повернувся до своїх людей. — Почекай у моєму кабінеті. Я вас покличу. Жодної перерви. Це зрозуміло? Я хочу поговорити з цією людиною наодинці».


Вони пішли та зачинили за собою двері. Парма закурив. "Ми нарешті зустрінемося, і всі козирі будуть у моїх руках", - сказав він. Він облизнув губи, очі його заблищали від перспективи, яку він побачив. «Кіллмайстер особисто. N3 у моїх руках, АХ у моїх руках. Ти впійманий убивця, Картер, АХ доведеться вести з нами дорогі переговори. Звісно зі мною.


Я мав рацію: якщо він був лише маленьким керівником таємної поліції, він повинен був знати, що N3 знаходиться на його території і, мабуть, співпрацює із зулуськими повстанцями. Одного разу стривожений, він також мав знати мій спосіб роботи. Тому, коли він знайшов сплячого лева, якого я помістив у свій манекен, він був вражений, а коли друга половина виявилася з Мануелем Кесадою, він був абсолютно впевнений, що він має N3 з АХ. А також АХ був надто важливим, щоб ним займався хтось, крім нього самого.


— Помилка, — зітхнув я. «Я виразно стаю занадто старим».


«Ваша ситуація дуже делікатна, – м'яко сказав Парма.


«Якщо у мене не залишилося сумнівів, що ти вбивця. .. - він знизав плечима.


- Можна цигарку? Він дав мені одну і дав прикурити. 'Почнемо з того, що АХ насправді робить тут? Я курив. — Ти ж не віриш, що я говоритиму, чи не так?


"Я думаю, що в якийсь момент ми навіть розговоримо вас", - сказав Парма.


— Якщо ти живеш досить довго, — сказав я.


Яд? Та гаразд, вас повністю обшукали. .. '


Я підійшов до манекена і поклав на нього руку. Він стрибнув на мене з пістолетом у руці і люто відштовхнув мене убік. Я спіткнувся через усю кімнату. Парма нахилився над манекеном, щоб знайти те, що, на його думку, я сховав усередині. Йому не сподобалося.


Він спробував обернутися, підвівся. Його обличчя стало синім. Він задихнувся. Його очі страшенно вилізли з орбіт, і через п'ять секунд він упав мертво на землю.


Я залишився у дальньому кутку кімнати. Газ, випущений, коли я кинув сигарету в рідину, якою я просочив соломинку, був смертоносною зброєю, яку я знав. Одного разу вдихнути означало миттєву смерть. Я маю сумнів, що Парма колись зрозумів, що його вбило, або навіть те, що він помирав. Це сталося, перш ніж його розум встиг щось сказати.


Співробітник поліції, який хотів би сам вивчити свої докази, неодмінно приніс би манекен до свого кабінету. Офіцер, який особисто займається чимось настільки ж важливим, як АХ або N3 і хотів домовитися. Я на це розраховував і це спрацювало. Тепер мені залишалося тільки вибратися живим.


Розділ 17


Не повинно бути так складно.


Коли він помер, Парма не видав жодного звуку. Його людям в іншій кімнаті було суворо наказано залишатися там, і вони були добре дисципліновані. Пройде багато часу, перш ніж навіть вищий чин, мабуть, той худорлявий чоловік з холодними очима, який привіз мене сюди, згадає, що треба увійти, коли йому наказали не входити; або навіть почав питати, чи не пішло щось не так.


Я не міг одягнути одяг Парми. Вона була надто мала для мене. Але другі двері в його кабінеті вели до коридору, де був виставлений ще один вартовий. До цього моменту весь офіс повинен був знати, що вбивця спіймано, що він належить до таємної організації і бос зараз розправляється з ним. Усі вони отримають почесну згадку і, можливо, навіть отримають підвищення; чутки зазвичай швидко поширюються у такій організації, як таємна поліція. Якщо пощастить, пильність ослабне, і тепер усі будуть посміхатися один одному, попиваючи вино.


Все це я обмірковував у ті кілька секунд, що затамував подих, обшукав тіло Парми, взяв його пістолет і пішов до дверей, що вели до коридору. Я відкрив її і сказав, наслідуючи голос Парми через носову хустку: «Заходь зараз же».


Солдат поспішив усередину. Знову та ж надто сувора дисципліна поліцейської держави. Я зачинив двері і майже тим самим рухом збив його з ніг. Він звалився. Він був майже мого зростання. Я б все одно скористався його уніформою, але ця удача позбавляла мене великого ризику. Я поділ його, одягнув форму і вийшов у коридор.


Я швидко вийшов, ніби я мав важливе доручення для Парми. Охоронець біля інших дверей побачив би, як я входжу, і не заперечував би, якби знову вискочив назовні. Він теж ледве звів очі; він весело розмовляв з двома іншими вартовими, що залишили свої пости у хвилюванні арешту вбивці. Чутки тут справді пішли так швидко, як я очікував.


Високопосадовцям, які були з Пармою під час мого допиту, було наказано чекати в іншому кабінеті, і там вони, мабуть, усе ще чекали. Мені не треба було турбуватися про те, що хтось із них помітить моє обличчя. Я поспішив по гучних коридорах, спустився на нижній поверх і попрямував до вхідних дверей.


Вартовий біля головного входу з цікавістю глянув на мене. Я жестом попросив випити, і вартовий посміхнувся. Потім я опинився на темній вулиці.


Я позбувся форми в іншому провулку, знову переодягся в захований там одяг і повернувся до свого дешевого готелю. Там я зібрав речі, заплатив і пройшов два квартали до третьої кімнати, яку винайняв. Я підвівся нагору і ліг спати. Я добре спав, це був дуже довгий день.


Навіть поліцейські та армійські машини, які всю ніч їздили містом із ревучими сиренами, не заважали мені спати.


Весь наступний день я просидів у своїй кімнаті. Я дивився телевізор і чекав на контактну особу. Телебачення мало що говорило, окрім замахів. Паніка охопила місто; було оголошено військовий стан, і територія оточена. В істеричному тоні уряд закликав до спокою. Тепер коли лідера вбили, все було під контролем. Так і проходило.


Через кілька тижнів, коли ніхто більше не буде вбитий і більше нічого не станеться, уряд вирішить, що небезпека минула, і колонія знову розсудливіша. Всі вітали уряд, а уряд вітав себе з рішучою дією, яка врятувала справу і перемогла підлого вбивцю. Лише небагатьом людям, цинікам, поетам, письменникам і кільком репортерам, могло спасти на думку, що вбивця міг щойно закінчити свою роботу і піти додому.


Мій зв'язковий з'явився незадовго до обіду як армійського капітана з загоном солдатів. Він постукав у мої двері та оголосив про мій арешт. Я вже збирався підірвати їх через двері, коли капітан закричав: «Не чиніть опір, сеньйоре. Вашого брата вже заарештовано. Твоя справжня сила відома, втеча неможлива.


Ключове слово було "брат".


Я запитав. - "Яка моя реальна особистість?"


"Ви - сеньйор Хальвдан Цварт, найнятий компанією Malmö Saw and AX".


Я відчинив двері. Капітан усміхнувся лише один раз. Він наказав своїм людям заарештувати мене. Містяни вибігли на тротуар. Дехто плював на мене. Солдати заштовхнули мене до командирської машини, сів капітан, і ми поїхали.


'Куди?' - Запитав я.


Капітан тільки знизав плечима. Я глянув на нього. Щось у ньому мені не подобалося. Капітан не виявив ні цікавості, ні усмішок, ні запитань. У ньому було щось похмуре, він був надто насторожений. І він недостатньо дивився на мене.


Ми виїхали з міста в лілові сутінки, в густу глушину на півдні. Було вже темно, коли ми ввійшли у двір великої гасієнди у сільській місцевості. Солдати стояли в тіні довкола нас. Також два вертольоти, один із яких мав розпізнавальні знаки США. Я відчув себе краще. Капітан провів мене всередину. — Ви повинні почекати тут, містере. Картер, - сказав капітан.


Він дав мені спокій. Тепер це мені зовсім не сподобалося. Я вивчав велику вітальню, де я стояв. У ньому була як розкішна, так і сільська обстановка, а також маєток дуже багатої людини зі старої родини. Не африканський маєток, а португальський. Стільці та столи, картини та зброя на стінах — усе це було перенесено прямо із середньовічної Португалії.


Солдат не було тут, але в кожному вікні я бачив тіні. Я почував себе в пастці. Але я зробив свою роботу. Нічого не пішло не так. Чи це було правильно? Я зробив свою роботу і я їм більше не потрібен?


Я надто багато знав? Щоб важлива людина тепер хотіла переконатись, що я їй більше не потрібен? Це сталося раніше. І капітан це знав.


Двері в стіні навпроти мене відчинилися. У кімнату зайшов чоловік і озирнувся так само пильно, як і я раніше: Яструб.


Він побачив мене. 'Нік? Що ти тут робиш?'


— Хіба ти не послав мене? - відрізав я.


Він насупився. — Так, я організував контакт, щоб вивезти вас з країни, але… цей «ордер» закритий, чи не так?


- Так, - сказав я. 'Але що?'


"Я думав, тебе відвезуть назад до Свазіленду", - сказав старий. «Міністр сказав мені телефоном, що у нього є важлива справа, якою потрібно зайнятися зі мною. Можливо, він хоче подякувати вам.


- Можливо, - сказав я. — Але ж у всіх вікон охоронці, і капітан знає моє справжнє ім'я.


'Ваше ім'я!' Хоук вилаявся. «Чорт, це суперечить всій угоді. Міністр знає. .. '


Ще одні двері відчинилися. — Що я знаю, містере Хоук?


Його низький голос, настільки значний для його маленького зросту, луною рознісся по кімнаті. Там він стояв, один із головних людей Португалії, спостерігаючи за Хоуком та мною. Хоук не злякався. Яструба не залякає жодна людина у світі.


"Що ніхто не повинен знати ім'я N3 під час завдання".


— Але «завдання» закінчено, чи не так? сказав маленький чоловік. «Наші троє підозрюваних мертві, дуже професійно пан. Картер із АХ дуже досвідчений.


— Чорт забирай, — заревів Яструб, — переходь до справи. Ви дзвонили з важливого ділового питання. Ви не сказали, що N3 буде тут, що ваші люди приведуть його сюди, використовуючи код, який я дав контакту, щоб допомогти йому втекти. Ви хотіли, щоб він виїхав з Мозамбіку якнайшвидше. Тоді чому він досі тут?


— Роботу зроблено, — повільно сказав я. Можливо, зараз міністр має намір приховати свою причетність і він АХ більше не потребує.


Хоук тонко засміявся. — Я не рекомендував би цього, пане секретаре.


У його голосі звучала легка загроза, але коли Хоук попереджає, він має силу, АХ стоїть за ним, і це ніколи не буває м'яким. АХ може, у разі потреби, знищити цілу націю. Міністр повинен був це знати, але на його обличчі не здригнувся жоден м'яз. Я почав почуватися дуже некомфортно. Яка...?


"Робота зроблена", - сказав міністр. — Але чи справді це було необхідно? Троє наших провідних діячів мертві, але мені цікаво, чи був серед них насправді зрадник.


Тиша, як хмара, повисла в розкішній вітальні, так само смертоносна, як газова хмара, що вбила Парму. Я глянув на вікна, за якими виднілися тіні вартових. Хоук просто глянув на міністра, його обличчя раптово стало серйозним.


"Що це означає?" — спитав старий.


«Ми були переконані, що повстанці знали і могли робити все це лише в тому випадку, якщо вони мали лідера під керівництвом одного з урядовців. Зрадник. Ми знаємо, що має бути зрадник, але, можливо, ми шукали не там.


— Куди ж вам тоді треба було дивитися? — м'яко спитав Хоук.


'Г-н. Картер разом із нами вбив лідера повстанців, — сказав секретар, дивлячись на мене. «Але повстання йде за планом. Ми чули, що за кілька годин на підпільному телебаченні виступить полковник Лістер, щоб оголосити про його початок і закликати до бунтів і страйків серед негрів. Ми чули від наших сусідів, що повстанців не зупинити і не перемогти і що вони можуть здійснити свої плани без помітних проблем».


Тепер він глянув на Хоука. «Минулої ночі, коли я дізнався про смерть Парми, я наказав таємно перекинути наші добірні частини з казарм в Імбамбу, за 60 кілометрів звідси. Усе за планом. Він глянув на нас обох. «Вранці найманці полковника Лістера атакували наші війська в Імбамбі. Він напав на них при прибутті, коли вони були дезорганізовані і несформовані, і майже знищив їх. Протягом двох тижнів вони будуть марними для нас. Полковник Лістер чекав на них!


Хоук моргнув. Я подумки глянув уперед. Як це можливо. .. ?


'Але . .. - Хоук почав хмуритися.


«До того, як я наказав, про це пересування військ знали лише дві людини», — сказав міністр. «Я та м. Картер.


- І я, - відрізав Хоук. "N3, звичайно, доповів мені".


- А потім ти. - Сказав міністр. Злість тепер була глибоко в його голосі. 'Я. .. і АХ, і я не повідомив їм. Тоді я почав думати. Хто з усіх причетних має контакти з нами, а також з повстанцями? Хто працює на обидві сторони? Ах! Якби тільки один із наших чиновників був зрадником, хто б міг дати цим повстанцям всю наявну інформацію? Тільки одне джерело: АХ.


Міністр клацнув пальцями. Солдати вдерлися до кімнати через усі двері. Міністр проревів: «Арештуйте їх обох».


Я не став чекати. Я не вагався жодної секунди. Можливо, моя підсвідомість була готова до цього, готова з того моменту, як я дістався цієї гасієнди. Я збив двох солдатів і пірнув у вікно. Під скляним дощем я приземлився на солдата зовні, перекинувся і схопився на ноги. Я кинувся через стіну гасієнди.


З іншого боку, я схопився на ноги і пірнув у темні джунглі.


Розділ 18


Вони прийшли по мене. Я був менш ніж за двадцять метрів від джунглів, коли навколо моїх вух почали свистіти кулі, зриваючи листя та гілки з дерев. Я почув низький шалений голос міністра, який підганяє своїх людей. Якби він не був переконаний заздалегідь, моя втеча позбавила його сумнівів. Але в мене не було шансів: він не став би слухати жодних пояснень, якби вони в мене були. Але в мене не було пояснення, і якщо я хотів знайти його, я мав бути вільним у цьому. Я відчував, що відповідь лежить у таборі Лістера.


Земля навколо гасієнди була сумішшю джунглів і савани, і солдати намагалися використовувати відкриті луки, щоб відрізати мене і замкнути в густіших смугах джунглів. Я чув їх всюди навколо себе, а там, позаду мене, в гасіенді, закашляв двигун вертольота. Я бачив, як він злетів у ніч. І його прожектори сканували землю, доки він повертав у мій бік. Міністр викличе додаткові війська, поліцію, всіх, кого зможе. Він міг би мати у своєму розпорядженні всю поліцію та армію Мозамбіку, якби захотів.


Тепер за мною підуть усі, з обох боків кордону і тут, з обох боків конфлікту. Я б не став на заваді, а Хоук, мій єдиний друг, тепер сам був ув'язненим. Вони не завдадуть йому шкоди; у нього було занадто багато сили для цього, але вони утримають його і на даний момент АХ обмежений у діях. Десь я мав знайти відповідь на те, що сталося і як це сталося. Я повинен був знайти полковника Лістера. Час став важливим.


Був тільки один швидкий спосіб, найкращий спосіб у обставинах, що склалися. Мабуть, єдиний спосіб урятуватися. Жорстокий та несподіваний. Мене до цього готували роками. Я повернувся до гасіенди.


Солдати і вертоліт продовжували переслідування у тому напрямку, в якому я утік. Я прослизнув повз них, як привид. Але міністр не був дурнем. Він не втратив на увазі можливість того, що я можу повернутися. Асієнда все ще кишіла солдатами. Не відкрито, але вони скрізь ховалися в тінях, чекаючи мого руху.


Але міністр помилився. Він помилився. Він мав Яструб, і він знав важливість Яструба. Тому він сподівався, що я спробую звільнити Хоука. Охоронці зосередилися навколо самого будинку, побоюючись будь-яких спроб знову проникнути всередину та звільнити Хоука. Але я не думав спробувати це.


Я йшов уздовж стіни, доки не знайшов бічні ворота, зламав замок і прослизнув усередину. Гелікоптер армії США все ще залишався на тому ж місці. Це був гелікоптер, який привіз Хоука на зустріч. Пілот, мабуть, застряг десь у хаті, але, на щастя, він мені не знадобився. Лише одна людина охороняла гелікоптер. Я збив його з ніг одним влучним ударом, залишив там, де він упав, і стрибнув у кабіну. Я завів двигун і злетів до того, як солдати зрозуміли, що діється.


Я злетів так швидко, як міг летіти гелікоптер. Декілька куль потрапили в корпус і шасі, але жодна не потрапила в мене. Я пролетів навскіс по великому колу і без вогнів зник уночі. Я повернув до океану, щоб уникнути португальського вертольота. Звідти я повернув на південь до мангрових боліт і села полковника Лістера.


Я приземлився на той самий виступ на краю болота, де мене впіймали люди принца Вахбі. У темряві я знову пробрався через болото до села найманців. Я не бачив і не чув жодних патрулів і виявив, що зовнішнє кільце вартових майже безлюдне. У самій селі було кілька вартових, а хати були зайняті сплячими жінками.


У хатині я знайшов сплячу Індулу та зулуську жінку в шовковому плащі, яких зустрів у селі повстанців у ущелині. Вона має бути дружиною Лістера. Хатина явно була хатиною Лістера, більше за інших і з його польовим офісом, але самого полковника там не було, як і його зброї.


Де він був? Де були найманці?


Я не став будити Індулу, щоб спитати. Що б не сталося між нами в кімнаті у фортеці Вахбі, тепер вона, звичайно, думала, що я ворог, і я не мав можливості довести, що це не так. Я не був її ворогом і фактично не був ворогом зулусів. Але моє призначення не означало їм жодної допомоги на даний момент.


Я дав їй заснути і прослизнув назад у болото. Там, у зовнішньому кільці вартових, сидів чоловік, що дрімав над ручним кулеметом. Він був невисокий і жилистий, з рисами обличчя індіанця і перев'язаною рукою. Може, цей американський і залишився в селі, бо був поранений.


Він прокинувся зі сну з ножем біля горла.


'Де вони?' — прошипів я іспанською.


Він глянув угору і струсив сон зі своїх очей. 'Хто?'


- Дихай тихо, без звуку, - прошепотіла я, притискаючи ніж до його горла. - Де Лістер?


Його очі закотилися в орбітах: «Імбамба. Атака.


«Це було рано минулої ночі. Вони вже мають повернутися.


Він виглядав стурбованим. Він надто багато знав. Чи він боявся того, що знав?


"Вони вже повинні повернутися, щоб завтра вирушити на південь", - сказав я. "Південь за кордоном повстання".


Тепер йому було страшно. Я надто багато знав. Якби я знав так багато... хто ще знав... які були шанси на успіх... на грошах. .. нагороди ? Він був найманцем. Південна Америка була далекою, і він знав, де лежала його перша вірність. У чому полягає більшість людей: вірність собі. Він тяжко проковтнув.


— Вони вже в дорозі, сер.


'Куди?'


— На північ, приблизно за десять миль звідси. Залізниця зі Свазіленду в Лоренцо-Маркес.


'Північ? Але. .. '


Залізна дорога? Єдина залізниця від Свазіленду до моря?


Від моря до Лоренцо Маркеса? Життєво важливе і стратегічне значення. .. Я почав підозрювати. Північ!


Я збив найманця з ніг. Я вже вбив досить більш-менш безневинних людей, і на даний момент з мене достатньо. Північ!


Ось де повстали б борці за волю Мозамбіку, так. Але весь план передбачав вибух у прикордонних районах, зосереджений вибух за участю найманців Лістера як головну силу для відображення португальців, що наступали з півночі, і наступаючих із заходу регулярних південноафриканських військ. Якби Лістер та його вогнева міць рушили на північ, подалі від кордону, це залишило б зулусів, повстанців Свазі та основні сили мозамбікських негрів самотужки протистояти регулярним силам Південної Африки та Свазіленду.


Або, що ще гірше, якби португальські війська могли безперешкодно рухатися на південь з боку найманців Лістера — Лістера на півночі та португальських колоніальних військ на півдні, — зулуси та інші чорні повстанці не мали б шансів. Це буде справжня кривава лазня.


Мої підозри посилились. Карлос Лістер працював на росіян і збирався кинути тут повстанців на поталу левам. Поки вони вмирали, намагаючись напасти на португальські та свазилендські війська, Лістер просувався на північ і захоплював Мозамбік. Раптом я точно це дізнався.


Я повинен був попередити зулусів та інших негрів, яким доводилося битися з сучасними військовими військами з ассегаями та старими рушницями. Але як я змусив їх повірити мені? Як?


Я зв'язав найманця і пробрався назад у порожнє село найманців. Повернувся до хатини, де спали Індула та зулуська жінка, коханка Лістера. Я мовчки увійшов у хатину, схилився над Індулою і поцілував її раз, другий, потім затиснув їй рота рукою.


Вона прокинулася здригнувшись. Вона спробувала поворухнутися, але я зупинив її, прикривши їй рота. Її очі дико закотилися і розлютилися, коли вона подивилася на мене.


— Індула, — прошепотів я. — Ти гадаєш, що я твій ворог, але це не так. Я не можу пояснити всього цього, але я мав завдання, і тепер воно закінчилося. Тепер я маю можливість зробити щось інше: врятувати тебе і твій народ.


Вона боролася, сердито дивлячись на мене.


— Слухай, — прошипів я. - Зараз не час, чуєш? Лістер усіх нас обдурив. Тебе й мене. Він використовував ваших людей, а потім зраджує їх. Я повинен зупинити його, а ти маєш попередити своїх людей. Де Дамбуламанзі?


Вона похитала головою і спробувала вкусити мене за руку, її очі дико блищали.


'Послухай мене. Найманці просуваються північ. Ти розумієш? На північ !


Вона заспокоїлась і тепер дивилася на мене із сумнівом у власних очах. Я побачив сумнів: північ і спогад про те, що сталося між нами у тій кімнаті.


«Я визнаю, що мене надіслали зробити щось проти вас, це було політично. Але тепер я з вами, це теж політика, але набагато більше. Тепер я роблю те, що хочу: намагаюся зупинити Лістера.


Вона дивилася на мене нерухомо. Я скористався своїм шансом, прибрав руку від її рота та відпустив її. Вона схопилася й дивилася на мене. Але вона не кричала.


'На північ?' вона сказала. — Ні, ти брешеш.


— Ти маєш попередити своїх людей. Знайди Дамбуламанзі та скажи йому. Я не піду з тобою.


- Як я можу тобі вірити, Нік?


«Бо ти знаєш мене і тому, що ти довіряла мені раніше».


'Довіряти? Білій людині?


— Біла людина, так. Але не ворог. Я маю свою роботу, і я її зробив. Але тепер цю роботу зроблено, і я з вами.


– Я… – вона зам'ялася.


Раптом я почув рух і швидко обернувся. Літня зулуська жінка, дружина Лістера, прокинулася і сіла у своїй шовковій сукні із золотою пряжкою, що сяяла у тьмяному світлі.


— Він бреше, Індуло. Це білий шпигун. Він прийшов сюди, щоб убити нашого лідера та зупинити повстання. Він працює на португальців.


Я кивнув головою. — Мене на це послали. Але зараз все по-іншому. Я не вірю, що таємний португальський лідер колись існував. Ви колись бачили його, Індуло? Ні, Лістер — єдиний білий лідер, і він використовує Мітку Чакі у своїх інтересах».


- Не слухай його! - Вигукнула жінка. Тепер вона розмовляла англійською без акценту.


Індула подивилася на жінку, потім на мене, і я побачив, як на її обличчі зростає сумнів. Можливо, зараз вона згадала про інші, незначні сумніви з минулого.


— Шибена, — повільно сказала вона, — твоя англійська тепер стала дуже гарною. Де ти цьому навчилася?


— Я навчена краще, ніж ти думаєш, — грубо сказала жінка похилого віку. - За нашу справу. Цей чоловік . .. '


- Це дружина Лістера, - сказав я. — Ти слухаєш дружину Лістера, Індуло?


Індула, здавалося, думала про речі, які пам'ятала. - Звідки ти, Шибен? Ми колись знали вас до того, як полковник Лістер з'явився тут? Ви прийшли до нас як його заступник. Перед ним була зулуска, тому ми довіряли їй, але...


Шибена взявся до справи. Швидка, відпрацьована атака. Довгий ніж у темній руці, м'язи блищать під чорною шкірою. Це був напад на мене. Вона зреагувала так швидко і так добре, що, якби Індула не діяла, вона мене точно вбила б. Вона захистила мене рефлексом. Тому що ми кохали одне одного? Хоч би що це було, Індула діяла спонтанно і стала на шляху Шибени. Шибена відкинула її убік швидким помахом вільної руки, і Індулу відкинуло убік, як пір'їнка. Але цього було достатньо. Кинжал мало не потрапив мені в серце, і в мене кольнуло в боці. Я швидко зробив випад і вдарив Шибену по кінчику щелепи. Вона впала, як повалений бик. Я бив так сильно, як міг.


Я схопив Індулові за руку. 'Ходімо зі мною.'


Вона більше не чинила опір і пішла зі мною з намету майже безлюдним табором. Ми пригальмували, і я попередив її, щоб вона мовчала. Ми прослизнули крізь кільце вартових на посаді, де все ще був пов'язаний найнятий збитий з ніг. Він намагався ускладнити нам життя. Можливо, тішився з того, що він лежить пов'язаний і більше не заважає нам.


Ми підійшли до гелікоптера. У темряві я підвівся з виступу скелі і повернув машину на північ. Індула весь час дивилася на мене стурбовано, ще не зовсім переконавшись у мені. Я мав знайти найманців.


Я знайшов їх. Вони були на півночі, як сказав чоловік. Тихий табір без багать, уздовж залізниці зі Свазіленду до Лоренцо-Маркес, за сорок кілометрів на північ від того місця, де вони мали бути, і всього за кілька годин від того місця, де вони мали бути за сорок кілометрів з іншого боку села.


— Сьогодні до полудня вони не подолали й п'ятдесяти миль, — сказав я. — Переконаний?


Індула подивилася вниз. "На це може бути причина".


- Добре, - сказав я. "Давай з'ясуємо."


Розділ 19


Сірий світанок привітав нас, коли ми приземлилися на невеликому відкритому просторі приблизно за милю на південь від найманців. Джунглі тут перетворилися на низький чагарник та саванну. Було тихо, дикі звірі поховалися. Люди обурили.


Ми обережно попрямували до залізниці, і маленькі притулки найманців вишикувалися один за одним. Вони були у повній бойовій готовності. Патрулі у полі уважно охороняють територію. Схоже, полковник Лістер не хотів, щоб хтось виявив їх, доки він не закінчить. З поїзда ніхто не зміг би вловити жодних слідів солдатів. Пробратися в табір буде не так просто. Я побачив намет Лістера майже посередині, безпечний і добре охороняється. Я бачив ще щось, або щось не бачив.


Я запитав. - «Де Дамбуламанзі та інші негри?» Індулі було не по собі. — Може, вони в дозорі?


- Можливо, - сказав я.


Ми обійшли зовнішнє кільце вартових. Хоча я не міг знайти для себе безпечний шлях до табору, Індула змогла просто увійти.


"Якщо я правий, ти можеш увійти, але не вийти", - сказав я їй.


"Якби я могла дістатися до Лістера і зустрітися з ним віч-на-віч, цього було б достатньо, - сказала вона. - Але ти, вони б взяли тебе..."


У тиші зламалася гілка. Я зіштовхнув Індулу плазом на землю, намагаючись якнайкраще прикритися. Ще одна гілка зламалася, і на краю джунглів з'явилася безформна коричнева постать, що зупинилася, щоб подивитися на кущі та савану. Араб. Один із людей мертвого принца Вахбі! Що він мав тут робити? Я одразу викинув цю проблему з голови. Поки що це не мало значення. Халіл аль-Мансур, ймовірно, доглядав найманців для своїх португальських «друзів». Але то був мій шанс.


Я ковзнув до нього. Він ніколи не дізнався, що сталося. Я накинув йому на шию зашморг і задушив. Я швидко розділив його і надів його коричневий бурнус і чорну куфію, вимазав обличчя землею і натягнув куфію на обличчя та підборіддя.


«У випадку з тобою, — сказав я Індулі, — вони могли б здивуватись. Але ви та араб разом можете це зробити. Ходімо.


Ми тихо, але невимушено пішли до табору. Перший вартовий гукнув нас. Індула представилася і сказала чоловікові, що араб хоче бачити полковника Лістера. Я тримав руку на пістолеті з глушником під мантією. Я напружився.


Охоронець кивнув головою. 'Продовжуйте шлях. Полковник у своєму наметі. Індула мить дивилася на мене. Я зберігав безпристрасний вираз обличчя. Вартовий не здивувався, побачивши араба. Здавалося, його більше турбує тут присутність Індули. Сумнів зник з її очей.


Ми пройшли прямо через прихований табір. Найманці в зеленому з цікавістю глянули на нас. але проти нас нічого не зробили. Нас пропустили двоє вартових, попередньо запитавши Індулу, що вона тут робить, чому її немає в селі.


— Ми маємо важливе повідомлення для полковника, — сказала вона. Я заговорив арабською. «Повідомлення від Шибени. Вона посилає мене до полковника Лістера».


Індула переклала це, а потім запитала: Де Дамбуламанзі?


— На завданні, — сказав вартовий.


Він пропустив нас. Потім я побачив німця, майора Курця. Він стояв перед наметом полковника Лістера і дивився на нас. Я сховав своє обличчя, наскільки міг. Ми пішли далі. Курц зустрів нас перед наметом Лістера. Він дивився на мене, потім раптово повернувся до Індулі.


— Чому ти тут, жінко? - Огризнувся він на суахілі. — Хто сказав вам, що ми тут?


Це була дурниця, небезпечне питання. Індула не здригнулася. - Шибена, - спокійно сказала вона. — Має важливе повідомлення для полковника.


'Ах да?' - сказав Курц. Вся його увага була прикута до дівчини. Йому було начхати на мовчазного араба. «Шибена не надіслав би повідомлення без пароля. Що це?'


"Вона не дала мені пароль". - сказала Індула. Чи потрібні союзникам паролі? Ви знаєте зулу, бунтівницю та дочку вождя, майор Курц?


Костлявий німець звузив очі. «Можливо, ні, але я хочу почути це повідомлення. Та гаразд вам обом.


У товстій руці він мав «люгер». Він вказав нам на намет, який стояв поруч із наметом полковника Лістера. Ми увійшли, і я напружив м'язи, щоб накинутися на нього. Це було ризиковано, якщо він зчинить шум, нам кінець, і ми ніколи більше не виберемося з табору живими. Але я мав. †


Раптом на іншому кінці табору виникло замішання. Курц обернувся. Я не міг бачити, що це було, але це був мій шанс швидко схопити це. Я поворухнувся. Він відійшов і крикнув вартовому.


«Охороняй тих двох у наметі і тримай їх там, доки я не повернуся».


Він пішов назустріч метушні. Вартовий підійшов до отвору, підштовхнув нас своєю гвинтівкою до задньої стіни і закрив полог намету. Його тінь свідчила про те, що він уважно дивиться на рівнину. - Нік, - сказала Індула, - якщо Курц попросить повідомлення, що ми можемо йому сказати?


- Тепер ти переконана?


Вона подивилася в інший бік. - Дивно, що Курц мені не довіряє. Ще дивніше, що у Шибени був пароль. Курця не здивувало, що Шибена знала, що вони тут, на півночі.


— Вона збрехала, — сказав я.


— Але на це могла бути причина, — сказала Індула. Важко втратити віру, коли твої мрії про свободу перетворюються на дим. Вона хотіла вірити Лістерові та Шибене, жінці зі свого народу.


Я сказав. - «Дамбуламанзі має бути тут. Він твій зв'язковий, і він має бути поруч із Лістером».


— Так, але…


Їй потрібен був якийсь остаточний доказ. Намет полковника Лістера був єдиним місцем, де ми могли отримати те, що їй потрібно.


Курц обшукав нас не поспіхом. Я схопив ножа і зробив надріз у задній стінці намету. За наметом Лістера стояв вартовий. Крім того, зовнішнє кільце вартових було прямо під залізничним насипом. Вони стояли на сторожі і дивилися лише на залізничну колію. Ліворуч стояли двоє інших вартових і, здавалося, спостерігали за чимось у дальньому кінці табору, далеко від залізничних колій.


"Ззаду стоїть охоронець, який обов'язково нас побачить", - сказав я Індулі. — Є велика ймовірність, що Курц із ним не розмовляв. Я пророблю отвір у задній частині намету, а ти вийдеш назовні і поговориш із цим вартовим. Він обов'язково впізнає вас. Відверніть його якось, що б ви не придумали, і змусіть його дивитися в інший бік.


Вона кивнула головою. Акуратно розрізаю задню стінку. Вартовий цього не бачив. Індула вислизнула і недбало підійшла до вартового. Він був добрим вартовим, він помітив її, як тільки вона підійшла до нього. Він прицілився до неї, потім повільно опустив гвинтівку. Він усміхнувся. До того ж пощастило, це був молодий чоловік, якому, напевно, потрібна була дівчина.


Я чекав.


Вона підійшла до молодого вартового, іспанця, зважаючи на все, молодого партизана на службі у великого полковника Лістера. Вони говорили один з одним, і Індула, незважаючи на свою молодість, вже давно була партизанкою. Вона побачила те саме, що я: він хотів жінку. Тепер вона стояла дуже близько до нього. Я бачив, як він напружився. Для вартового було гидко всім правилам та навчанню підпускати когось так близько. Вона заспокоїла його, і я побачив, як вона вигнула спину, щоб наблизити груди майже до обличчя. Голі груди вона мала, як жінка-зулуска. Він облизнув губи, поставив рушницю на землю, тримаючи її однією рукою.


Вона розгорнула його, і я побачив, як вона озирається, щоб переконатися, що інші охоронці не дивляться. Потім вона кивнула головою.


Я виліз через отвір і швидко пішов до вартового. Почувши мене, він швидко повернувся і спробував підняти рушницю. Його очі раптово розширилися, а потім заскліли. Я впіймав його, перш ніж він встиг впасти. У руці Індули мав маленький гострий кинджал. Вона точно знала, куди вдарити когось.


Я швидко озирнувся. Жоден із найманців, що засіли, не подивився в наш бік. Двоє вартових попереду були надто зайняті пошуками в іншому місці. Я відніс мертвого вартового до задньої частини намету Лістера. Це був подвійний намет зі спальною зоною ззаду, але мені довелося ризикнути. Я прорубав задню стінку, і ми внесли мертвого вартового всередину.


Єдиними меблями було спартанське ліжко полковника, скриня та брезентовий стілець. В іншому спальна зона була порожня. Кладемо мертвого вартового під ліжко. У передній частині також нічого не рухалося. Я зазирнув у щілину і побачив, що Лістер працює на самоті за своїм польовим столом. При ньому були пістолет, ніж, патронташ та плечові лямки рюкзака. Він був готовий негайно втекти. Його блокнот із польовими записами стояв ліворуч від його столу з відкритою кришкою. Я кивнув Індулі. У нас мали бути ці записи. Вона вичікувально подивилася на мене. Я міг би вбити цього полковника на місці і сподіватися вибратися живим, але якщо я вб'ю його до того, як маю докази, Індула нізащо мені не повірить.


— Слухай, — прошепотів я. — Доведеться почекати, поки він покине намет. Або поки ми його якось не витягнемо. Можливо . .. '


Я не закінчив фрази. Перед цим Лістер підвівся, і Курц увійшов до намету. Він не виглядав розслабленим.


— Гість, полковнику, — сказав німець.


Полотно намету було відсунуто, і Халіл аль-Мансур увійшов, зігнувшись, у намет, випростав спину і, посміхаючись, підійшов до полковника.


— Дуже приємно, полковнику, — сказав він англійською.


Лістер кивнув головою. «Мої співчуття, аль Мансур. Смерть принца була потрясінням для всіх нас.


Лістер також розмовляв англійською. Мабуть, це була єдина мова, яка у них була спільна. Халіл аль-Мансур сів із усмішкою. Між двома чоловіками була сильна схожість; обидва виглядали як вовки, що обертаються навколо один одного. Аль-Мансур продовжував усміхатися.


"Шок, але, на щастя, не непоправна трагедія", - сказав араб. - Твої плани йдуть добре?


— Дуже добре, — сказав Лістер. — Маєш плани, аль-Мансур?


- Як і у всіх чоловіків, - сказав Халіл. «Принц зробив велику роботу, забравши у вас неспокійних чорних повстанців, які прийшли до вас за допомогою та підтримкою. Ви здавалися другом, людиною, яка допомагала біженцям, а потім без метушні позбавлялася їх.


«Принц вчинив мудро, продавши їх у рабство, - сказав Лістер. — Вибір чорних молодих людей, сильних та запальних. Його багатим клієнтам це подобалось. Мій вплив на вождів полегшував поневолення інших жінок. Так ви зможете допомагати одне одному.


Я глянув на Індулу. Її темне обличчя стало майже сірим. В її очах горіла ненависть. Тепер вона знала, як потрапила в полон до людей принца Вахбі, коли думала, що перебуває у «безпеці» у таборі Лістера. Лістер передав усіх негрів, яких він імовірно врятував, Вахбі, щоб той продав їх у рабство, щоб вони випадково не виявили, що Лістер був у дорозі.


Вона подивилася на мене і кивнула: тепер мені повірила. В іншій частині намету Халіл знову заговорив.


— Взаємний зиск, — сказав араб. — Чи є причина, через яку це не повинно бути продовжено зі мною замість принца?


«Жодної причини, — погодився Лістер. "Якщо ти зможеш зберегти його місце, аль Мансур".


— Його місце та його обіцянки, — сказав Халіл. «Наша підтримка вам у Лоренцо Маркесі, Мбабані та Кейптауні в обмін на вашу згоду на наші, ну, загалом, ділові відносини».


"Чи потрібна мені твоя підтримка в цих місцях, аль Мансур?"


Халіл знову посміхнувся. — Ну, полковнику. Я знаю твої плани. У той час як відсутність вашої підтримки зруйнує повстанців зулусів і свазі, оскільки португальські колоніальні сили просуваються на південь, ви завдаєте удару тут, на півночі. Ви хочете спробувати захопити владу.


"Фронт звільнення Мозамбіку захоплює цю владу", - сказав полковник. "Порядок буде відновлено з хаосу".


«Хаос, який ви самі створюєте, кидаючи повстанців, змушуючи південноафриканців займатися в Зулуленді і збиваючи з пантелику і знищуючи португальські війська повстанцями. Різанина, якою ви збираєтеся покласти край, закликавши своїх чорних співробітників.


Очі полковника Лістера спалахнули. «Ми станемо всією силою фронту визволення Мозамбіку. Світ волатиме до припинення кровопролиття. Тоді ми будемо єдиною силою, здатною навести лад. Ми проведемо переговори з Лісабоном, а згодом візьмемо владу: вільна нація, але в наших руках». Він глянув на Халіла. «Так, підтримка Кейптауна, Лісабона, Родезії та навіть Свазіленду може допомогти. Ти можеш зберегти свій "бізнес", Халіле. Невелика ціна на силу.


«Ви берете владу для росіян. Ви впевнені, що вони погодяться?


— Згодні, — огризнувся на нього полковник Лістер. «Я беру владу у Мозамбіку для себе, для нас. Гроші та влада, це багата країна».


Халіл засміявся. — Я бачу, що ми обидва світські люди. Ми порозуміємося, полковнику.


- І я, - сказав Курц, - ми всі. Високий піст, золото, вілла, слуги, за що можна боротися?


Тепер усі вони сміялися, посміхаючись один одному, як стерв'ятники на сухій гілці.


Шепіт Індули був майже занадто гучним. "Ми повинні вбити їх".


- Ні, - прошепотів я. «Спочатку ми маємо врятувати ваших людей. Вони будуть знищені. Якщо я трохи розумію Лістера, то він зробить більше, ніж просто триматиметься осторонь. Він видасть ваші плани та попередить Південну Африку. Ми повинні врятувати ваших людей і зупинити Лістер.


«Але як ми можемо самотужки. .. '


— Здається, я бачу вихід, — лагідно сказав я. 'Шанс. Можливо, Халіл та його люди дадуть нам можливість, і ми маємо скористатися нею зараз же. Роби, що я говорю. Ти береш Халіла. Без звуку. Саме зараз!'


Ми дісталися до передньої частини намету. Миттю Індула приставила свій кинджал до горла Халіла, перш ніж він встиг підвестися з стільця навіть на дюйм.


Я приставив пістолет з глушником до голови Лістера і прошипів Курцю:


- Нічого не роби, чуєш! Жодного звуку!


Вони не рухалися. Перелякані очі подивилися на Індулу і втупились у мене в моїй коричневому бурнусі. Ким я був? Я не представився, але гадаю, що Курц бачив, хто я такий. Він зблід. Я був Кілмайстром, я мав на увазі те, що сказав.


— Ми всі зараз ідемо, — лагідно сказав я. Курець попереду з Індулою. Ви будете мертві перш, ніж дізнаєтеся про це, сержанте, так що мені краще остерігатися її ножа. Полковник і Халіл підуть за мною, як того вимагає добрий арабський звичай. Усміхайтеся, кажіть і пам'ятайте, що ми нічого не втратимо, вбивши вас, якщо нас виявлять. Переконайтеся, що нас не зупинять.


Вони кивнули, і я кивнув Індулі. Дівчина пішла першою з Курцем, її ніж устромився на те місце на його спині, де він міг померти від першого ж удару. Я пішов за Халілом та Лістером. Ми повільно йшли через центр табору; Полковник і Халіл базікають і посміхаються, а арабський послідовник Халіла йде позаду. Якщо хтось із вартових чи інших найманців згадає, що Халіл увійшов до намету без одного зі своїх людей, він все одно не питатиме про це. Чому він винен? Полковник не хвилювався, і Курц йшов попереду з усміхненою зулуською дівчиною, яку вони всі знали.


Поки Курц, Лістер і Халіл не набралися хоробрості чи дурості, все було дуже просто. Вони не зрозуміли, тож стало легше. Ми пройшли зовнішнє кільце вартових і пройшли через узлісся джунглів. Прямо перед нами був трав'янистий пагорб. Я змусив їх підійти трохи нижче вершини, дозволив їм зупинитися, а потім непомітно подивився на них,


На сонці ярдах у п'ятдесяти я побачив кілька арабів, що чекали Халіла. Трохи далі якийсь рух у кущах повідомило, що там були решта людей покійного принца Вахбі.


Я обернувся і побачив, що кільце найманців притихло метрів за сто від мене. Декілька найманців недбало глянули на свого командира та його лейтенанта. Конференція високого рівня із Халілом. Якого солдата турбували такі речі? Їм би сказали, що робити, тож вони розслабилися.


Це було б абстрактно. Я зітхнув і вказав на Індулу. Я дав їй «люгер» із кобури Курця.


— Охороняй Лістера та Курця, — пошепки сказав я. "І якщо вони рушать пальцем, ви стріляєте в них".


Вона кивнула головою. Я взяв Халіла за руку з пістолетом за спиною і пішов з ним на вершину пагорба. Коли я був певен, що його люди бачили, як він стоїть там, я зняв глушник, двічі вистрілив йому в спину і почав кричати арабською.


«Вони вбили Халіла аль-Мансура. Найманці. Вони вбили нашого лідера. Атака! Атака! Аллах чи Аллах. Атака!


Я швидко повернувся і зник з поля зору. Я чув арабів та чорних солдатів вахбітів. Полковник Лістер і Курц стояли, охоплені жахом.


На краю табору всі найманці вже були на ногах, і офіцери кинулися вперед, щоб подивитись. Зліва араби вже лаялися.


— Стріляйте в них, — гукнув я Індулі.


Вона застрелила Курця, а потім направила пістолет на Лістера. Полковник був трохи швидше і пірнув у притулок у невеликій лощині за скелею. Постріл Індули схибив...


Найманці кричали: «Араби! Вони розстріляли майора Курця та полковника. Тривога! Тривога!


П'ятьма мовами накази носилися туди-сюди вздовж рядів солдатів. Кулемети почали гриміти. Вибухнули гранати. Араби кинулися вперед, використовуючи укриття. Вони знайшли Халіла.


Я крикнув Індулі. - 'Залишити його. Ходімо зі мною!'


Праворуч від нас джунглі були ще чисті. Тепер Лістер ніяк не міг змінити ситуації. Він міг тільки змусити їх розсердитися. Він переможе, але найманці будуть добряче пошарпані, а я приготував для них ще більше.


Ми бігли через джунглі, груди Індули здіймалися, як вільні птахи. Я хотів дістати її, але знав, що ще забагато треба зробити. Ми прибули до вертольоту, коли араби та найманці позаду нас вступили у запеклий бій.


Ми злетіли без жодного пострілу і повернули на південь. Я налаштував радіо на частоту португальської армії. Я представився і розповів про план полковника Лістера і сказав їм не йти на південь, а прямо на полковника Лістера. Я використав ім'я міністра і продовжував повторювати повідомлення, поки ми не перетнули кордон Зулуленда. Я опустив гелікоптер біля села в яру, де раніше був з Індулою.


— Попередьте людей, — сказав я, коли вона вийшла. 'Скажи це! Вони вам повірять. Надішліть кур'єрів і затримайте своїх людей. Вибач, але прийде інший день.


Вона кивнула головою. Її очі були вологими та сяючими. 'Нік?' Я посміхнувся. Прибіг Соломон Ндейл та його люди. Коли я повернув на північ, то побачив, як вона розмовляє з ними. Вони помчали назад до села, і я побачив, як гінці розсипалися віялом у всіх напрямках. Ми зробили це. Повстання буде зупинено. Не буде різанини. Свобода для зулусів має прийти пізніше. Але вона прийде, і вони все ще житимуть, щоб прийняти та використати свободу.


Я знову ввімкнув радіо і почав повторювати повідомлення португальцям. Без повстання перелякана банда найманців не могла зрівнятися з португальськими військами. Мозамбік теж мав дочекатися своєї свободи, але навіть португальці були кращими, ніж гірка свобода полковника Лістера.


Я продовжив попередження, повідомляючи про план Лістера. Пролунав голос.


— Ми вас почули, — сказав низький голос, який я одразу впізнав. «Наші війська вже в дорозі. На цей раз вони не втечуть від нас.


- Це вже краще, - сказав я. — А як щодо Хоука, секретаре?


"Він вільний".


«Навколо їхнього села теж», — сказав я, потім назвав її місцезнаходження.


- Дякую, - сказав голос міністра. Він вагався. «Я повинен принести вам свої вибачення, сер. Картер. Але я все ще дивуюсь.


— Пізніше, — коротко сказав я, вимикаючи радіо.


Це було закінчено. Повстання було зупинено, бійню запобігли, а найманці на якийсь час виведені з ладу. Але це ще зовсім кінець. У мене залишилася незакінчена робота.


Розділ 20


М'яко я ступив крізь тіні болота. Був тільки опівдні, і в болотах довкола села найманців панувала тиша. Усі вони зникли. Пости для вартових порожні та безлюдні. Повідомлення стало відомо тут.


Я зупинився на краю села. Навіть жінки зникли, всі до одного. Нічого не рухалося під полуденним сонцем. Декілька тіл негрів і найманців лежали розкиданими, начебто сталася сварка, начебто були зведені особисті рахунки, перш ніж найманці бігли до тих безпечних притулків, до яких вони могли дістатися. Вони виявляться у безпеці. У цьому світі завжди був хтось, хто хотів найняти людей; чоловіків, які були готові боротися без питань.


Стерв'ятники кружляли над селом. Деякі були на деревах на узліссі, але ніхто не впав на землю. Тут ще хтось був живий. Або в цьому селі ще хтось залишився живим. Я витяг свій автоматичний пістолет і повільно пішов між тихими хатинами під палючим сонцем, що просочується крізь дерева.


Якби я мав рацію, полковник Карлос Лістер не залишився б зі своїми людьми в той момент, коли зрозумів, що його гра закінчена. У нього було радіо, тож він повинен знати. На той час португальські колоніальні війська оточили його людей. Залізниця дозволить легко дістатися до місця, де вони боролися з арабами. Лістер пішов би, як тільки побачив війська, якби не втік раніше, коли дізнався, що я втечу, щоб усе оприлюднити.


Питання тільки в тому, чи втече він сам, на джипі чи командному автомобілі, або навіть на гелікоптері, якщо він його десь сховав, що мене не здивувало б. Чи візьме з собою групу своїх людей? Тепер, коли Курц був мертвий, я не вірив, що він був із кимось ще. Тікати від своїх набагато небезпечніше для групи, ніж для людини поодинці. Ніколи не знаєш, раптом ті довірені люди, яких ти привів із собою в запал битви, раптом вважатимуть тебе боягузом, коли ти тікаєш.


Ні, полковник Лістер сам був солдатом і втік би, тільки якби зміг. Він був вірний тільки собі та своєму майбутньому роботодавцю, який потребував його і міг його використовувати. Особливо, якщо він підготував шлях до відступу, план втечі про всяк випадок, що, безумовно, було.


План втечі та кошти: гроші, заробіток, важливі папери, які можна продати або використати для шантажу. У нього має бути якийсь скарб, і де ж, як не тут, у цьому селі, мабуть, під опікою його дружини. Ось чому я був тут. Якби Лістер не повернувся сюди, я б зустрів його десь ще в якийсь момент, але я сподівався, що він прийде сюди, і тепер стерв'ятники сказали мені, що в селі є хтось живий.


Я обережно ходив між хатами, прислухаючись до найменшого звуку: гілці, що ламається, скрипу дверей або стіни, взводу курка рушниці або пістолета, звуку ножа, що виймається з піхов... Я нічого не чув, крім кількох пострілів вдалині. Це мали бути найманці, яких зараз зловили португальські війська. Проте найманці недовго борються, якщо битва програна. Вони зникають, як зникли у цьому селі.


Я чув стрілянину вдалині і рев літаків далеко і близько. Літаки, що летіли високо над селом, та літаки, що летіли на південь, за кордон. Це мали бути південноафриканці, які тепер, як я сподівався, не потрапили в жодну мету. Але в мене була мета.


Я дістався до хатини Лістера і побачив Дамбуламанзі. Високий зулус лежав у пилюці в штаб-квартирі Лістера. Він був мертвий, поранений на думку. Мені не треба було підходити ближче. Його мертва рука стискала спис. Він загинув, борючись з кимось, і ассегай у його руці нагадав мені про момент, коли він відрубав голову Дейдрі Кебот. Мені не було шкода бачити цього мертвого зулусу в пилюці.


Я подивився на його тіло, коли почув тихий спів. Глибокий меланхолійний спів. Воно виходило з хатини Лістера. Я обережно увійшов, зігнувшись, але тримаючи автомат перед собою обома руками. Коли мої очі звикли до темряви, я побачив їх.


Це була велика хатина, розділена на дві частини звисаючими шкурами. В одній кімнаті був порожній солом'яний матрац, в іншій — письмовий стіл та кілька стільців. Зулуська жінка, Шибена, сиділа на одному з стільців. Її шовковий халат був майже зірваний із її тіла і весь у крові. У її густому африканському волоссі теж була кров. Повільно, мов поранена, вона розгойдувалася туди-сюди. Пісня вирвалася з горла.


Полковник Карлос Лістер лежав над своїм столом. Його голова звисала з одного кінця, ноги в чоботях з іншого. Він був мертвий. У нього перерізане горло. У нього було ще дві рани на тілі, ніби він був заколотий до того, як йому перерізали горло, щоб закінчити роботу.


Я підійшов ближче. - Шибена?


Повільно погойдуючись туди-сюди, вона продовжувала співати, її очі відвернулися, щоб показати білизну.


- Шибена? Що трапилося?'


Її тіло зробило плавний рух, поки вона гойдалася. Під розпущеним волоссям її овал обличчя був меншим, ніж я собі уявляв, надто маленьким для її широкого носа. Вона була майже гола, її сукня лише бовталася на нитці навколо її стегон. Її плечі були широкими та м'якими, а груди сповнені темно-рожевих сосків. Вона не мала жиру на мускулистих стегнах і струнких боках, живіт був майже плоским. Жінка. Щось ворухнулося в мені.


"Я мусила зробити це." — сказала вона раптом англійською, чистою англійською без акценту, який здивував Індулу.


- Ти вбила його? Лістера?


— Він прийшов сюди, коли втік із бою. Її білі очі розширилися і дивилися на мене. «Він утік від свого народу. Він прийшов за мною, за своїми грошима та документами. У нього мають бути гроші та документи. Він сказав, що я теж маю бути в нього. Я мала піти з ним.


Вона розрізала похмуре повітря каюти лютим жестом руки, знову знищивши полковника Карлоса Лістера, можливо, знову вбивши. Стираючи його зі своєї потреби, свого кохання, свого ліжка та свого життя. І вбивши його.


«У нього була машина, гроші, зброя. Він хотів мене. Вона енергійно замотала головою. «Я не молода. Я жінка. Я кохала його. Але все своє життя я працював для свого народу, жила на чужині, щоб здобути освіту для свого народу. Я не могла зрадити його.


Вона подивилася вгору, зла і горда. «Він зрадив мій народ. Ти мав рацію, біла людина. Він сказав мені. Він сказав мені. Всі його плани, всі його мрії стати лідером Мозамбіку, його переговори з білими, щоб правити тут. Він сказав, що майже досяг успіху, але досягне успіху в інший день. На крові мого народу. Тож я вдарила його ножем.


Вона встала і подивилася на мерця. «Я вдарила його ножем, а потім перерізала йому горло. Я дозволив його крові пролитися на африканську землю, землю, яку він хотів пролити африканську кров».


- Він убив Дамбуламанзі?


Вона кивнула головою. — Так, Дамбуламанзі чекав на нього тут. Я не знав цього. Але Карлос... Полковник. .. вбив його. Він застрелив Дамбуламанзі, людину, яка хотіла битися лише за свободу свого народу».


Її груди підстрибували вгору та вниз у гніві через жорстокий конфлікт усередині неї. Раптом я побачив її чорні очі на моєму обличчі. Майже голодні очі. Її груди, здавалося, здіймалися і розступалися одночасно, розступаючись, щоб обійняти світ. Вона подивилася на мене і подивилася на своє майже оголене тіло. Смерть, насильство, кров та ненависть часом мають дивний ефект. Любов і ненависть поряд, життя і смерть, жадібність та насильство. Я відчував це в ній, неприкрите бажання.


Чи відчувала вона те саме в мені?


- Ти ти. .. знищив його, - сказала вона. 'Ти зробив це. Індула сказала мені.


Я відчував її близькість до своїх пальців ніг. Мій голос звучав хрипко. — Що тобі сказала Індула?


'Що.' її посмішка була слабкою, - Ти був чоловіком.


'Тут?' — спитав я, дивлячись на Лістера, що звісив голову зі столу. 'З ним?'


«От тільки через нього».


Вона позбулася останніх клаптиків свого шовкового халата, дозволила йому впасти на кісточки, а потім вийшла оголеною. Я дивився на її пухке тіло, жіночні стегна, опуклий горбик Венери та трикутник чорного волосся на її чорній шкірі.


Я глянув, проковтнув, але ненадовго. Вона підійшла до мене і притягла до себе мої губи. Я відчував її язик, гарячий і гострий, як ніж у животі. Я забув полковника Лістера, підняв її, відніс до спальні і поклав на солому. Вона заплющила очі і відкрила мені руки та ноги.


Я не пам'ятаю, як вибрався з черевиків чи штанів. Не пам'ятаю, щоб я лежав поряд із нею. Я не пам'ятаю, як ковзнув у неї, як хлопчик, що вперше взяв жінку, повний, важкий і майже пульсуючий від болю. Я пам'ятаю її стогін, її поцілунки, її ноги, що зімкнулися навколо мене, і її стегна, які продовжували відриватися від соломи, щоб я глибше поринув у неї.


Ми лежали пліч-о-пліч, і я торкнувся її тіла в тому місці, де венерин горбок унизу живота піднімався під клиноподібним чорним волоссям. Вона зітхнула поряд зі мною, знову заплющила очі, ніби засинаючи; її ліва рука погладила мене по боці і моїх грудях, і раптом її права рука злетіла вгору і попрямувала в напрямку моїх грудей.


Я схопив її за зап'ястя обома руками, діючи в ту саму частку секунди, що й вона, утримуючи зап'ястя руки, в якій вона тримала ніж, подалі від мене. Довгий, гострий як бритва кинджал, який вона витягла з соломи ліжка, мабуть, той самий, яким вона вбила Карлоса Лістера. Я звивався, щосили перекидав її на себе і тим же рухом висмикував кинджал з її руки.


Я почув хрускіт, коли її зап'ястя зламалося. Кинжал упав на землю, і вона вдарилася об стіну хати. В одну мить вона знову стала на ноги, перевернувшись у той момент, коли впала на землю. Я вихопив зі штанів свій автоматичний пістолет, який упустив на підлогу біля ліжка, і направив на неї зброю, тримаючи її обома руками.


Вона зупинилася. Її трясло не від страху чи гніву, а від спроби встояти на місці. Все її тіло було напружене, щоб кинутись на мене. Її обличчя було незбагненним від болю.


Я запитав. - 'Чому?'


Вона нічого не сказала. Вона просто дивилася на мене.


- Дейдра, - сказав я. 'Чому? Чому ти це зробила?


Вона, як і раніше, нічого не говорила. Вона стояла там насторожено.


Я сказав. - "Шрам. - Цей шрам зі знаком питання на твоєму животі, Дейдра. Я бачив це, коли ти впустила одяг. Ви приховали інші шрами, ідеальне маскування: волосся, ніс, чорний пігмент, який не линяє. Ви, мабуть, використовували його протягом багатьох років, але я знав шрам, чи не так?.. Я дуже добре знаю твоє тіло.


- Шрам, - сказала Дейдра Кебот. — Так, я вже боялася цього шраму. Ось чому я не була повністю гола, коли ти прийшов сюди. Я сподівалася, що в тьмяному світлі, через смерть Карлоса і через пристрасть ти пропустиш шрам і даси мені достатньо часу, щоб… — Вона знизала плечима. «Жінки, – подумав я, – це слабкість Ніка. Якщо він досить гарячий, він не побачить цього шраму, і цього разу я в нього виграю. Цього разу все було серйозно, чи не так, Ніке? Я повинен був убити тебе, чи не так?


Я кивнув головою. — Я все одно рано чи пізно про це здогадався б. Ніхто, крім португальського міністра, Хоука і мене, не знав про це перекидання військ в Імбамбу. Проте Лістер знав. Єдиним способом було прослуховування моєї доповіді Хоуку, і лише агент AX міг його прослуховувати. Агент AX, який працював з Карлосом Лістером. І це міг бути лише один агент AX: ти, Дейдра Кебот, N15, та, яка роками була близькою до повстанців. Але ви не працювали з повстанцями, ви працювали на Лістера. І ти грала в цю інсценовану кару, щоб змусити мене зробити помилку.


"Сильні світлові та тіньові ефекти", - сказала Дейдре. «Дзеркала. Один із людей Лістера колись був фокусником. Зулуську жінку було вбито, щоб у нас було тіло, щоб нагодувати крокодилів. І довкола було багато чоловіків, готових обміняти її на мене під час страти. Це спрацювало, але ти був надто гарний, чи не так, Нік? Те, як ти використовував моє тіло, щоб втекти від крокодилів. Карлос був лютий, але мене це не здивувало. Я була рада, що була «мертва», коли ти втік.


- Це був ти весь цей час, - сказав я. «Зрадника не було зовсім. Все це надійшло від тебе, в АХ: вся португальська інформація. Ви знали, що не було чиновника, який повідомив би про гроші, так що ви повинні були дозволити Лістер зупинити мене. Я вважаю, ви з Лістером хотіли отримати ці гроші. Чому, Дейдро?


«Сила, Нік. І гроші. Все своє життя, моє і Карлоса, ми працювали на добру справу, ризикували своїм життям, але дарма. Якби ми захопили владу тут, у нас була б реальна влада та справжнє багатство, а не лише брудна робота за інших. Весь світ корумповано. Подивіться, що ви щойно зробили. Немає жодної моралі. Все це бруд. Я хотіла мати для себе владу, коли все, що ми могли отримати, це бруд. У мене це майже було. .. '


- Майже, - сказав я. 'Не зовсім.'


- Ні, - сказала вона, дивлячись на мене. — Ти бачив шрам, коли я впустила мантію. Ти бачив це раніше. .. І все-таки ти взяв мене. .. '


— Ти мусила мені другу ніч, — сказав я.


"Ти знав. І все ж ти спав зі мною.


"Мені подобаються жінки".


- Ні, - сказала вона. Вона знайшла штани полковника Лістера і вдягла їх. Потім одну з його сорочок і застебнула її. «Я любила Карлоса, але вбила його. Втекти; він дуже добре мене знав. Ти любиш мене, Ніку. Ти можеш мене вбити?


Я натягнув штани. - "Не кидай мені виклик, Дейдро".


Перш ніж я встиг поворухнутися, тримаючи сорочку в одній руці, вона підбігла до дверей. Я підняв автоматичний пістолет і прицілився. Мої погляди були на її спині. Я прицілився. я.. . .. вона пішла.


Я зупинився.


Зовні пролунав постріл. Постріл. А потім ще один. Я вибіг з хатини.


Там, стояв Хоук у сонячному світлі. У руці він мав пістолет. Дейдра лежала на землі. Португальські солдати увірвалися до села. Хоук глянув на мене.


'Я був тут. Я чув більшу частину цієї розмови, — сказав він своїм рівним гнусовим голосом. — Я не стріляв із пістолета п'ятнадцять років. Але вона не могла вільно розгулювати чи постати перед судом. Їй не дав би цього АХ, йдемо поговоримо, гаразд?


- Я так не думаю, - сказав я.


Хоук відкинув пістолет і обернувся.


Розділ 21


Я попросив Хоука залагодити все це з португальцями, з усіма іншими урядами, а також із заколотниками, якщо він зможе. Ймовірно, він є експертом у цьому, а повстанцям потрібна будь-яка допомога, яку вони можуть отримати, навіть від організації, яка, як вони знають, має зв'язки з іншою стороною. Він відвів мене до літака, який мав віднести мене від Лоренцо Маркеса.


«У Зулуленді зараз тихо, – сказав він. "Як і всюди . Вони досі ловлять найманців Лістера, принаймні вони можуть їх знайти. Работорговці теж у бігах. Нема кому взяти гору, і раби вириваються на волю. Я зроблю звіт ООН про цю работоргівлю, можливо, це покладе їй край».


— Не сподівайся на це, — сказав я. «Немає цього кінця, поки є шейхи, промислові боси та лідери піратів з грошима та вожді у бідних селах, які люблять свою маленьку владу та надто багато дівчат та запальних молодих людей навколо».


- У тебе похмуре уявлення про людство, Нік.


"Ні, тільки до того, що вважається вільним підприємництвом у більшій частині цього світу", - сказав я. «Якщо хтось хоче щось купити, завжди знайдеться той, хто зможе це продати. Один араб одного разу сказав мені це.


«Мертвий араб. Міністр хоче, щоб я привітав вас із усім. Хоча він каже, що суть у тому, що він втратив трьох співробітників ні за що і що вдома розкриється пекло».


— Він подбає про це. Політики та генерали ризикують, коли беруться за роботу. Наступного разу будь більш впевнений у меті.


— Хіба не було б чудово, якби ми не могли цього робити? - сказав Хоук. Він глянув на літаки. - Вона не могла цього винести, Нік. Наша робота.


Це дістало її. Іноді ми маємо такий агент, який починає думати, що все це не має значення, а потім бере все, до чого може дотягнутися. Це ризик, яким ми повинні піти.


— Звісно, — сказав я.


— Вона збожеволіла, Нік. Подумай про це. Почала бачити нашу силу як свою власну, і забула, чому вона має цю силу.


- Звичайно, - знову сказав я.


«На цей раз відпочиньте тиждень».


— Може, два, — сказав я.


Хоук насупився. "Не дозволяй собі ніяких вольностей, N3".


Потім я залишив його. З літака я бачив, як він сідав у чорний лімузин. Розмова на найвищому рівні. Я йому подобався. Зрештою, вбивство це те, що я роблю, мені більше підходить. І все-таки ми обидва вбиваємо по-своєму з тієї ж причини: безпечніший і кращий світ. Я просто мушу продовжувати вірити в це.


Так само, як Індула мала продовжувати вірити, що її справа принесе їй найкращий світ. Коли літак почав кермувати під сяючим мозамбікським сонцем, я задумався, чи не вийти мені на пошуки Індули. Щось трапилося з нами там, на кушетці принца Вахбі. Що-небудь . ..але у неї було своє життя і свій світ. Вона не потребувала мене, і це «щось» вже траплялося зі мною раніше. Насправді я вважаю, що це завжди трапляється зі мною.


Це більше не повториться на таємних зустрічах на якійсь вуличці секретного міста, де не повинно бути двох агентів. Я збирався забути ті моменти у цих прихованих кімнатах. Про


Але дуже сумую за ними.


Поки що . .. Висока, майже важка, рудоволоса жінка йшла проходом літака, коли літак готувався до зльоту. Вона озирнулася на мене. Я посміхнувся. Насправді вона була зовсім не тяжка. Просто велика, велика жінка.


Я поспішив за нею. За мить ми повинні сісти та пристебнути ремені безпеки. Я хотів сісти у правильне крісло. Я нахилився до рудоволосої, напевно обидві руки були зайняті.


- Привіт, - сказав я. «Я також люблю мартіні. Мене звати . .. '


Про книгу:


Африка, що роздирається поколіннями расової ненависті та роками кривавих повстань, є полем битви останнього завдання Ніка Картера: полювання на безликого вбивцю. Кіллмайстер Картер знає, що особистість його жертви – загадка, що жертва – зрадник, але також і безжальний масовий убивця.


Є троє підозрюваних. Наказ Ніка: "Не ризикувати, убити всіх трьох!" Але все не так просто. Він бореться із скрутним становищем, з ненавистю, з поглинаючою дикою природою, з первісним варварством та цивілізованими звірствами у сьогоднішній Африці. Яку роль цьому завдання грає Дейдра?


Нік Картер


Підробний агент


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: Counterfeit Agent


Перша глава.


Зазвичай раптові зміни мене не турбують. Я бачу у цьому ризик професії.


У принципі, я не можу уявити нічого нуднішого, ніж звичайне існування з дев'яти до п'яти, в якому ніколи нічого не змінюється. За свою кар'єру в AX я навчився пристосовуватися до раптових змін, оскільки країни, валюти, мови та люди змінюються протягом години.


Але раптовість сьогоднішньої зміни дещо більша.


Навряд чи я насолоджувався її розкішною присутністю більше тридцяти хвилин. Ми разом випили чудовий коньяк, досліджували один одного під м'яку музику Джона Колтрейна на задньому плані і, коли вісім футів зручного дивана стали занадто тісними, перебралися на велике двоспальне ліжко.


Зрозуміло, що раптовий перехід від цього цивілізованого комфорту до мого нинішнього дискомфорту був занадто раптовим.


Все навколо мене здавалося темним та слизьким. Мій розум відчайдушно боровся за те, щоб залишитись у свідомості, але моє тіло зовсім не допомагало мені. Коли мої повіки були готові відкритися від тремтіння, трохи здорового глузду залишилося, і те, що вони називають збереженням, сказало мені тримати їх закритими, поки я не знатиму, де я, чорт забирай, був - і, що важливіше, хто був зі мною. Одне я точно знав: я все ще був одним з живих.


Перший глибокий вдих, коли я прийшов до тями, пронизав мої легені, наче рідкий вогонь. Я придушив стогін болісного болю, який уже був на півдорозі до мого горла. Мої зуби стукали в тій самій стійкій вібрації, яка передавалася від пальців ніг до очей. Усі мої сенсорні нерви раптово почали функціонувати, і мій мозок був завалений повідомленнями. Один за одним я їх розсортував, намагаючись з'ясувати, де я був.


Перший: я лежу на спині. Це було просто. Друге: я все ще був голий. Цей факт було легше побачити, ніж прийняти, бо я така людина, яка любить сама вирішувати, де і коли з'явитися голою. Третє: моя нагота була частково прикрита ковдрою, яка свербіла, ніби мене кусали гниди. У той момент, коли я дійшов висновку, що мені треба почухати ліву частину пупка, щоб не ризикувати повним божевіллям, я виявив четверте: я був туго зв'язаний по руках та ногах. Іноді одне фізичне нездужання може змусити вас забути чи зменшити інше. М'язи внизу спини раптово звело від болю, і я зовсім забув про чухання.


Я придушив бажання поворухнутися. Біль залишився, потім перейшов в оніміння. Я зосередився на області навколо куприка і зрозумів, що вібрація, яку я відчував раніше, була там. Я обережно відсунув зад і намацав циліндричний шматок металу під товстим килимом. Мабуть, це був кардан автомобіля. Я притулився плечима до килима, щоб дослідити його далі. Це було розкішно та дорого. Я виставив пальці ніг, поки не торкнувся чогось, що мало б ударитися об дно задніх дверей. Гладка прохолода поверхні вказувала на шкіру чи вініл.


Потім я ввімкнув свій ніс у роботу. Повільно я зробив повний ковток навколишнього повітря. Запах шкіри змішався із запахом вихлопних газів та сигарного диму, і це нарешті дало мені повну картину. Я лежав на спині на підлозі модного автомобіля (ймовірно, іномарки), пов'язаний по руках і ногах... Машина їхала зі швидкістю близько шістдесяти миль на годину шосе; була ніч, і я був безпорадний і ще голий.


Приступ кашлю вирвався з мене і розірвав тишу, як бомба. То був той проклятий сигарний дим. Компанію мені на підлозі склала пара важких черевиків. Один врізався мені в стегно, інший тицьнув мене в ребра. Я тримав очі закритими, але відчув, як хтось дивиться на мене зверху вниз з дивана наді мною. Я чув, як рухалися пружини, коли рухався вантаж, я відчував важке дихання поруч із моїм обличчям, а потім мене оточував сигарний дим. Це було б його виправданням, якби я кашлянув цьому виродку прямо йому в обличчя. Але я не знав, хто мій охоронець.


'Я думаю, що він прийшов до тями.


Голос з акцентом кокні виходив від хлопця наді мною, власника цієї смердючої сигари та важких черевиків.


«Приготуй касету, коли настане час, і змуси його замовкнути».


'Добре.' Я знову почув пружини, коли кокні відкинувся на їхній оббивці. Однак його відпочинок був недовгим.


- Закрий скло, Чарлі. Мене нудить від твоєї проклятої сигари.


Я почув, як скло стало на місце, знову залишивши мене наодинці з Чарлі.


Машина сповільнила хід, і коли водій натиснув на гальмо, я перекотився на бік переднього сидіння. Я трохи розплющив очі і побачив, що зверху багато світла. Машина майже зупинилася, і Чарлі простягнув руку і натягнув мені ковдру на голову. На щастя, я вперше повністю розплющив очі. Я не бачив його, але чув двигун іншої машини за нами. Десь пролунав сигнал. Ми стояли в пробці, можливо, на мосту або в стягуванні плати. Я уважно слухав. Якби я хотів ризикнути втекти, це могла б бути моя перша та остання можливість. Я спробував мотузки на зап'ястях. .. там було майстерно пов'язане. Потім я перевірив мотузки на кісточках, теж щільно, але трохи вільніше. У мене було кілька дорогоцінних дюймів свободи, які дозволяли мені піднятися до вікна, щоб покликати на допомогу. Чарлі, мабуть, прочитав мої думки, бо поки я думав про це, ковдра сповзла з мого обличчя. Я знову заплющив очі і почав чекати наступного руху кокні. Мені не довелося довго чекати, як Чарлі однією м'ясистою рукою відірвав мою голову від підлоги, а іншою затиснув мені рот великим шматком лейкопластиру, позбавивши можливості покликати на допомогу. Потім знову натягнув ковдру на мою голову. Я почув, як перегородка знову відчинилася, і хрипкий голос водія дав ще одну команду.


— Ми будемо біля пункту стягнення плати за кілька секунд. Переконайтеся, що він нічого не намагається вдіяти.


— Він усе ще пов'язаний, як ягня, — відповів Чарлі.


— Добре, продовжуй так само. Я мушу спитати дорогу. Потім скляна перегородка знову зачинилася. Я відчував, як ми повільно рухаємося вперед. Крізь ковдру я побачив машину, раптово залиту світлом. Ми, мабуть, зараз біля пункту стягування плати, подумав я, знову приміряючи наручники на кісточках і уважно прислухаючись.


— Вибачте, сер, — це був голос водія, який вимовляв кожен склад, — який поворот мені взяти для Херндона?


«Третій поворот наліво. Близько тридцяти хвилин їзди. Він чітко позначений, не промахнетесь.


Це було зараз чи ніколи. Я вигнув спину, швидко підтягнув під себе зв'язані кісточки, напружуючи кожний м'яз, що ниє, щоб відштовхнутися від підлоги.


Я був на півдорозі до вікна, коли черевики Чарлі вдарили прямо мені в живіт. Він змусив мене повернутись на підлогу і вибив з мене все подих. Здається, я закричав, але я більше не був у цьому впевнений, тому що яскраві кольори промайнули у моїй свідомості, перш ніж я знову знепритомнів.


Розділ 2


Я був у центрі дикого калейдоскопа. Це була химерна суміш реальності та фантазії, придумана Фелліні. Нагота Лорни Террі дивилася на мене з величезного ліжка принаймні розміром із міський квартал. Я хотів бігти до неї, але біг у повільній зйомці, і навколо мене був зелений серпанок. Коли я майже дотягнувся до її простягнутих рук, то хтось стрибнув на ліжко переді мною. Я повернув голову і був здивований, побачивши, що небажаним гостем був сенатор Роббі Хенсон, який широко посміхнувся мені, підморгнув мені по-хлоп'ячому і знову звернув увагу на Лорну Террі, яка, здавалося, була не проти. .


Я чув її щось, що співає. Але як їй це вдалося, коли сенатор закрив їй рота своїми руками, я не пам'ятаю. Я повільно простяг руку, схопив його за плече і знову розгорнув. Коли я побачив його обличчя, я помітив, що це вже не Роббі Хенсон, а Джерард Шиллінгер, високоповажний держсекретар Сполучених Штатів. Він підняв голову, і хоча я нічого не чув, я знав, що він кричить про допомогу. Коли я випустив його, він раптово вибухнув на мільйон маленьких шматочків і розчинився у зеленому тумані.


Я сам трохи позеленів того дня в офісі Хоука. Я прослухав його телефонну розмову з єдиним чоловіком, якого він називає "сер".


"Так сер ". Хоук енергійно кивнув у трубку. «Частина корпусу була знайдена за 150 миль від узбережжя Ірландії. Ні, сер. Він був знищений. Жодного сліду. Він зробив паузу і відповів мені на мить, перш ніж сказати у слухавку: «Так. ..крім зміни персоналу АХ, план той самий. Так сер . Спасибі.'


Він повісив слухавку. Коли червоне світло згасло, я почув, як клацнули електронні замки на трьох дверях офісу Хоука.


Старий не втратив жодної хвилини. "Нік, що ви читали про постійний план миру в усьому світі міністра Шиллінгера?"


«Досить думати, що це перша пропозиція про міцний світ, яка може мати шанс на успіх».


Хоук підвівся зі свого місця і повільно підійшов до мене. Щоразу, коли я бачу його, мені доводиться нагадувати собі, що йому за шістдесят; його тіло все ще має легкість рухів і координацію, як у людини вдвічі молодша за нього.


Я думав про його запитання. Вічний світ у всьому світі... Ці три листи майже не з'являлися в газетах останні півроку. Цей план був дітищем нещодавно призначеного державного секретаря Джерарда Шиллінгера. Цей план також спричинив нещодавнє переобрання президента .


Ідея PWV (світу у всьому світі) захопила уяву людей у всьому світі. Паради, акції, гроші з'явилися, щоб надати їй підтримку від Вашингтона до Ріо.


Шиллінгер був переконаний, що єдиний шлях до миру - це взяти інструменти війни з рук урядів і передати їх тим, хто обирає ці уряди і служить їм. Через тиждень у Парижі мав відбутися перший міжнародний симпозіум із практичного застосування PWV.


Хоук обернувся і натиснув мідну кнопку збоку від столу. Велика картина перед нами зісковзнула і поступилася місцем освітленій карті світу. Спалахували і гасли різнокольорові вогники - вони представляли місцезнаходження кожного агента AX; більш тьмяні білі вогні вказували на місцезнаходження співробітників ЦРУ.


Червоний гурток біля берегів Ірландії вказував на проблемну точку, де зараз працювала група агентів AX. Однакові червоні кола світилися у Москві, Парижі, Бонні, переважають у всіх столицях світу. Це були міста, в яких відбуватимуться акції PWV та майбутні конференції. На карті всі вони виглядали як розпечене вугілля, яке ось-ось спалахне.


— Щось трапилося з Шиллінгеном у Лондоні? Я все ще дивився на карту.


— Ні, це сталося тут. Хоук вказав пальцем на коло біля берегів Ірландії. "Його літак розбився - розлетівся на тисячу осколків".


Моя кров раптово згорнулася. Шиллінгер мертвий, і мільярди людей по всьому світу шукають його, тоді як він був серцем PWV - думка про нього сковувала мене. У той час як кадри новин минулої ночі показали, що він прибув до Лондона.


Коли я побачив натяк на знайомий блиск в очах Хоука, я зрозумів, що десь якимось чином Джерард Шиллінгер все ще живий і що АХ перехитрив того, хто підірвав літак. - Ти пам'ятаєш вчорашні новини? - спитав Хоук. Коли він натиснув ще одну кнопку, яка пожвавила екран телевізора в іншому кутку офісу, я зрозумів, що він має намір дозволити мені розібратися в усьому самому. «От відеокасета, яка вийшла в ефір».


На екрані спалахнуло зображення, те саме, що я бачив минулої ночі. Сотні, а то й тисячі людей вишикувалися біля парканів величезного аеропорту. Вони кричали та махали. Потім голос коментатора: «Крупний натовп встав, коли літак Джерарда Шиллінгера приземлився в лондонському аеропорту Хітроу» . Камери перейшли на Шиллінгера, який сміявся і махав руками на задньому плані, відчиняючи двері свого реактивного літака. Він говорив упевнено, у захваті від майбутніх заходів PWV.


Хоук натиснув кнопку, і екран згас.


«Це зображення, які транслювалися у всьому світі, окрім Англії. Там вони побачили це. Він натиснув кнопку, і екран повернувся до життя з точною копією події, яку я щойно бачив. Але слова коментатора були іншими.


Буйний натовп зібрався рано, коли літак Джерарда Шиллінгера приземлився в аеропорту Дубліна. Хоча про його прибуття до Ірландії не було оголошено, на ньому були присутні не менше тисячі осіб. .. ' Екран погас.


"Добре, - сказав я, - його літак приземлився не в Лондоні чи Ірландії - фальшиві образи потрібні тільки для того, щоб переконати світ у тому, що він це зробив". У мене була частина історії, але не вся. Чи означає це, що ці фальшиві образи означають, що Шиллінгер таки мертвий? «Отже, його літак насправді розбився неподалік Ірландії, і він справді…»


Але по усмішці Хоука я зрозумів, що це не так.


«Кадри кінохроніки справді фальшиві. Виріб Об'єднаної Прес-служби та телеграфної служби. Я посміхнувся. Об'єднана Преса була прикриттям під яким працював AX.


"Але якщо ми обдурили вас, - продовжував Хоук, - сподіватимемося, що зможемо обдурити ворогів Шиллінгера, ким би вони не були".


Я вивчав риси обличчя людини, яка посміхалася мені з екрана, який знову увімкнув Хоук. То справді був Джерард Шиллингер. І все ж Хоук ясно дав мені зрозуміти, що то був не він. Рідке волосся, карі очі були такими ж, як на фотографіях чоловіка, які я зробив.


Гострий ніс і пухкі губи - те саме обличчя, що з'явилося на обкладинці Time всього три тижні тому.


«Якщо це двійник, — сказав я, наполовину запитуючи, бо все ще не міг у це повірити, — то це близнюки, яких я ніколи раніше не бачив». Зміна виразу обличчя Хоука означала, що я потрапив у ціль, тому я продовжив неквапливіше: — Де ти це знайшов?


«Канзас-Сіті, вірите чи ні». Сказавши це, Хоук обернувся і разом зі мною почав вивчати обличчя на екрані. «Ми ввели до комп'ютера кожну деталь про Шиллінгера: вік, зріст, вагу, колір очей, навіть рецепт на його контактні лінзи. ... і через двадцять хвилин машина видала ім'я торговця залізними виробами з Канзас-Сіті Девіда Дж. Коена».


— Колишнього торговця залізними виробами, — промимрив я, знаючи, що те, що залишилося від містера Коена, тепер плаває в Атлантиці.


Хоук натиснув кнопку, і усміхнене обличчя Девіда Дж. Коена зникло востаннє. «Ми повідомили Коену про небезпеку, навіть трохи перебільшивши. Але він сказав, що зробить для PWV все, що завгодно, навіть допливе до Англії. .. '


Коли Хоук зрозумів іронію своїх слів, його голос завмер.


Тепер я ясно це бачив і випередив події. «Так що наш С7 доставить справжнього Шиллінгера до Лондона».


Хоук кивнув, потім обійшов стіл і відчинив верхню шухляду. Він вийняв шматок срібла, схожий на половинку вибитої комп'ютерної карти, відніс його до офісних шаф в іншому кутку і встромив у нього шматок металу. Фасади чорних шаф зісковзнули, оточивши круглий настінний сейф Хоука.


Я глянув на лінзу, що висіла в стіні над сейфом, і відчув, як м'язи мимоволі напружилися. Я був свідком цього раніше, і щоразу мені спадало на думку одне й те саме слово - забирайся! Тому що, крім надсекретних документів AX, у сейфі було достатньо вибухівки, щоби підірвати його і всіх в офісі.


Хоук торкнувся важеля збоку від сейфа, і раптове світло на мить засліпило мене. Поки все йшло добре, об'єктив сфотографував Хоука, який стоїть перед сейфом. Тепер він зафіксував своє зображення і переніс його в банк пам'яті комп'ютера, на якому зберігалася його фотографія, і цей комп'ютер був безпосередньо підключений до детонатора всередині. Якщо в момент увімкнення світла перед об'єктивом перебував хтось ще, комп'ютер передав би своє смертоносне повідомлення на запалення сейфа – і бац!


Хоук якось сказав мені, що кожні кілька тижнів йому доводилося перепрограмувати комп'ютер, додаючи до нього свою недавню фотографію, бо механізм ідентифікації був дуже тонко налаштований. «Навіть нове сиве волосся може містити негативну ідентифікацію — і не дай Боже мені відкрити цю штуку, якщо я забув поголитися».


Очевидно, комп'ютер прийняв його обличчя, коли двері сейфа відчинилися. Хоук витяг конверт, подивився в об'єктив і торкнувся важеля.


Спалахнуло світло, і двері зачинилися. Хоук повернувся до свого столу, фасади шаф стали на місце.


Я хотів сказати йому, що краще б він провів цей ритуал, коли мене не буде в офісі, але промовчав. Він уже описував мені моє прикриття.


«Ви — Нед Кроуфорд, президент Всесвітньої агенції талантів, який має офіси у всіх великих містах. .. ' Як і багато псевдоніми AX, Кроуфорд багато років існував на папері, чекаючи завдання AX, щоб перетворити його на реальність.


Хоук щойно перестав пояснювати мою нову особистість і вручив мені конверт із кредитними картками та іншими особистими документами, коли пролунав пронизливий свист. Не кажучи ні слова, він повернувся в кріслі і глянув на карту з вогнями, що світилися. Помаранчеве світло на маленькому острові в Карибському морі горіло яскравіше за інших. Я знав, що це означає агент AX у біді.


"Добре, Нік, - сказав він швидко, - інформація про деталі вашого завдання тут, - він дав мені папку, - і у вас є дані про вашу особистість". Він не дивився на мене, коли говорив; він набивав свій портфель паперами та 9-міліметровим «люгером», майже таким самим, як і моя власна «Вільгельміна», акуратно захована в кобурі під моїм блейзером. — Я зв'яжуся з вами, коли ви заселитеся до свого готелю. Вивчіть цей мотлох і чекайте від мене звісток.


За десять секунд він уже був на шляху до дверей. Я пильно стежив за ним.


В офісі Amalgated Ми розлучилися з Press and Wire Services. Потім я нічого не чув зі штаб-квартири АХ до тієї ночі, коли я мав зустрітися з прекрасною Лорною Террі.


Я якраз виходив із душу у своєму розкішному готельному номері у Вашингтоні, коли задзвонив телефон.


Знайомий голос на іншому кінці сказав: Нед? Це Джозеф. тиж. .. три літери. Джозефа. ... шість. Разом дев'ять. Відніміть з нього три (за моєю класифікацією N3), результат: шість.


«Добре, Джо. Скажи своє повідомлення, — відповів я, старанно записуючи всі почуті слова до блокноту перед собою.


Це було довге заплутане повідомлення про нового клієнта World Wide Talent, котрого я зустрів на Сході. Він закінчився якимись дивними фактами та цифрами, пов'язаними із сумами, сплаченими ним за рекламу замороженого апельсинового соку. Потім я почув голос Хоука: «До побачення, Нед».


«Добре, Джозефе. Я перевірю. Дякую за дзвінок.' Я швидко повісив слухавку і почав обводити кожне слово слово. Коли я закінчив, я прочитав: Друга атака зірвана... мета ще жива... У апельсина світло згасло назавжди. Перед моїм поглядом я побачив карту з одним кольоровим вогником менше. Бідолашний агент АХ, подумав я. Хоч би хто ти був.


Розділ 3


Дія була закінчена. Це був величезний успіх: PWV отримала багатомільйонні прибутки і сотні нових добровольців підтримали план Шиллінгера.


За весь цей час я не помітив жодного підозрілого руху, нічого, що можна було б хоч трохи розцінити як приховане чи підозріле. Всі обличчя були суцільно посмішки, всі їхні вирази сповнені братньої любові. Хоук мав рацію. Вони були такими після виступу Шиллінгера. Будь-яка дія чи подальша спрямованість сюжету відбувалися б так, де він був.


І ось він уже у Лондоні. Зустріч у «Палладіумі» щойно закінчилася. А під час зустрічі у Вашингтоні ми побачили кадри короткого, але ефектного виступу Шіллінгера. Я дивився фільм дуже уважно. Колись мене обдурили помилковими уявленнями про його приїзд, і я був готовий не довіряти всьому, але підробити їх було неможливо. Я бачив, як він вийшов на сцену Palladium, щоб зустріти оплески стоячи, вибачитись перед публікою за коротку появу через застуду, сказати кілька зворушливих слів про PWV, а потім під овації знову зник. На цей раз у ньому не було нічого фальшивого, навіть холоду. Я міг чути хрипоту в його шовковистому голосі.


Отже, АХ і Хоук добре впоралися зі своїм завданням. Нарешті, Шиллінгер був у безпеці в Лондоні, і робота полягала в тому, щоб зберегти його в цьому стані.


Зараз у мене була набагато приємніша робота. Я повинен був заманити Лорну Террі до своєї кімнати для дружнього відпочинку. Просто щоб переконати світ, що я насправді був Недом Кроуфордом, всеамериканцем – свінгером та чарівником шоу-бізнесу.


Я чекав звичайної битви між чоловіком та жінкою, коли я наполягав на запереченнях. Я очікував, що це займе більше часу, тому що моєю метою була милашка, що співає Америки - або милашка, що коливається... Я не знав про останній опис Variety . У будь-якому випадку вона звикла отримувати досить багато сексуальних пропозицій і, ймовірно, отримала більше, ніж хотіла. Не пошкодило, що вона була страшенно гарячою штучкою.


Я підійшов до неї, як і очікувалося від хорошого секретного агента, який намагався щосили заради Бога, країни і всього людства, і про диво, вона сказала «так» менш ніж через десять хвилин. Навіть для мене це був рекорд.


Вона відмовилася від моєї кімнати, але запропонувала свій будинок, який виявився будинком у Джорджтауні, який друг позичив їй, коли вона була у Вашингтоні. Може, я знав його, сенатора Роббі Хенсона? Не знаю, чому мене здивувало, що вона знала молодого сенатора. Він мав репутацію нареченого і відповідну зовнішність . Тому, коли він підходив до Лорни, вона приєднувалася до довгої низки жінок, яких він заманив у свою постіль. Він також був одним із провідних діячів PWV і це могло пояснити інтерес Лорни до руху та її присутність на цій зустрічі.


Ми балакали про дурниці в таксі до будинку Хенсона, але, опинившись усередині, Лорна змінила наш настрій. Вона приглушила світло, увімкнула програвач і відразу повернулася до мене. Вона роздяглася, коли я пішов за нею до спальні.


Вона подивилася на мене з посмішкою, її руде волосся майоріло віялом по подушці. Я накрив її трохи прочинені губи своїми. Її тіло пригорнулося до мене. Мій рот ковзнув до атласної шкіри її шиї, і я відчув, як її кров б'ється об мої губи, доки я цілував її. Величезний матрац став усім нашим всесвітом, коли два наші тіла злилися воєдино. — Нед…о, Нед. .. ' Все, що я міг чути, це тиха хрипотця її голосу. Я більше не знав, де кінчається її шкіра і починається моя. Більше я нічого не знав, і мені було байдуже.


Я бачив, як кров хлюпала по її шиї, коли вона притулилася до подушки. Без будь-якого втручання з мого боку мої м'язи напружилися, щоб зберегти якнайменшу відстань між нами. Наші тіла знову злилися воєдино, вся наша свідомість поринула у захват, теплі тіла ковзали по простирадлах, тепер два в одному, доводячи до межі єдиний стогін полегшення та задоволення.


Коли я вже збирався заснути, я відчув укол жалості до офіцера Кл. Там він біг крізь лондонський туман; ось я лежу в безпеці у Вашингтоні, поряд з ідеальним тілом ідеальної Лорни Террі. †


Цієї миті напівсну я відчув чотири грубі руки на своїй шиї і плечах. Руки були не просто грубі, вони були сильними. Вони ривком поставили мене на ноги, і коли я повернувся, частково завдяки своїм власним зусиллям, частково їхнім зусиллям, неприємний удар по голові збив мене з ніг. Я почув крик Лорни, її гарячу благання: «Ні! Ні! Не треба, будь ласка.


Мій інстинкт наказував мені захищати її. Я повернувся обличчям до нападників, але ще один удар змусив мене впасти з ліжка на килим. Моя голова вдарилася об старовинну тумбочку, а шафа, лампа і велика кришталева попільничка приєдналися до мене на підлозі за кілька хвилин. Я повернувся і схопив попільничку. Це не було гарним захистом від цих двох горил, але я не мав особливого вибору.


Я стояв рачки, коли вони знову опинилися на мені. На цей раз я їх побачив. Разом вони легко дотягнули б до чотирьохсот тридцяти фунтів на терезах.


Вони накинулися на мене з обох боків, і коли я підтягнувся, я використав попільничку на повну котушку. Я описав їм широку дугу, торкнувшись одного чола і порізавши інший від ока до вуха. Це утримувало їх тільки на секунду, але на мить я використав це, щоб пірнути через ліжко. Лорна все ще кричала, і їй вдалося натягнути простирадла, частково прикриваючи її наготу. Не перевіряючи, де наші непрохані гості, я потяглася за купою одягу, залишеного на стільці.


У моїй правій кишені був П'єр, мій найближчий друг. П'єр — це маленька газова бомба, яка чудово придумана АХ, для таких екстрених випадків. Коли я роздягся трохи раніше, я обережно звільнив його від стегна, думаючи, що його присутність буде важко пояснити Лорне.


Я недооцінив швидкість і витривалість цих двох нападників. Перш ніж моя рука знайшла сумку, не кажучи вже про П'єра, я відчув їхню велику присутність навколо себе. Один схопив мене за плечі і розгорнув, а інший завдав мені нищівного удару по обличчю, від якого я впав на ліжко, мало не на коліна Лорне.


Коли я повернувся, щоб подивитися на неї, шльопанець по шиї завершив справу. Світ перетворився з сірого на чорний, і я пам'ятаю, як побачив вираз жаху в її зелених очах і мою кров, що бризнула на її прекрасну білу шкіру.


Розділ 4


Лорна продовжувала кричати, пронизливий, потворний звук резонував у моїй голові. Я струсив її, щоб звільнити вуха від болючого звуку, і відкрив рота, щоб змусити її замовкнути.


Я відчув, як мої губи стиснулися від пластиру, і з усвідомленням повернулася реальність. У машині було темно. Здавалося, ми рухаємося з пристойною швидкістю, і Чарлі ще раз поставив одне зі своїх питань.


'Ви впевнені, що Херндон сказав?


— Звичайно, я певен, — відрізав Франц. — Він сказав, що це хороша пустка та ідеальне місце для… нещасного випадку.


Чарлі загарчав, і з його гарчання було ясно, що він не зовсім впевнений, чи правий німець. Я знав, що Херндон знаходиться у Вірджинії, приблизно за годину їзди від Вашингтона, і ми, ймовірно, на Белт-Паркуей, прямуємо на південь. Я хотів би знати, хто, чорт забирай, запропонував ці два пагорби Вірджинії як ідеальне місце для мого «нещасного випадку». Якби я знав, хто найняв цю пару, то міг би зрозуміти причини цього.


Саме тоді Чарлі вирішив використовувати мої груди як підставку для ніг, і вага його черевиків сорок п'ятого розміру не покращила моє незручне становище. Я прожував кілька вишуканих прокльонів на лейкопластирі. Коли я відчув, що машина сповільнюється і повертає ліворуч, я зрозумів, що ми досягли повороту на Херндон.


Мине зовсім небагато часу, перш ніж я отримаю відповіді. Я міг тільки сподіватися, що коли я їх отримаю, не буде надто пізно їх використовувати.


Знову ковдра була зірвана, і я заплющив очі, прикидаючись, що ще не прийшов до тями. Гладка поверхня шосе зникла, і рухом піді мною я здогадався, що ми рухаємося по дорозі, яка гостро потребувала ремонту. Я почув тріск целофану і, на свій жах, зрозумів, що Чарлі збирається запалити одну зі своїх сигар. Почувши клацання запальнички, я розплющив очі, щоб подивитися, чи зможу я роздивитися що-небудь у світлі його Zippo.


Це було ідеально розраховано.


Два масивні чоботи Чарлі, як і раніше, міцно стояли у мене на грудях, а штанини його штанів були трохи підняті, так що я міг бачити край його шкарпеток і молочно-білий колір його міцних ніг. У жовтому світлі його запальнички над правим шкарпеткою блиснуло щось металеве. Це було гарне срібло ручки стилету, найпрекрасніше видовище, яке я бачив за довгий час. Я заплющив очі і посміхнувся. Я подумав про Хьюго, свій власний стилет, і пошкодував, що він не прив'язаний до мого передпліччя. Але за нинішнього стану справ Чарлі вистачило б його.


Тремтіння в моїй спині посилилося, і я підозрював, що ми зараз на ґрунтовій дорозі. Я міг відчувати кожну дірку і кожну нерівність, поки ми йшли вперед.


— Чорт, повільніше, — гаркнув Чарлі.


"Ти хочеш вести машину?" — відповів Франц, чхаючи.


У цей момент мене на мить здолала дурна надія, що Чарлі згадає Гітлера і вчепиться в горло іншій людині. Але він мене розчарував.


"Тримай свої коментарі при собі", - сказав він, глибоко затягнувшись сигарою.


Машина зробила раптовий поворот, і дорога стала ще більш вибоїстою, ніж та, яку ми щойно покинули. Чарлі знову нахилився вперед.


'Вітаю! Пам'ятайте, нам також доведеться повернутися, як тільки ми позбудемося його. Марно їздити кілька годин, якщо ми не зможемо знайти дорогу назад. Ми також можемо спізнитися на літак.


Франц проігнорував останню скаргу Чарлі і продовжував їхати, не зменшуючи швидкості.


— А якщо ми запізнимося на цей літак і не встигнемо до великого вибуху, ваш друг, містере Гюнтер, може дуже розсердитися.


"Заткнися, ідіот", - закричав Франц, різко зупиняючи лімузин. Я чув, як каміння вискакувало з-під задніх коліс. Потім запалення було вимкнено, і двигун зупинився. Вхідні двері відчинилися і знову зачинилися. Через кілька секунд я почув звук задніх дверей, що відкриваються, і теплий вітер Вірджинії, пестити мої босі ноги. З цього боку долинув лютий голос Франца.


- Ти тупий англійський ідіот! Я мусив би залишити тебе мертвим тут. Ви знаєте, що нам наказано ніколи не вимовляти його імені, навіть один одному.


'Не приймайте близько до серця.' За ниючим звуком голосу Чарлі я зрозумів, що він боїться свого напарника і що цей містер Гюнтер, хоч би ким він був, був натхненником усього, що сталося сьогодні ввечері.


"Чому ти так збуджений," продовжував Чарлі.


- Цей, - і він ще більше штовхнув мене п'ятами в груди, - вже наполовину мертвий. Він нікому нічого не скаже.


- Заткнися, - перебив Франц. — Я розв'язую йому кісточки. Візьми його зап'ястя. Давай, Чарлі, швидше, подумав я. Якщо план, який я вигадав, спрацює, Чарлі повинен буде звільнити мої зап'ястя раніше, ніж німець звільнить мої кісточки. Я відчув, як незграбні пальці Франца смикають мотузки навколо моїх кісточок ще до того, як Чарлі наблизився до моїх зап'ястей. Я подумки повторював задушевні слова Франца: «Поспішай, англійський ідіот». Мабуть, він прочитав мої думки, бо підняв мої зап'ястя і почав гарячково натискати на вузли. Я відчув, як мотузка ослабла, і зрозумів, що одне зап'ястя вільне. І одне було всім, що мені було потрібне.


Я вирвав ноги з хватки Франца і швидко підтяг їх до грудей. Потім з усією силою, на яку я був здатний, я дозволив їм знову вистрілити у відповідь. Вони потрапили у величезний живіт Франца, перш ніж він зрозумів, що відбувається. Стогін пораненого німця і стукіт його колін об каміння путівця сказали мені, що мій план вже наполовину виконаний. Я звернув увагу на Чарлі. Він міцно стиснув мої зап'ястя і спробував контролювати ситуацію, поки його мозок не опинився на одному рівні з м'язами, але на той час було вже надто пізно. Мені вдалося вивільнити одну руку і наосліп потягтися до місця над його правим носком. Мої пальці відчули холодну сталь, і я висмикнув ніж з піхов, зрізавши тіло з його малогомілкової кістки.


Чарлі відпустив моє зап'ястя і обома руками схопив свою кровоточиву ногу. Менш ніж через частку секунди я наосліп встромив ніж йому в живіт. Я відчув опір, коли ніж встромився в його тіло. Його крик долинув до мене якраз у той момент, коли з його живота ринув гейзер крові.


Я підвівся з підлоги машини. Франц тільки-но встав з колін, все ще задихаючись. Крики Чарлі луною розносилися навколо мене, і, знаючи, що поранена тварина найнебезпечніше, я вискочив у відчинені двері, направивши стилет на Франца.


Німець був і швидше, і розумніший за свого напарника. Він побачив, що я йду, і щосили розчинив двері. Тяжкі двері врізалися мені в праву руку, і в цей момент болю я відчув, як ніж Чарлі вислизнув з моєї руки. Я вдарив лівою ногою по дверях, сподіваючись, що її вага змусить німця знову впасти, перш ніж він устане і побіжить.


Стогін, що долинув до мене зовні, сказав мені, що мій розрахунок був вірним. Не встиг я пройти і половини відчинених дверей, як руки Чарлі, слизькі від крові, схопили мене за плечі. Я уникнув його хватки і ще раз повністю відчинив двері, перш ніж вислизнути з машини в темряву.


На мить здалося, що місяць на моїй стороні у цій смертельній грі. Лимонно-жовте свічення просто зникло за тонкою пітьмою кількох чорнильних хмар. Шукати стилет на підлозі не було. Як би мені не потрібна була зброя, час був важливіший, час, щоб піти дуже далеко. Я знав, що Франц все ще десь за цими задніми дверима, так що мій курс був в іншому напрямку.


Я пробіг повз передні двері машини, зриваючи пов'язку з рота, намагаючись не звертати уваги на біль від каміння, що проникає в мої босі ноги. Поки я біг, всі мої м'язи, здавалося, кричали від радості, звільнившись від сорому минулої години. І теплий вітер Вірджинії ніжно масажував мою шкіру.


Коли мої очі звикли до темряви, я відчайдушно озирнувся з боку на бік, намагаючись знайти якийсь шлях до відступу. Зліва земля різко обривалася до струмка, дзюрчання якого я чув на лузі піді мною. Праворуч тяглася земля, наскільки я міг бачити, без можливого захисту дерева чи шматка скелі. Я продовжував тікати прямо. Я знав, що маю звернути з дороги і знайти якусь місцевість, яка могла б дати мені якесь укриття. Але відкритий горбистий ландшафт Вірджинії не задовольняв мої потреби.


Приблизно за сотню ярдів дорога лежала в глибоких тінях. Я побачив смугу дерев, що виділяється на тлі неба. Раптом дорога навколо мене яскраво освітлилася. Фари автомобіля. Машина з'їсть відстань між нами задовго до того, як я дістануся до дерев. Не озираючись, я одразу ж повернув з дороги і побіг чистим полем праворуч від себе. Я почув запуск двигуна і тертя гуми об гравій, коли вогні наблизилися.


Дерева були приблизно в тридцяти ярдах переді мною, але за звуком двигуна та яскравим світлом фар я зрозумів, що машина знаходиться на одному рівні зі мною. Потім фари хитнулися в мій бік, і я почув стогін шасі та амортизаторів, коли машина з'їхала з дороги. Він рвонув через канаву і вийшов у поле.


Світло навколо мене стало яскравішим, а звук двигуна і скрип пружин підказав мені, що машина надто близько, щоб почуватися комфортно. Я почав бігати туди-сюди. Я знав, що це лише тимчасове відволікання, яке аж ніяк не наблизить мене до дерев найближчим часом, але я не мав іншого способу обігнати машину. У мене також було досить точне відчуття, що Чарлі і Франц, хоч як би я їх випередив, мали намір не тільки наздогнати мене, але й упакувати і поховати, враховуючи швидкість, з якою вони рухалися по пересіченій місцевості в полі.


Коли я метався з боку в бік і назад, я почув скрип коліс мокрою травою. На кілька щасливих секунд я був осторонь світла фар. Але вони знову були на мені. Гальма завищали, і машина зупинилася. Двері зачинилися, і я зрозумів, що один з них вийшов з машини і тепер іде за мною пішки. Я швидко повернувся і в світлі фар побачив, що за мною йде Франц. Той момент, коли я озирнувся назад, був моєю великою помилкою. Моя ліва нога застрягла в ямі, і я врізався головою в росяну траву.


Перш ніж я зміг знову підвестися, Франц уже був на мені. Я лежу на спині, а він усією вагою лежить прямо на мені. Мої руки все ще були вільні, і шукали камінь чи жменю гравію. Удар у праву частину щелепи змусив мою голову повернутись убік. Відразу після цього я отримав удар уліво, і зірки, які я бачив, не мали нічого спільного з нічним небом над нами. Його дві грубі руки схопили мене по обидва боки від голови. Використовуючи обидва мої вуха як ручки, він почав бити мене головою об землю в шаленому ритмі.


Так як мої руки були ще вільні, я стиснув їх у кулаки і повів ними до найінтимніших місць Франца. Якби в ньому було якесь почуття, то я міг би знайти його там. І я мав рацію. Навіть у темряві я бачив, як білки його очей розширилися від болю та здивування.


Його руки відпустили мої вуха, але перш ніж він встиг захистити себе, я дозволив йому відчути ще один поштовх у ту саму область. Біль від другого удару змусив його повністю зігнутися навпіл. Я вибрався з-під нього, стежачи за тим, щоб моє коліно чітко торкнулося його щелепи. Його тіло знову розвернулося, і його руки метнулися від паху до підборіддя, не знаючи, яка частина його тіла потребувала найбільшого захисту.


Дозволивши йому вирішити свою проблему, я обернувся і вперся руками в мокру траву, щоб поставити себе на коліна. У той же час підошва масивного черевика вдарила мене під підборіддя, через що я знову звалився на землю.


Я підняв голову і побачив, що Чарлі невпевнено йде до мене. Його нейлонова вітровка роздувалася навколо його величезного тіла, і я міг бачити проступаючі темні вологі плями крові. Його очі були очима безумця, і він знову підняв ногу ще одного удару. Якби він ударив мене, то зробив би мене калікою. Я швидко відкотився вбік, і носок його черевика зачепив мій хребет. Я повернувся, схопив його за кісточку і зумів вивести його з рівноваги. З диким криком він впав уперед, і я відчув, як затремтіла земля, коли він ударився об неї.


Десь з темряви позаду мене з'явилися дві величезні руки, що зімкнулися навколо мого горла. Я недооцінив стійкість Франца. Обома руками з величезною силою повалили мене на коліна і утримували там для безжального удару по дупі, який мало не розірвав мене надвоє.


— Вбий його, Франце! Вбий цього брудного виродка, — крикнув Чарлі.


— Ні, я не вб'ю його так. Я зроблю це як велено, — процідив Франц крізь стиснуті зуби. "Принеси пляшку з машини".


Крізь туман, що затуляв мені зір, я побачив Чарлі, який спокійно йшов до нас. Однією рукою він тримав свій живіт, іншою — рудувато-коричневу пляшку.


«Я стікаю кров'ю, Франце, — волав він. "Мені потрібно терміново звернутися до лікаря, або я здохну." Його голос тремтів від страху.


"Боссу не сподобається, якщо ти помреш, Чарлі", - це були єдині слова втіхи, які вдалося вимовити Францу, перш ніж схопити пляшку. - Ти ще не закінчив свою роботу. Німець був за мною. Він грубо відірвав мою голову від землі і міцно стис мої руки за спиною однією рукою. Я намагався чинити опір тими небагатьма силами, що в мене залишалися.


- Візьми його ноги, - сказав Франц.


Я відчув, як мої щиколотки втопилися в м'якій землі, коли Чарлі поставив підошви своїх черевиків на одну ногу, потім на іншу. На стегно впала тепла крапля. Чарлі мав рацію: він справді стікав кров'ю. - Ось тримай. Франц передав пляшку Чарлі. Німець ущипнув мене за ніс вільною рукою. За кілька секунд він отримав бажаний результат. Я відкрив рота, щоб вдихнути і, перш ніж я до кінця зрозумів, що відбувається, я відчув різкий присмак дешевого бурбона у свіжих порізах на губах та у роті. Я закашлявся і подумав, що зараз мене вирве, коли напій потече в горло.


Через вічність я почув, як порожня пляшка впала на підлогу. Франц відпустив мій ніс і поставив на ноги. Він змусив мене йти попереду.


«Сідай у машину і повертайся на дорогу».


— Мені треба до лікаря, — благав Чарлі, дотримуючись наказу. Коли Франц протягнув мене повз машину, я почув, як завівся двигун. Потім він дав задній хід і виїхав назад на ґрунтову дорогу. Чарлі поспішав прибрати мене з дороги і віднести свої кишки до лікаря, перш ніж вони розсиплються по передньому сидінню машини.


Несподівано прохолода поля змінилася теплим гравієм дороги. Франц підвів мене до краю дороги. Коли він міцніше стиснув мене ззаду, брудний бурбон, змішаний з моєю власною кров'ю, виявився надто сильним для мого в іншому сильного шлунка. М'язи під моїми грудьми здригнулися, і я виплеснув вміст шлунка на гравій дороги.


— Свиня, — гаркнув Франц, зводячи мої руки разом, поки лікті не доторкнулися. "Брудні американські свині".


Я чув його голосно та ясно. Тимчасова нудота, мабуть, знову очистила мою голову та зір. І я відчував себе живим і сповненим рішучості продовжувати в тому ж дусі. Чарлі відігнав машину ярдах на шістдесят далі дорогою. Тепер фари давали дальнє світло, а автоматичну коробку передач було переведено вперед. Машина підійшла до нас. Тепер я точно знав, якою буде моя роль в аварії. У сліпучому світлі фар я побачив перед собою заголовки. «П'яний голий пішохід – жертва дорожнього порушника». Або «Невідомого знайдено мертвим у Вірджинії».


Я відчув, як Франц відпустив мої руки і штовхнув мене на дорогу машини.


Коли я повернувся, я майже відчув, як тепло правої передньої фари обпалює моє стегно. Цієї секунди я підстрибнув так високо, як тільки міг, молячись, щоб мені вдалося забратися досить високо, щоб уникнути зіткнення з бампером і решіткою радіатора і дістатися капота.


І мій розрахунок, і швидка молитва спрацювали.


Я відчував плоске тепло капота на моєму тілі. Я перекинувся і зупинився біля лобового скла. Крізь скло між нами я побачив зляканий, зляканий вираз обличчя Чарлі. Потім я притулилася до лобового скла, використовуючи кожен дюйм свого оголеного тіла, щоб закрити Чарлі огляд.


У паніці Чарлі зробив дві очевидні помилки. Він ударив по гальмах і повернув кермо спочатку в один бік, потім в інший. "Мерседес" перекотився з одного боку дороги на інший і зупинився біля кам'яного бордюру. Я впав із капота і приземлився на знайому мокру траву. Я насилу підвівся на руки і коліна, хитаючи головою, намагаючись позбавити її всіх диких фарб і пронизливих її блискавок.


"Мерседес" повільно дав задній хід для нової атаки. Коли машина перейшла з заднього ходу на передній і знову наблизилася до мене, я опустив голову на груди і заплющив очі. У мене не лишилося сил.


Звук першого пострілу змусив мою голову повернутися у вихідне становище. Я якраз вчасно побачив, як машина закружляла, вийшла з-під контролю, а потім зникла за узбіччям дороги, спускаючись крутим схилом. Коли він дістався свого останнього притулку, за звуком вибуху пішов величезний спалах полум'я.


Раптом пролунав другий постріл, і тіло німця під дивним кутом упало на землю. Здається, я просто вирішив, що Франц мертвий, коли знепритомнів.


У будь-якому разі, я думав, що втрачаю свідомість, тому що те, що сталося після, могло статися лише в божевільні. У полі на іншому боці дороги, повільно спускаючись з пагорба, вкритого рослинністю, з'явився чоловік величезної статури, який здавався прямо з поганого фільму категорії B. Комір його шинелі був піднесений на кшталт шпигунів і вбивць, і так само поля фетрового капелюха були насунуті на одне око.


Тепер він перейшов на другий бік дороги і подивився на мертве тіло Франца і мене, обережно спрямувавши на нас револьвер. Мені довелося підняти голову вище, щоб побачити його повністю, тому що він був не менше п'яти футів. Пояс його пальто туго обтягував талію.


Потім усе стало ще більш заплутаним, а сон став ще шаленішим.


Я моргнув і зосередив усю свою увагу на цьому ремені та талії, навколо якої він був обернутий. Талія була не більше двох футів у колі. Під ним стегна випирали на добрих дев'яносто сантиметрів, а над ним я побачив розмір грудей щонайменше дев'яносто п'яти. Що то був за гість?


Образ сну зупинився переді мною, і обгорнуте нейлоном коліно вдарилося об гравій. Я відчув запах парфумів, і шматочки думок стали на свої місця.


Амазонка стала спускатися схилом пагорба, без зусиль несучи мертвого німця. Я підняв голову достатньо, щоб побачити її силует на тлі полум'я палаючих уламків автомобіля. Це останнє зусилля виявилося для мене занадто великим. Я бачив, як тіло Франца було кинуте у вогонь з такою легкістю, якби це була лялька. Тоді я розслабився і здався привабливим обіймам несвідомості.


Розділ 5


Коли я знову розплющив очі, нічне повітря раптово стало холодним. Тонкі струмки наземного туману здіймалися від теплої землі. Це тільки додало мені казкового відчуття, яке я все ще мав. Коли я спробував поворухнутися, я зрозумів, що це не сон. Кожна частина мене кричала від завданих мені поранень і побоїв, і я все ще відчував запах дешевого бурбона, яким мене начинили. Потім я знову понюхав. До запаху віскі домішувався слабкий запах парфумів.


Одним швидким рухом я обернувся і сів. Біль, який я відчув кількома секундами раніше, був повністю забутий. Коли я рушив, пальто зісковзнуло з моїх плечей на талію. — Віриш чи ні, — прошепотів я напівголосно. «Вона справді була там».


Я засунув руки у рукави пальта. Шовкова підкладка, здавалося, пестила кожну змучену точку моєї пораненої анатомії. Потім я повозився з кнопками і мені знадобилося кілька секунд, щоб зрозуміти, що вони не на тій стороні. Я маю на увазі, правильний бік для жінки, але неправильний для чоловіка. Я відмовився від гудзиків і смикнув ремінь через пряжку.


Я повернувся до схилу за мною. Це було саме так, як я пам'ятав. Метал шасі світився помаранчевим. Тисячі блакитних язиків полум'я злетіли вгору, як тисячі роздвоєних язиків, а дим, що висів над важким вологим повітрям, розвіявся по пасовищах, як лондонський туман.


Я почав спускатися схилом до тліючих уламків. З кожним кроком я дякував таємничій жінці, яка влаштувала так, що я залишився живим і відчував траву і зорану землю підошвами своїх босих ніг. Але ким вона була? І як вона примудрилася опинитися тут в останню хвилину, щоб раптом зробити так, щоб заздалегідь задумане «випадковість» закінчилася по-іншому?


Жар від розплавленого металу все ще був значним, і я зупинився за шість футів від уламків, щоб подивитися на них з якоюсь хворобливою чарівністю. Дим був сумішшю кількох речей: бензину, оббивки, килимового покриття та якоїсь їдкої смуги горілого волосся та смаженої людської плоті. Я відчув, як м'язи під моїми грудьми знову напружилися, тому я повернувся і швидко пішов угору схилом.


Повернувшись на дорогу, я глибоко вдихнув свіже повітря і подивився в обидва боки. Я знав, що йти назад тим шляхом, яким ми прийшли, було пекельною прогулянкою, але знову ж таки дорога вперед могла означати набагато більше ходьби, тому я вирішив спробувати знайти наш початковий маршрут. Пройшовши кілька метрів дорогою, я наступив на щось слизьке та прохолодне. Це був стилет Чарлі. Я підняв його і засунув до однієї з кишень пальта.


Через дві милі й тридцять хвилин я вийшов на ширшу дорогу. Цього ранку вона була порожня. Раптова прохолода поповзла вгору моїми ногами, нагадавши мені, що мій нинішній одяг може завадити мені отримати попутку, якщо хтось випадково проїжджав би повз і побачив мій великий палець вгору. Хоча там мені потрібна була менша захист, я підняв комір пальто до шиї і поплентався далі по пустельній дорозі, насолоджуючись запахом попереднього власника, який все ще витав у ньому.


Не думаю, що фермер встиг добре мене роздивитися, перш ніж зі скрипом зупинив свою вантажівку.


Сідаючи поряд з ним, пробурмотів "дякую, приятель". Коли він скористався несподіваною пробкою, щоб знову запалити люльку, я побачив, як він дивиться вниз на одне з моїх голих колін, що стирчить із прорізу розстебнутого пальта.


Я швидко прикрив коліно. Я спробував усміхнутися, знизав плечима і сказав щось безглузде, наприклад: «У мене не було часу одягтися. Я поспішав.'


Я дивився прямо перед собою крізь темне вітрове скло, сподіваючись, що він просто поїде далі і більше не проситиме мене вийти. Я полегшено зітхнув, коли почув, як він переключив важіль перемикання передач, і відчув, як машина повертається на дорогу.


"Був на дикій вечірці?" - Він спитав мене, вдихаючи аромат Bull Durham у маленькій кабіні.


- Так, - погодився я. "Дика вечірка точно". Я вирішив, що його пояснення моєї появи було найкращим із усіх, що я міг вигадати. «Тут завжди було добре і тихо, доки деякі з цих вашингтонських політиків не почали скуповувати землю та ходити тут усюди».


Я кивнув головою. «Звичайно, це божевільний безлад».


— Ви займаєтесь політикою? Зважаючи на несхвалення в його голосі, я знав, що будь-яке підтвердження з мого боку завадить йому попросити мене вийти.


- Ні, - швидко відповів я. 'Це не для мене.'


'Добре.' Його тон знову став дружнім, коли він перейшов на більш високу передачу. - Куди тобі їхати?


Я сказав йому і, на свій подив, дізнався, що він прямує до Вашингтона. На цьому наша розмова і закінчилася, поки я не побачив вогні столиці, що з'явилися на обрії, по той бік мосту. «Єдиний політик, якому я міг би віддати належне, це Шиллінгер. Вчора ввечері бачив його по телевізору, аж із Лондона. Якщо хтось і може принести нам світ у наші дні, то це, я думаю, він.


Я кивнув на знак згоди, і моя голова вибухнула тисячею різних думок. Кілька годин тому Шиллінгер був ще в безпеці — але чи він ще живий? А як має мій помічник, агент С7? А як же Лорна Террі? Будучи однією з найвідвертіших шанувальниць Шиллінгера і маючи за спиною силу засобів масової інформації, вона могла стати однією з головних мішеней у будь-якій змові проти нього.


"Де саме у Вашингтоні ви маєте бути?"


— Джорджтауне, — відповів я. — Але ти можеш висадити мене будь-де.


Фермер уперше засміявся. — Думаю, мені краще тебе підкинути туди, де тобі потрібно. Ти не зовсім одягнений, щоб ходити вулицями в цей час дня.


'Спасибі. Адреси не пам'ятаю, але будинок дізнаюся, як побачу.


Я бачив, як старий на мить задумався над моєю дивною відповіддю, потім знизав плечима і вирішив залишити все як є. Я запитував, чи візьме він колись автостопника знову.


Моє серце тьохнуло, коли ми зупинилися біля Хенсонового будинку. Усередині було зовсім темно, жодних ознак життя. Я потиснув грубу руку фермера, щиро подякував йому, вискочив і побіг по брукованій доріжці до дверей. Я повернувся і помахав старій вантажівці, що під'їхала до узбіччя, потім швидко натиснув кнопку дзвінка.


Я почув дзвінок у хаті. Я знову зателефонував у дзвінок. Знову звук усередині будинку. Я знав, що якщо Лорна буде там і зможе відповісти, вона принаймні увімкне світло за одним із вікон нагорі. Я відступив назад і подивився нагору. Лише темрява.


Якщо на мене і чекали сюрпризи, то першим було те, що дверна ручка легко опустилася. Можливо, хтось там чекав на мене. Всередині я висвітлив невелику, але елегантну залу. Над моєю головою сяяло світло кришталевої люстри, і я поспішив угору по вистелених килимом сходах. - "Лорна", - крикнув я на бігу.


У спальні я зупинився і глянув на ідеальний порядок довкола себе. Ліжко було заправлене, і збиті подушки розгладилися покривалом. Я підійшов до тумбочки і ввімкнув світло. Поліроване скло попільнички, що повернулося на місце, залишало сліпучі візерунки на дзеркальній стелі. Стілець, на який я раніше кинув свій одяг, тепер був порожній. Так само порожній, як попільничка в шафі поруч із ліжком, у яке я поклав одну зі своїх цигарок із золотим мундштуком.


Я продовжив пошуки у спальні. Я відкинув покривало і виявив, що простирадла були білі, без плям крові, які, як я пам'ятав, там залишалися. Простирадла також були ідеально підігнані. У кошику для білизни у ванній кімнаті була тільки одна з трусиків Хенсона «Жокей», і не було жодних ознак заміни простирадлом або рушників на чисті. Коли я був у ванній раніше, я помітив величезну колекцію косметики та парфумерії Лорни. Це також зникло.


Я обшукав інші кімнати на поверсі. Одна ще пустіша за іншу.


Коли я спустився вниз, я здивувався, як Хенсон може жити в такому розкішному оточенні платні сенатора. Але коли я дістався до вітальні, я більше не думав через те, що побачив перед собою.


Келихи з бренді, які ми з Лорною залишили на кавовому столику, зникли; також недопалки в попільничках. Я підійшов до маленького бару в кутку і ввімкнув настінну лампу. Кожна склянка була на своєму місці. Пляшка бренді стояла на тому самому місці, де ми з Лорною принесли її, щоб наповнити наші келихи. Я знав, що вона залишила її на столі, бо згадав, як вивчав етикетку і говорив щось про дорогий смак сенатора.


Потім я подумав про інше, поспішив до диванчика і зазирнув під нього. Мої туфлі досі були там, як я залишив їх. Хоч би хто так старанно стер усі сліди Лорни Террі та «Неда Кроуфорда», він (або вона) переглянув добре начищені туфлі. Я взяв їх, повернувся до бару, щоб вимкнути світло, і знову піднявся нагору, намагаючись розібратися в цьому місці.


Повернувшись до спальні, я відчинив одну з дверей шафи, що займала цілу стіну. Роббі Хенсон був модником. Я подивився на ряди дорогих костюмів, акуратних піджаків і штанів, що акуратно висіли на вішалках. Я схопив пару сірих фланелевих штанів, одягнув водолазку, яку знайшов серед кількох інших, знову одягнув пальто і повернувся до лампи на тумбочці. Якраз коли я збирався її зняти, мій погляд привернув щось блискуче на краю кришталевої попільнички. Я підняв його і підніс до світла. Це була невелика пляма запеклої крові, що чіпко прилипла до одного з країв. Той, хто зробив ідеальне прибирання, випустив з уваги маленьку, але важливу деталь.


Як тільки я знайшов таксі, шлях до мого готелю був коротким та зручним. Армія прибиральників була зайнята тим, що чистила вестибюль та меблі, тож я майже непоміченим дістався ліфта. Я чудово усвідомлював, що виглядаю як борець, у якого щойно був невдалий поєдинок, і в мене не було настрою щось пояснювати якомусь готельному детективу.


Якщо вам коли-небудь доводилося ритися в ураганах, ви значною мірою знаєте, як виглядала моя кімната, коли я увійшов.


Оскільки ліжко було найбільшим предметом меблів у кімнаті, це перше, що мене вразило. Покривало було зірвано і розкидано на всі боки. Матрац виглядав так, ніби Джеронімо вдарив по ньому тупим томагавком. Начинка була валялася і де-не-де в непристойних кутах валялися уривки. Ящики шафи ненадійно бовталися, їхній вміст був розкиданий по підлозі. Обидві валізки були вийняті з шафи і напіввідкриті. Канцелярське приладдя та особисті речі Неда Кроуфорда були розкидані в усіх напрямках.


Серед хаосу, який колись коштував сорок доларів за ніч, одна річ одразу ж вирізнялася своєю акуратністю. На шафі стояв великий пакунок, ретельно загорнутий у коричневий папір і акуратно перев'язаний червоною ниткою. Я йшов до нього, ніби то була бомба сповільненої дії, яка ось-ось вибухне.


Він виглядав досить невинним, і я не чув ніякого постукування, тож я підняв його і розірвав. Всередині, акуратно складена люблячими руками, я побачив одяг, який востаннє бачив, що висить на стільці поряд з ліжком Роббі Хенсона. Гаманець Кроуфорда був у кишені, тож я знав, що його теж обшукували. Але як щодо єдиного друга, якого я взяв із собою в цю злощасну пригоду тієї ночі? З П'єром? Я квапливо поліз у кишеню штанів і намацав знайому форму невеликої газової бомби. За кілька хвилин я глянув на маленьку штуковину, що каталася взад і вперед на моїй долоні.


Оператор довго не міг нарешті відповісти. Нарешті, коли я почув грубе «Здрастуйте», я майже забув, навіщо дзвоню.


Я запитав. — Чи є якісь повідомлення на номер двадцять один тридцять чотири?


«Почекай хвилинку, і я поєднаю тебе зі стійкою реєстрації», - відповіла вона. Це тривало більше миті, але вдалий момент я почув чоловічий голос.


'Я слухаю. Я можу вам допомогти?'


'Так. Це номер двадцять один тридцять чотири. Залишилися якісь повідомлення?


Я знову чекав, і це знову здавалося вічністю.


«У мене немає повідомлень для вас, але маю телеграму. Ми кілька разів намагалися передати, але ви, певно, були відсутні. Голос звучав дуже промовисто.


— Ви можете його негайно викликати? .


«Почекай хвилинку, і я поверну тебе оператору», - пускав він слини. — Я зараз же пошлю посильного нагору з телеграмою.


"Так, чи можу я вам чимось допомогти?" Це був інший оператор, але ввічливий голос був той самий.


— Так, — відповів я з напрацьованою ввічливістю, майже такою самою, як у неї. — Чи не будете ви так люб'язні попросити, щоб зранку до моєї кімнати прислали дуже сильну дівчину-прибиральницю? Я повісив слухавку, перш ніж вона змогла перевести мене на когось іншого.


Посильний з'явився з вражаючою швидкістю. Я розкрив конверт з телеграмою, яку він прийшов доставити, і придивився до розгорнутого повідомлення, гадаючи, скільки коштувало відправнику сказати так мало і так багато слів.


Я витер рештки зі столу і сів розшифровувати телеграму. Ключ для повідомлень AX завжди можна знайти на адресі відправника. Адреса тут був Бейсуотер-стріт, 20. Бейсуотер складався з дев'яти букв; відняти з двадцяти, залишилося одинадцять. Кожна одинадцята літера. Не дивно, що повідомлення було таким довгим.


Саме повідомлення, на відміну телеграми, було коротким і у справі. У ньому йшлося: «Наступним літаком до Лондона». Підпис: Яструб.


Я найкраще реагую на тиск, що вважаю дуже вдалим, тому що більшість завдань розраховано на двадцять чотири години на добу. За двадцять хвилин кімната була майже такою, якою вона була раніше. Матрац був невеликою проблемою, і мені довелося мати справу з цим нещасним мішком, коли він найменше цього очікував.


Я знову зібрав сумки і пішов у ванну за своєю смугастою косметичкою. Повернувшись до столу, я швидко спустошив його і намацав маленьку кнопку всередині. Фальш-дно зісковзнуло з різким клацанням, оголивши замшеві піхви. Той, хто обшукував мою кімнату, пропустив схованку зі стилетом Хьюго. Я швидко пристебнув його до передпліччя і знову застебнув манжету. Всі мої сорочки були пошиті на замовлення, з достатнім простором на манжетах, щоб Х'юго міг легко вискочити з них при найменшому русі зап'ястя.


П'єр уже був приклеєний до мого стегна і висів там міцно та надійно. Все, чого мені не вистачало, так це одного з моїх найближчих друзів. .. Люгера Вільгельміни.


У більшості готельних номерів є одна Біблія. У номері двадцять одна тридцять чотири було дві. Одна все ще акуратно лежала в ящику тумбочки. Друга явно стояла віч-на-віч на шафі з горіхового дерева поруч із ліжком. Я підняв її, відкрив і перегорнув перші сторінки Буття, поки не дістався сторінок, які не переверталися. Потім я натиснув на спеціальну точку на стрічці. Книжка розкрилася на дві половини. Я схопив Вільгельміну з її виготовленої на замовлення книжкової шафи, а потім, дозволивши чарівній сторінці знову закритися, я поклав книгу між купою сорочок і моїм недавно придбаним пальто.


Як тільки я засунув «люгер» під ліву пахву, я натягнув піджак і повернувся до дзеркала, щоб перевірити його на наявність підступних нерівностей. Все знову виглядало добре, але я вперше уважно подивився на обличчя. Навіть вікном м'ясної крамниці я ніколи в житті не бачив нічого сирішого і кривавішого.


Я взяв паспорт Неда Кроуфорда і кинувся у ванну. Там я знову подивився на своє відображення, а згодом вивчив фотографію паспорта, який тримав у руці. Між припухлістю навколо очей та лініями підборіддя, з шаленою колекцією крихітних порізів на шкірі та синцем між двома обличчями майже не було подібності. Я знав, що будь-який митник у цій галузі зору матиме вагому причину поставити кілька запитань... До того ж є таке поняття, як чоловічий нарцисизм, завжди хочеться виглядати на всі сто.


Дякувати Богу, для таких екстрених випадків існує МЕККА. Не думайте, що я говорю про якесь паломництво; є місце, тому що це щось інше, MEKKA розшифровується як Medical and Cosmetic Поправки , AX. Це працює з іншої будівлі на Дюпон. Коло, недалеко від нашого злиття Прес-служби та телеграфні служби.


Я набрав спеціальний номер і голос миттєво відповів.


'Комунікації, об'єднані Прес-служба і телеграфна служба, - сказав він діловито.


"МЕККА", все, що я сказав.


— Чи можу я дізнатися номер, з якого ви телефонуєте?


Номер дзвінка змінюється кожні двадцять чотири години та відрізняється для кожного агента AX. Без цього номера неможливо було додзвонитися до центрального зв'язку. Я заплющив очі і повторив номер, як я його зберіг у пам'яті. "7-0-3-9-8-N-3".


Очі завжди займають найбільше часу. Коли нарешті зняли компреси, я зрозумів, що пухлина спала. Цей невеликий, але надзвичайно ефективний медичний центр складався лише з білої плитки та блискучого хрому. Насправді ми були чим іншим, як морськими свинками, але тутешні методи роками випереджали звичайну медичну практику. Одного ранку мене лікували від ножового поранення, а вночі я насолоджувався купанням та іншими розвагами з красунею-блондинкою платинового кольору. І ця дама ніколи не знала, що встромила нігті в це чутливе місце на моїй спині.


Лікар відступив назад і глянув на свою роботу. Візажист продовжував зафарбовувати синці на моїх плечах та шиї.


- Майже як новенький, - сказав лікар, гордо посміхаючись. Він тримав переді мною кругле дзеркало, щоб я міг побачити обличчя на власні очі. Він був правий. Обличчя, що дивилося на мене з дзеркала, не показувало жодних слідів побиття, яке воно перенесло кількома годинами раніше.


Перший рейс до Лондона того ранку вилетів з Нью-Йорка. І я був в аеропорту Кеннеді якраз вчасно для реєстрації та обміну деякими подробицями та тонкощами з пишною стюардесою. Потім ми вже попрямували на злітно-посадкову смугу, щоб злетіти.


Секція першого класу літака була майже порожня, тож мені пощастило зайняти обидва місця. У цей момент у Лондоні було три години дня. Так що в мене було шість годин і приблизно сорок хвилин, щоб надолужити прогаяне минулої ночі. Я вирішив максимально використати кожну хвилину.


Розділ 6


Якщо не рахувати внутрішніх болів, яких не могла позбавити навіть МЕККА, я відчував себе чудово, коли ми дісталися до Хітроу в Лондоні. Стюардеса першого класу обслужила мене так, як ніколи раніше. Вона представилася як Трейсі Лідс, і я пам'ятаю, що подумав, що це ім'я майже таке красиве, як і вона сама. Незважаючи на те, що особистість агента агентства з пошуку талантів була фальшивою, я добре знався на талантах... і вона просто розривалася від нього.


Трейсі знизала руки всім пасажирам, коли вони виходили з літака. Коли вона потяглася до мене, я помітив складений аркуш паперу, який вона тримала між своїми талановитими пальцями. Це було саме те, на що я сподівався: її ім'я, адреса та номер телефону у Лондоні. Я сховав його в нагрудну кишеню і вирішив використати за можливості.


Я був дуже вдячний братам Райт, коли встав у чергу на митниці. Я помітив, що митники дуже ретельно оглядали багаж. За стійкою також була додаткова людина, яка вивчала всі особи і перевіряла ще раз усі паспорти. Вони шукали когось. Причини моєї присутності промайнули крізь мене. Я також шукав когось.


Митник обшукав усе, крім Біблії, а коли я знову зачинив замки, зітхнув з полегшенням. Я ввійшов до зали й озирнувся. Я був упевнений, що Хоук надішле когось, оскільки Лондон був великим містом, і я не мав уявлення, куди мав піти.


Люди стояли біля прилавку Barclay і обмінювали долари на фунти, і я тільки зробив кілька кроків у цьому напрямі, коли почув голос позаду себе.


"Вибачте, але це ви містер Кроуфорд?"


Голос звучав розмірено та цивілізовано.


'Так, дійсно.' - Я дружелюбно усміхнувся у відповідь, коли повернувся і побачив чоловіка середнього віку у формі водія. "Звідки ти знаєш?"


Він розтис долоню і показав мені маленьку фотографію. Те саме використовувалося у всіх файлах AX. Коли він побачив, що я дізнався фотографію, він знову стиснув долоню і постукав полями форменого кашкета.


«Я чекаю на вас з машиною зовні, сер».


Він взяв мій багаж, і я пішов за ним через автоматичні скляні двері. Зовні біля бордюру стояв чорний «роллс-ройс». Я продовжував дивитися, як він поставив мій багаж на переднє сидіння, зачинив двері, постукав по кепці і відчинив для мене задні двері. Спочатку я побачив ноги, коли нахилився, щоб потрапити усередину. Вони були високі, стрункі... і десь добре відомі. Мій погляд ковзнув угору по подолу чорної спідниці, по колінах, на яких лежали зчеплені великі гарні руки, зупинився на мить, коли повні груди грали в хованки через в'язаний светр, потім продовжив униз довгою білою шиєю. До тіней, що оточують обличчя під полями чоловічого фетрового капелюха.


Я гадки не мав, як їй вдалося дістатися Лондона раніше за мене або як їй вдалося виглядати так нищівно після вбивства тих двох бандитів. Мій рот був напіввідкритий від подиву, тому я подумав, що краще щось сказати. Було очевидно, що вона не стане першою відкривати рота. - У мене твоє пальто, - сказав я. Це було, мабуть, найдурніше знайомство, яке я коли-небудь робив.


— Заходь, будь ласка. Ми дуже поспішаємо. Її голос був дуже низьким, дуже англійським і зовсім позбавленим тепла чи співчуття.


Я сів поруч із нею, і водій зачинив двері.


— Тобі ніколи не казали, що вирячитися непристойно?


— Ні, скоріше навпаки, — сказав я.


Поки машина рухалася, вона відвела ту небагату увагу, яка в неї могла бути від вікна. Моє здивування швидко змінилося гнівом. Я перетнув океан не для того, щоб мене образила якась англійська сучка в капелюсі на волоссі. Тоді я вирішив навчити її дечому в цивілізованій поведінці. Я простяг руку.


«Мене звуть Нед Кроуфорд». Я був задоволений приємним звуком, який мені вдалося відтворити.


'Ні. Це не правда.' Вона навіть не потрудилася обернутися.


"Куди ви мене везете?" - Я все ще намагався бути чемним.


— Ти побачиш, коли ми туди дістанемося. Вона продовжувала дивитись у вікно.


Я подумав, що, можливо, особистіша атака трохи пом'якшить ситуацію. 'Як вас звати?'


"Ви почуєте це, коли це буде потрібно." Її голос набув іншого відтінку. "І від правильних людей".


Те півметрове сидіння між нами раптом стало чимось на зразок кілометра.


— Чи не надто ти урочиста? Тому що, як не дивись, ти врятувала мою голу дупу приблизно о другій годині ночі за американським часом.


Це змусило її обернутися.


Навіть у тіні я міг бачити її ніздрі, що стирчать. «Чому американцям завжди доводиться ставати такими вульгарними, коли вони почуваються у скрутному становищі?»


Я почував себе досить ніяково, якщо не через її вибір слів, то через її тон. Я прикусив язика.


Її голос не пом'якшав, коли вона сказала: «Я поки що нічого не можу тобі сказати». Я припустив, що це її спосіб самовираження - вибачитись за свої коментарі про американську вульгарність.


Я виглянув у вікно і побачив, що ми вже непогано просуваємось по шосе у бік Лондона. Тоді я спробував ще раз ризикнути.


"Якщо ти не скажеш мені своє ім'я до того, як ми познайомимося в потрібний час, як я маю називати тебе зараз?"


'Як ви побажаєте.'


- Добре, Джо, - тепло сказав я. Потім я схрестив руки на грудях і відкинувся на спинку спорядження, придуманого містером Вілсоном, Роллсом і Ройсом.


Лондон завжди був мені добрим другом. Я сумую за ним, коли їду надовго, і в мене завжди виникає приємне тепле почуття всередині, коли бачу його знову. Ми проїхали Сент-Джеймс, перетнули Пікаділлі і виїхали на Бонд-стріт. Магазини виглядали, як завжди, привабливо.


На Нью-Бонд-стріт ми повернули ліворуч на Ґросвенор. Тут до водія нахилилася висока дама в дивному капелюсі.


«Фредді, коли ти дістанешся туди, можливо, буде краще, якщо ти випустиш нас раніше». Водій кивнув головою. — А поки що залиш багаж у машині.


Ми повільно проїхали повз посольство США, яке з одного боку межувало з парком Гросвенор-сквер. Сучасна будівля зі скла та бетону виглядала дивно та недоречно поряд з елегантною простотою буржуазних будинків, що виходили до парку з трьох інших сторін.


Будинок із червоної цегли виглядав так само безневинно, як і будинки по сусідству. Сидячи в машині, я не став чекати, поки водій обійде машину, щоб відчинити мені двері. Я сам відкрив її, вистрибнув і почав чекати, поки місіс Айсберг піде за мною. Коли вона, нарешті, стала поруч зі мною на порозі, я зрозумів, що забув, якого вона росту. На той час, коли я переоцінив її п'ять футів, а потім ще кілька, її довгі ноги перенесли її через тротуар і піднялися приблизно на десять щаблів.


Я почув дивний стукіт. Коли я досяг верхньої сходинки, двері відчинилися. Вона прошепотіла щось, чого я не почув, і зайшла всередину.


Група в залі виглядала як весільний бенкет. .. або похорон. За кілька кроків позаду людини, що впустила нас, стояв ще один гість, так само одягнений і з таким самим виразом обличчя. За ним був ще один, і так далі, аж до підйому сходами. Кожен стояв по стійці смирно і дивився в мій бік. Я нарахував рівно двадцять дві очі.


Короткий ківок із самого початку, здавалося, означав, що нам дозволено продовжувати, тому я продовжив підніматися сходами за гарною парою ніг. Мої посмішки були проігноровані всіма одинадцятьма членами вітального комітету, особливо гостем нагорі. Коли ми підійшли до коридора, я почув привітальний скрегіт знайомого голосу. «Чорт забирай, Нік. Чому це зайняло так багато часу?


У мого боса було неприродне чуття точно знати, що комусь потрібно, щоб почуватися комфортно. Я вирішив не використовувати жодну з трьох розумних відповідей, які крутилися у мене мовою. Натомість я перетнув кімнату, потис йому руку і сказав: «Вибачте».


Хоук повернувся до високого знатного чоловіка поруч із ним. «Нік, я хотів би представити вас серу Ентоні Хобсон, голові БОЛТ.


Я був вражений.


БОЛТ був, наскільки мені відомо, найменшим та найкращим розвідувальним агентством Великобританії. Це був АХ із англійським акцентом. Одного разу я розділив останній етап завдання з агентом з БОЛТ і його талант і мужність залишили незабутній слід.


Коли ми обмінялися рукостисканням, сер Ентоні повернувся до нас.


— Ти зустрічався з Паулою… Двічі, як я розумію?


"Ну, я бачив її двічі, але насправді ми не зустрічалися". Я змусив себе посміхнутися у її бік.


'Ой?' - здивувався сер Ентоні. - Що ж, ми можемо виправити це миттю, містере. Нік Картер, міс Паула Афіна. Один з наших найкращих агентів.


Коли вона підійшла до мене з простягнутою рукою, на мить здалося, що вона справді посміхнулася. Я забув про холодну дорогу з аеропорту сюди і думав тільки про те, що без її допомоги я був би дуже мертвий тоді.


Голос Хоука прорізав повітря.


«Жахливо багато сталося з того часу, як ми востаннє розмовляли в моєму кабінеті, Нік. Ця змова проти Шиллінгера — не аматорська справа. Тоні переконаний, що вони полюють не лише за держсекретарем, а й лідерами всіх країн, які його підтримують».


Сер Ентоні кивнув головою.


«Немає сумнівів, що Джеральд Шиллінгер – номер один у їхньому списку. Тим не менш, ви повинні знати, що чотири дні тому була невдала спроба вбити сера Генрі Дігнама, нашого прем'єр-міністра. Як і вам, нам поки що вдавалося тримати це в секреті, але я боюся, що з наближенням першої мирної конференції в Парижі в понеділок змовники стають все більш відчайдушними. .. і насправді вони вже є. Я гадки не мав, що означали його останні слова, але в мене було кілька власних питань.


— А як щодо підказок? Немає жодних доказів того, що це окремі події від купки безглуздих?


'Так.' У голосі сера Ентоні з'явилася нова інтенсивність. «Людина, яка спланувала напад на Даунінг-стріт, 10, була найманим професійним убивцею. Людина, яка перебувала на зарплаті в ряді великих організацій. Побічно він колись працював навіть для нас


«Ну, якщо ви знаєте, хто він такий, ви, звичайно, можете змусити його сказати мені, на кого він працює». Я побачив, як троє моїх супутників обмінялися стурбованими поглядами. — Не кажіть мені, що він мертвий.


'Так.' Сер Ентоні глянув на мене. «Його звали Чарльз Еванс. Кілька тижнів тому його помітив один із наших людей у Швейцарії. Знаючи репутацію Еванса, він слідував за ним по п'ятах, поки тиждень тому не повернувся до Лондона. Саме тоді він став роботою Паули. Вона передбачила його замах на Даунінг-стріт, 10 і змогла його запобігти. Знаючи, що він був єдиною реальною зачіпкою, яка у нас була, ми погодилися, що він може продовжувати свою роботу доти, доки ми не отримаємо від нього більше інформації, ніж, скажімо, іншими каналами. Два дні тому Пола пішла за ним до Америки. Ось де ви з ним познайомились.


Я повернув погляд у сіро-сталеві очі.


"Еванса друзі називали Чарлі". У цьому не було жодних сумнівів. Британці справді вміли применшувати. Коли Хоук вступив у володіння, я знав, що все, що прийде, не буде відточено жодними спробами витонченості.


«Я подбав про те, щоб агент Афіна отримала всі зручності АХ, які можуть їй знадобитися. Це включало вашу фотографію та вашу нинішню особистість Неда Кроуфорда. Вона не збиралася вбивати Чарлі та його друга. Якби ти зміг врятуватися минулої ночі, вона все ще була б на їхньому сліді. І, можливо, тоді ми всі були б трохи ближчими до істини.


Це був перший раз у моєму житті, коли я відчув, що маю вибачитися перед собою за те, що я живий. Перш ніж я щось встиг сказати, Паула простягла долоню. На його долоні лежала бліда зім'ята фотографія, напрочуд схожа на вашого покірного слугу.


— Я подумав, що ти, можливо, захочеш його повернути.


'Спасибі.'


- Я знайшла її в кишені мертвого німця. Чи є ідеї, як вона туди потрапила? У її тоні був якийсь неприємний підтекст, що я працюю на неї, і це мені зовсім не подобалося.


'Ні. Я віддаю лише ті, що підписані». Я повернувся і підійшов до Хоука. Думаю, він відчув напругу, бо швидко змінив тему.


"Ви не помітили нічого підозрілого під час акції у Вашингтоні?"


'Ні. Все виглядало дуже звичайно та доброзичливо». Я спробував дістатися Лорни Террі, не обговорюючи особисті аспекти, але Хоук перейшов до іншої, більш актуальної теми.


"Нік, я думаю, настав час показати тобі останній доказ того, на що здатні ці люди".


Він вивів нас із кімнати, а потім піднявся сходами, а решта пішла за ним. Поки ми йшли мовчки, я озирнувся і побачив тих самих одинадцятьох охоронців. Хлопець зверху дивився на нас з більшою увагою, ніж решта, але всі двадцять два очі були на нас.


На верхньому поверсі Хоук відчинив нам двері. Я зайшов останнім і зупинився на порозі.


Тіло на підлозі переді мною належало молодій людині; він був стрункий, добре складений і м'язистий. Темно-синій костюм, у якому він був одягнений, виглядав дорого. Руки, що стирчать із білих французьких манжет, засмагли на сонці. З нагрудної кишені стирчала акуратно складена біла нагрудна хустка. Більше я нічого не міг про нього розповісти, бо обличчя його зовсім зникло. Потилиця все ще була на місці, але криваве місиво вказувало на те, що колись тут були підборіддя, рот, ніс, очі і навіть чоло.


" Боже мій. Хто це був?' — спитав я, все ще не в змозі поворухнутися.


- С7, - сказав Хоук.


Я знав, що на скляній карті в кабінеті Хоука поменшало на одну лампочку.


Я продовжував дивитись на тіло. "Яка зброя може це зробити?"


- У нас немає жодних зачіпок, - спокійно сказав сер Ентоні. "Але що б це не було, воно не видавало жодного звуку при кожному пострілі".


'Кожен раз?'


Хоук знову йшов попереду, через кімнату повз велике ліжко з балдахіном до напіввідчинених дверей, що з'єднують дві спальні. Цього разу я першим увійшов, коли двері відчинилися. Зазирнувши до кімнати, я із задоволенням помінявся б місцями з кимось із моїх супутників.


Наш міністр закордонних справ невимушено відкинувся на подушки, а розкрита газета прикрила його талію та стегна. Над газетою, на тому місці, де були його груди, залишилася кривава вирва розміром із голову людини.


Я повільно підійшов до ліжка, уважно вивчаючи кожну деталь. Інші пішли за мною і стовпилися навколо мене. Хоук йшов, поки не опинився з іншого боку тіла, прямо навпроти мене. Я відчував, як очі його стежать за кожним моїм рухом.


Вперше в житті я був на крок попереду свого боса. Я помітив окуляри на тілі. Джеральд Шиллінгер носив контактні лінзи. (Не так вирішальне, як цікаве.) Крім того, у нас була сцена з десятьма хвилинами внизу. Я чудово розумів, що Девід Хоук не втрачав би часу даремно, якби наш державний секретар лежав мертвим в одній із спалень нагорі. Тут я згадав слова сера Ентоні: «Немає сумніву, що Джеральд Шиллінгер, як і раніше, займає перше місце в їх списку». Просте справжнє.


Я все ще вагався, коли нарешті заговорив, але відчував, що у мене під ногами досить твердий ґрунт. «Чому ви не сказали мені, що Девід Коен із Канзас-Сіті був половиною пари двійників?»


— Ти ніколи не питав. Тяжкі брови Хоука насупилися, потім він продовжив.


- Але це все, Нік. У нас не лишилося двійників. У нас залишився лише оригінал. І ми маємо спробувати зберегти йому життя».


Мої думки повернулися до зустрічі у Вашингтоні. Я повинен був знати, коли ми дивилися трансляцію виступу Шиллінгера в Палладіумі. Виправдання застуди, дивна хрипота в голосі; обидві речі мали змусити мене замислитися. Немов прочитавши мої думки, Хоук перервав мене.


«Комп'ютер надав Гарольду Коену другий варіант через цю аномалію голосу та ряд інших дрібниць, які MEKKA могла виправити. Тому ми спочатку скористалися перевагою Девіда, сподіваючись, що нам ніколи не доведеться покладатися на його брата-близнюка».


Коли ми спустилися вниз, нас уже чекав ретельно продуманий журнальний столик перед дровами, що топилися. Якщо є одна якість Хоука, яким я захоплююся найбільше, то це те, що він ніколи ні з ким не грав у ігри, особливо зі мною.


«Тоні запропонував зняти тебе з цього завдання, коли ми зрозуміли з цієї фотографії, що хтось знає твою справжню особу… і твою справжню професію. Але я сказав: Ні. Хіба ти не бачиш, якщо вони полюють на Ніка, ми можемо використовувати його як приманку. ... як козирного туза». Ти розумієш?'


'Я розумію.'


— Оскільки ми втратили Чарлі Еванса, нашу єдину справжню зачіпку, ти все, що в нас залишилося. Якщо вони дійсно полюють на тебе, можливо, хтось ще вийде з кута, щоб закінчити роботу, яку розпочали Чарлі та його друг.


Згадка друга Чарлі змусила мене поставити наступне запитання.


— А його друг Франц? Чи є ідеї, хто він такий?


"Його звали Фрідріх Ебберхардт, німець", - відповіла Паула Афіна на моє запитання. «Згідно з нашими файлами, він зник у Берліні на початку 1947 року і з'явився лише два роки тому. Його роботодавець вказаний як Imperial World Trading Company, для якої він подорожує майже по всьому світу. У його паспорті той самий факт, але наші агенти в Німеччині кажуть нам, що назва компанії є чистою фантазією».


Вона відбарабанила факти як запрограмовану комп'ютерну стрічку. Я подумав уголос, коли сказав:


"У 1947 році йому було не більше ніж..."


"Вісімнадцять років, три місяці". Її відповідь на моє незакінчене питання була такою ж ввічливою, як і короткою. «Мабуть, варто зазначити, що його батьки обидва виступали свідками на Нюрнберзькому процесі. Обидва роки працювали на Гюнтера Вольфшейця... Цього разу я не дав їй домовити.


"Гюнтер Вольфшейц!" – Я виплюнув його ім'я.


- Це ім'я звучить знайоме, Нік? - сказав Хоук.


— Ви можете розраховувати на це.


Моє перше завдання для AX як молодий агент відправило мене до Південної Америки для розслідування повідомлень про те, що там будується підземний арсенал зброї. Мої розслідування привели мене не до кого іншого, як до Гюнтера Вольфшейця, відомого діяча Третього рейху та близького друга Адольфа Гітлера. Вольфшейц втік з німецької в'язниці, де він чекав на страту після того, як був засуджений як військовий злочинець. І якимось чином йому вдалося втекти до Аргентини, де він переховувався кілька років. У останні роки він розробив план перетворити половину континенту на арсенал зброї. В останній день свого життя він зіткнувся віч-на-віч з моєю Вільгельміною і я пам'ятаю вираз його очей, коли він зрозумів, що страта буде вироблятися з німецького пістолета. Ні, Гюнтер Вольфшайц безперечно не був тим «містером Гюнтером», про якого говорив Чарлі. Я зрозумів, що мій бос говорив і говорив, доки я був зайнятий своїми думками.


- Отже, ми відпускаємо тебе в Лондоні, Нік. Покажи себе скрізь; відвідуйте найжвавіші бари та ресторани, приєднуйтесь до тусовщиків, сподіваючись, що хтось дізнається у вас охоронця Шиллінгера і вчепиться вам у горло».


Жахливо за це дякую, подумав я сам собі.


— Але пам'ятай, цього разу він потрібний нам живим. І ти теж, звісно.


Я знав, що це були останні слова цієї зустрічі, коли всі поставили чашки і витерли куточки рота лляними серветками. Але я був не зовсім готовий стати принадою в Лондоні. У мене залишилося ще кілька запитань. Одне точно.


— То де ж зараз Шиллінгер?


Я бачив, як Хоук та сер Ентоні обмінялися швидкими поглядами. Підлоги дивилася прямо перед собою. Судячи з її обличчя, вона теж не знала.


— Нік, — голос Хоука став дуже батьківським, — на всій земній кулі є лише шість людей, які знають відповідь на це запитання: я, Тоні, Шиллінгер, прем'єр-міністр і два агенти BOLT, які його охороняють. Якщо наш план спрацює, і вони вийдуть на світ, щоб напасти на вас, вони не дозволять нічому завадити їм отримати від вас цю інформацію. Я впевнений, ви погодитеся, що для всіх учасників буде краще, якщо у вас не буде відповіді, яку вони шукають».


Я повинен був визнати це.


- Ще одне, Нік. Батьківський тон зник. «Оскільки хтось точно знає, хто ви, ви зв'язуєтеся з нами лише у крайньому випадку. Ми спостерігаємо за вами щосекунди. Якщо хтось переслідує вас, ми дізнаємося про це раніше за вас. Якщо виникне така надзвичайна ситуація, телефонуйте за цим номером. Він написав кілька цифр на звороті візитної картки і віддав її мені.


«Вивчи це і спали».


Я дивився на номер, а інші дивилися на мене. Приблизно через півтори хвилини я підніс полум'я запальнички до одного кутка картки.


Розділ 7


Той факт, що ми тепер були належним чином представлені, схоже, не справив на Паулу Афіну враження. Повернувшись до «Роллс», ми повернули свої кути Мохаммеду Алі та Джорджу Форману, очікуючи сигналу до наступного раунду.


Коли ми повернули на Парк-лейн, я відчув запах троянд Гайд-парку. Можливо, саме цей упертий запах і романтичне світло повного місяця над нашими головами трохи пом'якшили мене, тому що я раптом повернувся до Паули і сказав: Ти не просто найбільша жінка, яку я коли-небудь зустрічав, ти ти теж недружня.


"Не всі англійки такі доброзичливі, як Лорна Террі". Її слова були зваженими та м'якими, намір убивчим. Я не думав про це раніше, але якби вона стежила за Францем і Чарлі, вона пішла б за ними в Джорджтаун. Вона також чудово розуміла, чому я був голий, коли мене витягли з дому Хенсона.


— Дозвольте мені сказати вам дещо, Пауло. Вам не здається, що Лорна Террі за десять секунд робить для англо-американських стосунків більше, ніж ви за все життя? Я думав, що це змусить її замовкнути на хвилину або близько того, але знову схибив.


«Схоже, ви витрачаєте чимало часу на те, щоб покращити «відносини», містер Уайт – Картер. Чарлі Еванс все ще був би живий, і ми були б трохи ближче до нашої мети, якби ви витрачали трохи менше часу на особисті розслідування. Вона ніколи не дозволить мені забути її дорогоцінну...


Чарлі треба було вбити, щоб урятувати мене. Оскільки вона втягнула Лорну Террі в розмову, я вирішив продовжити цю тему.


— Так, — визнав я, — але хочеш вір, хочеш ні, але я маю причини хотіти дізнатися, що трапилося з Лорною, які не є суто особистими.


Її брови зігнулися вгору, і я зрозумів, що вона воліє мені не вірити.


«Оскільки Чарлі та Франц пішли в небуття, нам може стати в нагоді, якщо ми дізнаємося, де зараз Лорна, тобто, якщо вона ще жива».


'Можливо ти правий.' - Я був здивований, почувши її згоду. «Я попрошу Болт підготувати повне досьє на Лорну Террі і негайно передати його вам».


Коли я сказав "дякую", "Роллс" зупинився біля тротуару. Я глянув у вікно.


Ваш готель знаходиться на наступному кутку. Можливо, буде краще, якщо ви прогуляєтесь пішки. Перш ніж вона закінчила свою пропозицію, водій підвівся з місця водія і чекав біля задніх дверей з валізами в руках. Я повернувся, щоб вийти.


"Пощастило", - почула я її слова, коли мої ноги торкнулися вулиці. Щирість у її голосі здивувала мене, тож я не міг нічого сказати, крім:


'Тобі теж.' Двері знову швидко зачинилися.


Готель був одним із нових у Лондоні. Причина вибору була очевидною. Було близько півночі, і вестибюль був сповнений добре одягнених людей. Ідучи за людиною, що прийняла мої сумки біля дверей, я побачив, що обидва бари, що примикають до вестибюлю, були забиті вщент. Якщо моє прибуття мало бути помічене якомога більшою кількістю людей, воно відбулося тут.


— Так, містере. Кроуфорд, ми отримали вашу броню, і ваша кімната готова. Адміністратором був француз. Я глянув на нього, коли він узяв мій ключ. Потім він повернувся і продовжував дивитися на мене, поки кликав посланця. Я відчував, як його очі стежать за мною, коли я йшов до ліфтів, тому я навмисно не озирнувся. Коли ліфт на антресольному рівні зупинився, я швидко пробурмотів щось посланцю про зустріч із ним у моїй кімнаті за хвилину і вийшов.


Антресольний поверх виходив на вестибюль із трьох сторін. Я обережно підійшов до поруччя і глянув униз. Я не міг бачити обличчя чоловіка, але він перехилився через стійку і тепер слухав, що шепотіла йому на вухо секретарка. За мить він повернувся і глянув на ліфти.


Я швидко відступив у захисну тінь мармурової колони і спостерігав за ним, поки він повільно йшов через переповнений вестибюль. Я вже бачив це обличчя раніше, але де? Я на мить закрив очі, намагаючись змусити свою пам'ять працювати. Це було обличчя, яке я нещодавно бачив, але не знав достатньо, щоб зв'язати його з ім'ям або навіть з голосом.


Коли я знову розплющив очі, він був майже прямо піді мною, дивлячись на щось чи когось за межами мого поля зору. Він стояв майже по стійці смирно.


Тоді я його впізнав. Або я був хворий, або це був один із тих охоронців, яких я зустрів на сходах на Гросвенор-сквер. Тепер моя пам'ять працювала на повну котушку. Це був чоловік на верхній сходинці, останній, кого я пройшов, володар очей номер двадцять один та двадцять два.


Ліфт був порожній, і мій шлях на тридцять четвертий поверх був швидким, залишивши мені мало часу, щоб усе обміркувати. Посильний терпляче чекав на мене, і він мав акцент кокні, який нагадав мені Чарлі. Так що я дав йому чайових всього півдолара. Його обличчя висвітлилося, ніби я щойно подарував йому діамант Надії, і він кілька разів вклонився, вийшов із кімнати і зачинив за собою двері. Я прислухався, поки не переконався, що він зник, потім зачепив ланцюжок дверей і повернув двері на засові. Якби до мене прийшов несподіваний гість, я хотів, щоб він постукав. Я планував прийняти гарячий душ за кілька секунд і вирішив ніколи більше не боротися за своє життя оголеним.


У кімнаті було холодно, наче по ній щойно пройшла Паула Афіна. Я здригнувся від цієї думки, вимкнув кондиціонер і відчинив вікно. Легкий червневий вітерець надув штори, і я вирішив подивитися у вікно. Гарний вид! Все, що я бачив, — це тридцять чотири поверхи з бетону та скла переді мною та з обох боків. Готель був збудований навколо внутрішнього двору, на який я не звернув уваги. Або АХ урізав свої витрати, або у адміністратора було погане почуття гумору. Я був певен, що мій друг з очима-намистинками незабаром візьме мені візит, і хотів, щоб до його приходу все було в повному порядку.


Я зняв костюм і, повісивши куртку на вішалку, дістав із нагрудної кишені золоту ручку та олівець. Насправді вони не були золотими, але для мене вони були вісімнадцятьма каратами Тіффані.


Цей набір був однією з найкращих речей, розроблених AX Labs. То були надзвичайно корисні інструменти. Ви можете написати листа ручкою, вирішити кросворд олівцем, але з цим набором ви можете робити й інші речі. Я повернув кінчик пера і вийняв за ним чорнильний картридж. Потім я натиснув на кліпсу, і маленька лінза впала туди, де кілька хвилин тому був наконечник. За цією лінзою був затвор, який міг зробити двадцять п'ять кадрів за вдвічі меншу кількість секунд. За затвором був крихітний рулон надчутливої плівки. Світло чи темно, вдень чи вночі, вона пристосовувалася до будь-якого можливого освітлення.


Тепер я звернув увагу на олівець. Я вилучив дно, де був провід, і повільно повернув інший кінець. Завдяки цьому з'явилася невелика спіраль із сірого металу. Всередині спіралі знаходився довгий кристал, а в цьому кристалі була справжня мережа надзвичайно чутливих ниток. Це був автоматичний механізм, який дистанційно керував затвором камери, коли ручне керування з якоїсь причини було неможливим. Він реагував на раптові зміни світла чи звуку.


Я тримав два золоті циліндри приблизно за три дюйми один від одного і дивився, як вони підстрибують один проти одного. Корпуси були магнітними, і їх можна було відокремити один від одного лише силою. Я оцінив зростання мого передбачуваного відвідувача приблизно в шість футів, тому прикріпив камеру до одвірка дверей зі спальні до передпокою і направив її прямо на зовнішні двері.


Я підійшов до дверей, повернувся і подивився на неї. Вони були спрямовані прямо мені в обличчя. Ідеально. Звук дверей, що відкриваються, світло, що струмує з коридору, активують пристрій і захоплюють обличчя всіх потенційних відвідувачів. Прийнявши душ, я повертався, відмикав обидва замки і чекав.


Я спрямував насадку душа прямо собі на груди, відрегулював її дуже точно і відкрив крани. Я повинен був бути обережним, щоб не побачити всю магію МЕККІ так що я відступив у душовий піддон так далеко, як тільки міг, стежачи за тим, щоб струмінь води залишався на моїх грудях і не потрапляв мені в обличчя. Намилюючи, я співав " Loving " Тоді я упустив мило. Я впевнений, що ви всі знаєте ці жарти про хлопця, який упустив мило в душі і таке інше, але мені цікаво, чи чули ви про того хлопця, який упустив мило і цим врятував собі життя.


Стоячи рачки, я піднімав шматок мила, який ковзав до каналізації, коли почув перший вибух. Піднявши очі, я побачив розбиті плитки, що вилітають із центру стіни. З'явилася велика дірка біля фута у діаметрі; за ним металевий каркас чіпко чіплявся за уривки штукатурки та плитки. Потім пролунав другий вибух, праворуч від першого, за яким швидко пішов третій. Вам не потрібно було б навчатися, щоб знати, що всі вони були на висоті голови, якби я просто стояв прямо. Хтось мав намір знести мені голову з тулуба.


Гаряча вода постійно лилася з душу. Я сподівався, що його звук приховає мої рухи, коли я зісковзнув назад до того боку душа, з якої я почав. На підлозі в душі валялися гострі шматки плитки та штукатурки, а дехто ще прилип до мого тіла. Я сів навпочіпки, майже задихаючись, чекаючи, що інший зробить наступний крок. Мені не довелося довго чекати. Тільки я помітив три ідеально круглі отвори в фіранці для душу, як побачив пальці, що намагаються відсунути фіранку вбік.


Я думаю, він був такий здивований, не побачивши моє обезголовлене тіло перед ним у мильній воді, що не побачив і не почув мене, коли я вислизнув із фіранки з іншого боку. У будь-якому разі, він все ще стояв перед душем, коли я кинувся на нього і штовхнув його так сильно, як міг. Він, спотикаючись, кинувся в душ, і я трохи допоміг йому, різко вдаривши по бруньках ззаду. Без стогна чи ще чогось він звалився головою в душ. Єдиний звук, який я почув над звуком води, що ллється, був звук його голови, коли вона стикалася з порцеляною. Я відкрив повний кран із гарячою водою і поспішив у спальню шукати Вільгельміну.


Мій пістолет усе ще був у лондонській телефонній книзі, де я його залишив. Покривалом я витер мило та воду з рук. Цього разу я не хотів робити помилок. Я повинен був залишити цього чувака в живих, доставити його в болт і повністю покласти його на коліна Паули. Я схопив Вільгельміну і повернувся до відчинених ванних дверей.


За ті три з половиною секунди, що мене не було, маленька кімната наповнилася парою від киплячого душу. Мій відвідувач все ще перебував під дією заспокійливого, але йому вдалося встати рачки. Його голова та плече косо звисали над краєм ванни. Більша частина струменя не потрапила в нього, інакше на той час, коли я потягнувся, щоб закрити кран, він був би наполовину готовий. Я схопив його за волосся і витяг із ванни. Він ударився обличчям об кахельну підлогу. Я почув стогін, коли дихання вирвалося з його легень, і його череп з глухим стукотом ударився об підлогу.


Коли я вперше побачив дивну зброю у ванні між шматками штукатурки й плитки, мені здалося, що вона набрякла від гарячої води, що стікає по ній у бік стоку. Це була дивна річ, яку я коли-небудь бачив. Я підняв її і помітив, що вона важила втричі більше за Вільгельміну, хоча була вдвічі меншою. Часу на подальший огляд не було, бо коли я знову обернувся, я побачив, що мій упертий друг знову став на коліна.


- Добре, - сказав я. — Вставай та йди до іншої кімнати.


Коли він повільно обернувся в мій бік, то побачив у моїх руках люгер Вільгельміну. Його очі могли трохи розширитися, коли він побачив її, але коли він також побачив дивну важку зброю, яка колись належала йому, ті самі очі мало не вистрибнули з його голови.


Я сказав. -'Іди'...


Він невпевнено підвівся і повільно відступив до спальні. Тепер, коли я придивився, я був упевнений, що це був один із тих охоронців, яких я бачив раніше, і не було сумніву, що він був останнім на верхній сходинці.


Я продовжував робити крок уперед із кожним хитким кроком, який він робив назад. Його погляд залишився на важкій зброї у моїй лівій руці. Коли ми добралися до спальні, я подбав про те, щоб тримати його подалі від передпокою і ближче до шафи між вікнами. Раптовий порив вітру зовні нагадав мені, що я голий і що ще гірше мокрий і мені холодно.


Як тільки він став там, де я хотів, біля шафи з руками над головою, я почав ставити запитання.


'Хто ти?'


- Немає відповіді.


«Як тобі вдалося опинитися в цій будівлі сьогодні ввечері як охоронець?»


Знову немає відповіді.


Здавалося, він навіть не чув моїх запитань. Він продовжував дивитися на свою втрачену зброю, наче боявся, що вона вистрілить сама собою. Можливо, він знав щось про дивну зброю, чого я не знав. Не зводячи з нього очей, я задкувала назад, поки не відчув покривало на своїх ногах. Тоді я кинув його зброю на ліжко і повернувся до допиту. «Слухай, друже, раджу тобі відповісти на мої запитання. Я знаю кілька брудних хитрощів, щоб змусити вас говорити, але оскільки я зняв тільки цю кімнату, мені не хотілося б пускати вам кров.


Він уперше глянув прямо на мене. У його виразі був розпач, який я знайшов майже нікчемним. Потім його очі відпустили мої, і здавалося, що він намагається побачити крізь мене те місце, де я впустив його пістолет. Цей пустун думав тільки про одне. Я зробив кілька кроків ближче, поки Вільгельміна не виявилася приблизно за дюйм від його серця.


— Сьогодні ввечері ви вбили тих двох інших чоловіків, чи не так? З цим пістолетом було покінчено, чи не так? Що то за зброя? Хто послав вас вбити Джеральда Шиллінгера?


Я тільки-но закінчив своє останнє питання, коли його коліно вдарило дуже болісно по моїй промежині.


Перш ніж я зрозумів, що відбувається, він швидко відштовхнув мене і пірнув на ліжко. Я знав, чого він хотів. Перш ніж він дістався до покривала, я опинився на ньому згори, і наші руки одночасно схопили зброю. Я відчував на собі холодне тепло Вільгельміни і знав, що вона поряд, коли це потрібно. Я спробував звільнити іншу зброю з рук іншої людини. Дивним у його розпачі було те, що він був повністю зосереджений на тому, щоб отримати цю зброю... а не на тому, щоб залишитися живою. Він був роботом, запрограмованим на серію операцій. Він знав, що я легко можу його застрелити, і він не міг знати, що зараз для мене важливіше зберегти йому життя. Я повинен був тримати його в хорошому стані, поки я не зміг змусити його говорити.


У тиші ми продовжували боротися за володіння дивною зброєю. Руки мого супротивника втратили свою силу у боротьбі, а сила в моїх руках стала більшою. Він програвав битву і це знав.


Раптом я зробив випад з усією силою, на яку був здатний, і встромив лікті йому в груди. Він задихнувся, і я відчув, як його пальці розтулилися. На другому ударі у тому самому місці він відпустив їх повністю. Я зробив дикий рух однією рукою, і зброя зісковзнула з ліжка і впала на підлогу за п'ять футів від мене.


Я схопив Вільгельміну. Погляд чоловіка став ще божевільнішим, і він продовжував дивитися на свою зброю. Поки він намагався набрати трохи повітря у легені, на його лобі виступили краплинки поту. Перш ніж він встиг зробити ще один рух, я схопився з ліжка і опинився між ним та його пістолетом. Вільгельміна вказала йому між очей.


«Добре, друже, тепер усе було добре. Тепер я хочу отримати відповіді на ті самі питання».


Він став навколішки на ліжку, і я побачив, як його обличчя побіліло ще більше.


— Встань з цього ліжка і встань біля тієї шафи. Якщо мені потрібно пустити трохи крові, щоб отримати ці відповіді, я готовий.


Він повільно почав рухатися і знову опустився на коліна, не дивлячись ні на мене, ні на Вільгельміну. Вся його увага була прикута до того місця за мною, де лежала зброя. Коли він відсунувся, я відійшов убік, поки не дійшов до тумбочки, де лежали замшеві піхви зі стилетом Хьюго. Хьюго легко вислизнув назовні, ніби він був щасливий взяти участь у дії. Я перетнув кімнату, тримаючи Х'юго переді мною.


«Добре, приятелю. Ваш час минув. Тепер мені потрібні відповіді на найважливіші питання. Поки я говорив, я повільно наближався до нього. 'На кого ти працюєш? Хто замішаний у змові проти Шиллінгера?


Я був за три фути від нього, коли він, нарешті, відірвав погляд від зброї і подивився на мене. Я вирішив його шокувати, щоб він заговорив. — Ви знаєте, що не знайшли справжнього Шиллінгера? Його очі недовірливо розширились. — Ти зрешетив груди його двійника з Канзас-Сіті. Шиллінгер живий і їде до Парижа.


'Ні!' Це було перше слово, яке він сказав, і його голос був високий і хрипкий. Я зробив ще один крок у його бік і тримала Х'юго у просторі, який все ще залишався між нами. На його лобі виступили нові краплі поту, а очі стиснулися. Він зробив півкроку назад і похитав головою з боку на бік, пробурмотівши: «Ні, ні, ні». Знову і знову, як у якійсь жертовній пісні.


Те, що сталося потім, сталося так швидко і так несподівано, що я досі не можу в це повірити. Він з тугою глянув на свою втрачену зброю, потім на пістолет у моїх руках. Він вагався мить, відчайдушно моргаючи. Потім, не говорячи більше ні слова, він розвернувся і пірнув прямо у відчинене вікно.


Його шлях вниз, повз всі тридцять чотири поверхи, відбувся за лічені секунди. Я підійшов до відкритого вікна якраз вчасно, щоб почути, як воно розбивається об бетон подвір'я.


Я не знаю, як довго я стояв там, дивлячись у темряву. Раптовий холод, частково від вітру, частково від думки про те, як він повинен виглядати там, внизу, повернув мене до тями. Настав час подумати про кілька речей. По-перше, малоймовірно, що його тіло знайдуть одразу. У кімнатах навколо двору не горіло світло, не було крику свідків, які бачили падіння. Тож я міг би посперечатися, що ніхто не знав про криваву знахідку, що лежала внизу. Так що я мав трохи часу, щоб вирішити, що робити далі.


Вершина списку поверталася до тієї вирви від бомби, яка колись була викладеною плиткою душем, щоб рознести підлогу.


Я йшов у ванну, коли знову помітив дивну зброю, яка все ще лежала на підлозі. Здавалося, воно зажило своїм власним життям. Розпухле дуло тепер ще більше розпухло, сяючи помаранчевим жаром на тлі білої тканини. Маленькі пальчики диму вилися там, де кімната, що світиться, обпалила килим з довгим ворсом. Я продовжував дивитися на нього так, ніби це була кобра, що згорнулася кільцем, готова завдати удару. Я думав, що бачив майже всю зброю, але це ніколи раніше не бачив. Мої думки повернулися до того безликого тіла на підлозі на Гросвенор-сквер і до цієї кривавої дірки, яка колись була чоловічою грудьми; потім до свіжішого зображення трьох отворів у фіранці для душу та симетричних кратерів у кахельній стіні душу. З цією милкою було не до жартів. Більше того, це був єдиний зв'язок між кривавими подіями сьогоднішньої ночі. та люди, які його встановили. Обережно, я опустився навколішки за кілька футів від зброї. Я обережно потягся до ручки. Я думав, що буде спекотно. Знову неправильно. Я відчував жар у кімнаті, але рукоятка була прохолодною на дотик. Я підняв його та тримав на відстані витягнутої руки.


Я відомий як гордий володар дуже крутого і добре натренованого пальця на спусковому гачку, тому коли я кажу, що не натискав на спусковий гачок без найменшого зусилля, ви повинні цьому вірити. Набряклий метал патронника розширився і стиснувся, і я відчув силу віддачі в зап'ястя і вниз по руці до плеча.


Насправді я не цілився, бо не збирався стріляти зі зброї, але, на щастя, вона була спрямована у бік матраца.


На моїх недовірливих очах шафа по той бік ліжка між вікнами розлетілася на тисячі осколків. Куля, граната чи щось ще, чим стріляла ця проклята зброя, пройшла наскрізь через всю ширину матраца, не завдавши жодного пошкодження, а потім розбила шафу, наче вона була зроблена з коркового дерева.


Я знову глянув на зброю у своїй руці. Свічення зникло, і площа кімнати повернулася до своїх нормальних, хоч і цікавих пропорцій. Я поклав його назад і обережно торкнувся місця, де всього кілька миттєвостей тому воно світилося оранжево-червоним. Було лише трохи тепло. Саме тоді я побачив маленьку кнопку на ручці. Я вирішив не досліджувати цю річ далі у цей момент. Я пішов у ванну і повернувся з повнорозмірним рушником, яким акуратно обернув зброю. Потім я поклав його на верхню полицю в коморі, доки не передав експертам з балістики в БОЛТ міг дати.


Телефон задзвонив, як за командою. Я впізнав голос на іншому кінці дроту. Він був таким самим холоднокровним і відстороненим, як завжди.


'Г-н. Кроуфорд, ви розмовляєте з Британською агенцією закордонних подорожей. Це Вибачте, що дзвоню вам так пізно, але я знаю, як сильно ви хотіли дізнатися про останні подробиці про подорож Террі. Один із наших співробітників щойно закінчив його. Я повинен був визнати, що це була швидка робота, але агент П. Афіна мені цього більше не подобалася. 'Спасибі. Радий це чути.' Моя відповідь була такою ж крутою і зваженою. "Чи я повинен прийти і отримати його?"


'Ні. Вони будуть відправлені до вас.


'Момент.' За її тоном я зрозумів, що вона збирається повісити слухавку. — Послухайте, відколи я востаннє говорив з вами, плани трохи змінилися. .. Надзвичайна ситуація, можна сказати. Я наголосив на цьому слові, бо згадав, що мені було наказано зв'язуватися лише у разі крайньої необхідності. Я вирішив, що якщо не буде надзвичайної ситуації, якщо один із агентів BOLT перетвориться на вбивцю, мені краще повернутися до початкової школи і заново вивчити англійську.


'Я розумію.' – Схоже, вона взагалі нічого не розуміла.


— Думаю, буде краще, якщо я поговорю з кимось із вашого офісу особисто. Труднощі можуть позначитися на всій моїй подорожі».


— Ну добре, якщо ти вважаєш це за необхідне. Через двадцять хвилин вас підберуть на тому ж місці, де ми вас висадили раніше. Її останній склад було завершено клацанням телефону.


Я глянув на циферблат свого дорожнього будильника. Двадцять хвилин. Добре. Це дало мені можливість позбутися сверблячки. Я стомлено зітхнув і пішла назад у душ для чергової спроби прийняти його.


Розділ 8


Через десять хвилин я вийшов з ліфта на антресольний поверх і обережно пішов на своє колишнє місце біля поручнів. Француз все ще стояв за прилавком, сортуючи пошту та розмовляючи з одним із посильних. Той факт, що він не втік, підтвердив мою підозру, що він гадки не має, у що мало не вплутався. Тож він мені нічим не допоможе. Я розчаровано зітхнув і продовжив іти.


Я пішов Парк-лейн туди, де мене висадили раніше. Там було всього кілька машин і таксі, і ніхто, здавалося, не звернув на мене особливої уваги, коли я зупинився і запалив цигарку. Я ще не перестав курити, коли побачив чорний Rolls, що наближається до мене. За кермом був той самий водій, і Паула Афіна знову була на задньому сидінні під захисним полем свого фетрового капелюха. Я схопився.


"У парк, Фредді". Раптом я помітив, що вона ставилася до свого водія з значно більшою повагою, ніж до мене. Знову відкинувшись у тіні, вона кинула мені на коліна коричневу папку.


'Тут. Повний звіт ви знайдете там. Дата народження, школи, медичні записи, сімейний стан, професійні дані, навіть життєві показники. Її голос набув знайомого холодного тону, коли вона додала: — Але я впевнена, що ви знаєте краще, ніж наші експерти. Можливо, ви захочете щось додати або видалити.


Ця думка раптово вразила мене, і я її викинув.


'Ви ревнуєте.' Думка була така ясна і така кумедна, що Я повинен був сміятися.


'Не будь смішним.' Різкість її відповіді була доказом цього. Вона швидко змінила тему.


— Та надзвичайна ситуація, яку ви говорили раніше, — можливо, ви захочете пояснити. Мій час дуже обмежений». Вона мовчки слухала, як я розповів їй усю історію.


— Ви, мабуть, помиляєтеся, що нападником був один із охоронців із Гросвенор-сквер. Троє з цих чоловіків були агентами BOLT, а решта вісім були ретельно відібрані та класифіковані як найбезпечніші».


— Я знаю, що має рацію, — наполягав я. «Це був хлопець, який був нагорі, коли ми піднімалися цими сходами. Якщо я правильно пам'ятаю, ви кивнули йому, коли ми проходили повз нього.


«Неможливо. Та людина нагорі сходів була агентом BOLT».


Потім вона зробила те, що здавалося цілком суперечливим її характеру. Вона простягла руку і торкнулася моєї руки. Для будь-якого іншого це було б звичайним, повсякденним жестом, але її було те, що змусило моє секс, що жагуче, серце тьохнуло.


«Ви були абсолютно праві. Це безперечно надзвичайна ситуація. Я радий, що ви, не вагаючись, дали нам знати.


Я трохи натиснув на її руку, і вона швидко відсмикнула її.


Коли Фредді під'їхав до узбіччя, я побачив, що ми повернулися до того, з чого почали. Тому я потягся до дверей.


'Ні. Ти залишаєшся в машині. Буде безпечнішим, якщо я увійду. Чи можна мені ваш ключ?


Я обернувся. - Тобі це не потрібно. Замки вимкнено. Номер тридцять чотири сімнадцять, і вибачте за безладдя. Вона вийшла з машини раніше, ніж закінчив.


Через десять хвилин і дві цигарки вона залізла назад на диван поруч зі мною. Я бачив опуклість у її сумці через плече. Вона кинула наказ у бік Фредді.


- "Кенсінгтон, Фредді. І поспішай". Коли машина від'їхала, вона відкинулася і відкрила сумку. Вона дістала зброю, все ще загорнуту в товстий банний рушник. З його вражаючою ефективністю, я б не сильно здивувався, якби побачив, як тіло у дворі також вилазить із цього рушника. Але зрештою це була просто дивна зброя.


«Це може бути найважливішим доказом». Її голос був сповнений хвилювання. — Я бачила твій душ і те, що лишилося від шафи. Я ніколи не бачила нічого подібного.


- Так, - погодився я. «Я залишаю за собою слід із зруйнованих готельних номерів, через які мене можуть занести до чорного списку Конрада Хілтона».


— Я зателефонувала до штабу з твоєї кімнати. Тіло негайно видалять».


— Я радий, що ти не зателефонувала до обслуговування номерів.


Потім вона влаштувала ще один сюрприз. Вона справді засміялася. Вона відкинула голову назад і засміялася. І ти знаєш? То був чудовий сміх. Повний та блискучий.


Більше сюрпризів не було, поки ми не досягли Кенсінгтон-стріт. Я визирнув у вікно і побачив, що насправді ми стоїмо перед туристичною агенцією.


«Дякую, Фредді. Сьогодні ти мені більше не потрібний. Інакше я зателефоную вам. Спробуй трохи поспати. Думаю, завтра він може бути дуже зайнятий.


Мене знову вразив м'який, стурбований тон її голосу. Я почув, як Фредді зупинився позаду нас, коли я пішов за Паулою до дверей. Там було надруковано великим шрифтом, щоб усі могли прочитати: Британське закордонне туристичне агентство. Офіс на вулиці був освітлений, і я побачив жінку-клерка в уніформі, що сиділа за прилавком. Все це було велике і дуже гідне, майже в диккенсівському стилі. Меблі виглядали справжнім вікторіанським. Прилавки були з дуже темного, сильно обробленого дерева, і дівчина за прилавком теж виглядала привітною та добре укомплектованою.


- Доброго вечора, Емілі. Паула недбало привітала дівчину через плече. "Або я повинен сказати доброго ранку?"


— Ні, — урвав я. — Дозвольте мені вам сказати. Доброго ранку, Емілі. Я перестав іти за офіцером Паулою Афіною і повернувся, щоб продовжити розмову біля стійки. Але Паула вказала мені на сусідню кімнату, і я пішов з нею досить сумно.


Офіс позаду був набагато меншим, але в іншому ідентичний тому, через який ми пройшли вперше. Теж було зовсім порожньо. Потім я отримав свій наступний сюрприз. Паула швидко підійшла до вимикача і вимкнула світильник. У кімнаті залишилася лише одна лампа: маленька настільна лампа. Потім вона вимкнулась і ми опинилися в повній темряві. Наступне, що я почув, був скрегіт металу по металу, немов у маленькій петлі. Я напружив очі, щоб щось розгледіти, а потім побачив вузький промінь світла, який трохи висвітлив усе довкола. Паула тримала в руці те, що виявилося тонким ліхтариком, і направила його на відкритий металевий контакт у стіні. Я мовчки дивився, як вона повернулася. Промінь світла звузився і зосередився на контакті зі стіною. Потім шестифутова секція стіни ковзнула вліво, і ми були поглинені світлом простору, що відкрився моїй здивований погляд за його межами.


То це був БОЛТ. Я не здивувався б більше, якби Паула Афіна зняла весь одяг і запросила мене на наступний танець.


Зал був величезним; все в хромі і склі, незграбне і дуже сучасне. Шість столів блищали у денному світлі ламп на стелі. П'ять були порожні, а шостий зайняв Хоук, як може тільки Хоук. Він підвів голову, коли ми ввійшли.


«Ну, Нік. Не думав, що побачу тебе так скоро.


У мене було відчуття, що він не стрибав від радості, побачивши мене зараз. Потім він зобразив щось схоже на справжню посмішку, вперше з того часу, як я приїхав до Лондона. — Як приманку ти непогано справляєшся з цим. Я не думав, що вони так швидко знайдуть тебе. Перш ніж я встиг відповісти, Паула підійшла до столу і розгорнула рушник, у якому лежала зброя. Я приєднався і глянув на обличчя Хоука, коли він уперше глянув на зброю.


«Яка потворна маленька чудовисько. Як ти думаєш, це та штука, яку вони використали кілька разів сьогодні ввечері? Він підняв його.


'Придивись. Не чіпай цю кнопку на ручці. Мені вдалося впоратися з голосом, але його звук так налякав його, що він мало не випустив зброю. Я встав за ним і вказав на маленьку кнопку. "Я думаю, що це те, що включає його."


Хоук якийсь час дивився на нього, а потім обережно поклав на стіл. — Тоні вже викликав експерта з балістики. Він може бути тут будь-якої хвилини. Потім він повернувся до Поля.


«І він послав двох ваших людей, щоб забрати тіло з двору готелю». Потім він знову повернувся до мене.


"Паула сказала мені по телефону, що ви думаєте, що на вас напав агент BOLT з цією штукою".


« Чорт забирай, правда ... Ставлю за це все ».


«Людина, яку ви описуєте, — один із наших найкращих і найнадійніших людей». Новий голос пролунав позаду мене. Я повернувся і глянув у красиве обличчя сера Ентоні.


Прошу вибачення, сер. Я знаю, що це досить тривожні новини, але я також знаю, що я маю рацію».


Сер Ентоні довго дивився на мене, перш ніж знову заговорити.


7ЛН був першим, хто помітив Чарлі Еванса у Швейцарії і пішов за ним до Лондона. Він навряд чи передав би нам цю інформацію, якби з якоїсь неймовірної причини працював на інший бік. Що ще тривожніше, так це те, що він один із агентів, про яких ми говорили раніше. Один із двох чоловіків, окрім Девіда і мене, який знав, де ховаються ваш міністр закордонних справ та наш прем'єр-міністр.


'Як?' – недовірливо мовила Паула Афіна.


- Так, Пауло. 7LN був одним з двох осіб у команді, які супроводжували їх до їхнього секретного місця призначення. Ми покликали його назад, щоб він допоміг охороняти будинок на Гросвенор-сквер і тримали його під рукою на випадок, якщо хтось спробує щось зробити. Я подумав, що важливо, щоб один із наших найкращих людей простежив слід, який міг би привести нас до великих босів.


— Чи означає це, що зараз із Шиллінгером і прем'єр-міністром перебуває лише одна людина? Я чекав, що вони скажуть мені, що помилявся.


"На жаль, це правильно", - відповів Хоук. "Тоні і я були на шляху туди, коли нам зателефонувала Пола".


П'ятифутова секція стіни безшумно ковзнула вбік, і увійшли двоє чоловіків у білих комбінезонах, несучи щось схоже на відро для сміття. Сер Ентоні швидко рушив до них, коли секція стіни стала на місце. "А, добре. Якісь труднощі?"


Чоловіки з гуркотом поставили коробку на підлогу, а потім швидко зняли комбінезони. Під ними були темні, добре пошиті костюми. Молодший із двох заговорив першим; він мав виразний оксфордський акцент.


— Що ж, сер. Єдиний спосіб дістатися цього двору — із підвалу. Він кишить персоналом готелю, який тільки починає або щойно закінчив свою зміну. Так що ми взяли цю уніформу і вдали, що наше місце там. Нас ніхто не помітив.


Його напарник завершив розповідь. «На жаль, це відро для сміття — все, що ми змогли знайти. Неприємне видовище, сер.


— Відвезіть його до Медичної служби. Є хтось, хто проведе повне розслідування. ... цих останків. Сер Ентоні, схоже, ніяк не міг підібрати правильне слово для опису вмісту кошика для сміття. Двоє чоловіків знову підхопили його, пройшли повз нас і зникли через інші розсувні двері. Тепер, коли я знав, що в цьому відрі для сміття, я зробив великий крок убік.


Розділ 9


Коли я знову дістався до офісу на вулиці, місце за столом Емілі було порожнім. Все було темно і порожньо, і я відчув себе втомленим. Тридцять хвилин з Емілі могли все змінити.


Зовні на вулицях Кенсінгтона було тихо. Я вирішив повернутися в готель пішки замість того, щоб брати таксі.


Червневі ночі в Лондоні можуть раптово стати прохолодними, і ця ніч не стала винятком. Насправді я розраховував, що Емілі підніме мій моральний дух і відновить мою віру в англійських жінок. ... довіру, яку Паула Афіна щосили намагалася зруйнувати. Завертаючи за ріг біля Альберт-Холла, я раптом згадав прекрасну англійку: Трейсі Лідс! Я намацав у нагрудній кишені папірець, він все ще був там.


Я був радий дізнатися, що Трейсі живе в Кенсінгтоні, приблизно за чотири квартали від того місця, де я зараз перебуваю. То була доля! Мій бойовий дух злетів, і моя кров знову почала текти, коли я увійшов до телефону на наступному кутку.


Я порився в кишені, шукаючи монету, коли зрозумів, що коричнева папка все ще в мене під пахвою. Я поклав монету та папірець із номером Трейсі назад у кишеню і викликав таксі.


Незважаючи на те, що бари були закриті, у вестибюлі готелю все ще було досить жваво. Купка неспокійних туристів, які відчайдушно потребують того європейського азарту, який їм обіцяли турагенти. Я побачив, що за стійкою стоїть ще один адміністратор, і я подумав, що після того, як поміняв свою кімнату на іншу, у ванній кімнаті залишилося трохи плитки. Коричнева папка змусила мене вирішити інакше; найголовніше перше.


Двері в мою кімнату виглядали так само, як і будь-які інші в коридорі, але я припустив, що решта в цей час в основному зачинені. Моя відкрилася простим поворотом клямки.


Я схопив стілець зі спальні і засунув його під ручку дверей. Не те щоб це дійсно захищало від непроханого вторгнення, але принаймні створило б певний шум, якби хтось намагався проникнути всередину.


Коли я повернувся, щоб повернутися до спальні, я побачив два тонкі золоті циліндри, які все ще приклеєні до дверної рами. Я влаштував фотопастку для кожного відвідувача, а потім забув перевірити цю пастку.


Я відчепив їх і знову зібрав ручку та олівець, намагаючись не пошкодити тонкий механізм. Ці люди з BOLT могли продовжувати заперечувати, що це був їхній власний агент, але я все ще був упевнений, що це був той їхній хлопець, якого я бачив на Гросвенор-сквер, і тепер у мене були переконливі докази цього.


Я відкрив «Книгу бестселерів усіх часів» на спеціальній сторінці і з любов'ю зберігав у ній два стілуси, доки не зміг взяти їх із собою у British Overseas Travel. Щоразу, коли двері відчинялися або зачинялися, камера клацала. Так що поряд з обличчям цієї людини будуть фотографії, на яких я виходжу за двері, а Паула Афіна йде до моєї кімнати, щоб забрати зброю.


Мій готельний номер, як і раніше, виглядав як місце стихійного лиха, але зараз був не час займатися прибиранням.


Я сів за стіл і відкрив папку, в якій була історія Лорни Террі, принаймні згідно з БОЛТОМ.


Інформаційна служба BOLT виконала свою роботу. Папка містила двадцять два комп'ютерні листи з інформацією про Лорна Террі. На той час, коли я закінчив із цим, я відчув, що можу знати про неї щось, що вона вже забула.


Не дивно, що її сценічним псевдонімом була Лорна Террі. Вона народилася Джоан Летем у Бірмінгемі, наймолодшій з дев'яти дітей Летем. Її батько був фабричним робітником, який покинув сім'ю невдовзі після народження молодшої дитини. Вона вийшла заміж за чоловіка вдвічі старше за себе, коли їй було п'ятнадцять, і розлучилася з ним, коли їй було вісімнадцять, незабаром після того, як вона отримала титул Міс Бірмінгем на місцевому конкурсі краси.


Вся її кар'єра була описана крок за кроком від старту до вершини. Вона вийшла заміж за свого першого агента Фредді Трандла і розлучилася з ним через шість місяців після підписання свого першого контракту на запис. Це була звичайна історія шоу-бізнесу, але останній абзац мене налякав.


«Жодних арештів. Немає судимостей. Останнім часом Террі опинилася у центрі уваги завдяки своїй активній участі у русі «За постійний світ у всьому світі», заснованому американським державним діячем Джеральдом Шиллінгером. Відомо, що Террі відмовилася від двох головних ролей у кіно, щоб зберегти себе вільною для першої конференції в Парижі і для зустрічей, що передували їй, у всіх великих містах. Раніше вона ніколи не була пов'язана з будь-яким політичним рухом. Вона ніколи не голосувала на британських виборах. Вона спростовує нещодавні чутки про те, що її дружні стосунки з сенатором США Робертом Хенсоном мають романтичний характер».


Я повернувся до першої сторінки, де вся особиста інформація була вибудована в акуратні стовпці. Адреса: Парк Тераса Квартири, Парк Лейн, Лондон W1, Англія. Ця адреса знаходилася приблизно у восьми кварталах від мого готелю. Номер телефону (приватний та секретний): 493-8069. Я встав і підійшов до телефону поруч із ліжком, дивлячись на годинник. Було майже дві години ночі.


Ну, подумав я. Якщо цей сенатор Хенсон усе ще живе там, ми побачимо, чи справді він та нічна сова, яку себе видає. Я набрав зовнішню лінію, а потім номер. Телефон задзвонив лише двічі. 'Вітаю?' Голос звучав майже так само хлоп'ячим і спритно, як він і виглядав.


- Сенатор Хенсон?


'Так.'


«Вибачте, що турбую вас у таку пізню годину, але я сподівався, що ви дасте мені якусь інформацію. Мене звуть Нед Кроуфорд, і я зустрів Лорну Террі на Вашингтонській зустрічі світу. .. '


Я не говорив далі.


«Нед. Я сподівався, що ти подзвониш. Або цей хлопець був п'яний, або він знав іншого Неда Кроуфорда.


'Це не правда.' Я вирішив дозволити йому говорити. 'Так. Чи бачиш, Лорна подзвонила мені і сказала деякі неприємні речі.


— Отже, з нею все гаразд?


"Так добре. Вона, мабуть, прибула до Парижа сьогодні ввечері. Я дійсно думав, що це буде дзвінок від неї. Де ти?'


"Тут, у Лондоні, але це не має значення". Я дійсно не знав, що сказати, рідкісна річ, але це може статися. Раптом сенатор сказав: «Послухайте, чому вам не прийти сюди. Потім ми вип'ємо разом на ніч і я тобі все поясню. Може, Лорна зателефонує, і ти зможеш трохи поговорити з нею.


Це була найкраща пропозиція, яку я отримав за сьогоднішній вечір. — Добре, — відповів я. Я отримав підтвердження адреси та повісив слухавку.


Через двадцять хвилин я стояв перед Park Terrace, і був дуже вражений. Це був будинок вищого класу; від швейцара в червоній уніформі, через фойє з рожевого мармуру та хромований і скляний ліфт, який дозволяв бачити все його внутрішнє оздоблення, аж до будинку на даху, звідки я вийшов.


Швейцар, мабуть, зателефонував про моє прибуття, тому що сенатор чекав біля дверей, щоб привітати мене.


"Нед". Він потис мені руку, ніби я був одним з його перших виборців, і широко посміхнувся. 'Сідати. Почуйся як удома.' Його широка рука обвела всю кімнату. 'Що ти хочеш випити?'


«Горілка з льодом підійде». Я опустив своє втомлене тіло у зручне крісло.


Він простяг мені мій напій і сів. Я помітив дві речі: усмішка зникла, і він сам не пив.


"Ну, для початку: Лорна розповіла мені про черевик, який ти залишив на ганку мого будинку".


Я посміхнувся сам до себе. Та сама Лорна. Вона не розповіла йому все.


«Злочинність зараз у моді у Вашингтоні. Як ти їх загубив?


"Ну, це було не так просто". Я знову посміхнувся своєму зростаючому таланту до зменшення. «Вони деякий час возили мене, били, відбирали якісь речі, потім викидали на вулицю. Коли я повернувся до вас додому, Лорни вже не було.


'Я знаю. Вона була в жаху від цього. Вона зателефонувала до вашого готелю і, коли їй не відповіли на ваш номер, поїхала прямо до Нью-Йорка, де переночувала у подруги.


Потай я заздрив цій «подрузі», а сенатор продовжував:


«Сьогодні вона знову намагалася зателефонувати до вашого готелю у Вашингтоні, і їй сказали, що ви поїхали. Вона справді з полегшенням дізналася, що з тобою все гаразд.


Я підняв келих, щоб вимовити тост за себе, і випив. Цей сенатор з дитячим обличчям перетворив його на досить міцний напій.


- Сильно?


'Ні ні. Він якраз. Розкажіть більше про Лорна.


— Ну, вона сказала мені, що ти можеш спробувати зателефонувати сюди. Вона сказала, що не давала вам свій незареєстрований номер, але що з усіма вашими зв'язками ви, напевно, зможете його дістати.


Я пропустив це і зосередився в основному на своїх напоях, не слухаючи далі Хенсона, який продовжував говорити - про його величезний інтерес до мистецтва, про те, як старанно він працював, щоб залучити акторів до мирного плану Шиллінгера, про те, що для великої людини Джеральда Шиллінгера, те, що президент сказав напередодні ввечері, і таке інше.


Здавалося, минуло кілька годин, коли телефон милосердно втрутився.


- Це Лорна, - вигукнув він. "З Парижа."


Я взяв у нього слухавку. Вона говорила дуже співчутливо, і я коротко розповів їй про свої пригоди тієї пам'ятної ночі. Вона сказала, що скоро зв'яжеться зі мною, підкресливши це дуже багатозначно, а потім попросила знову поговорити з Хенсоном.


Я не знаю, що вона казала, але голос Хенсона був схожий на закоханого молодого собаку. Коли він нарешті повісив слухавку, він сказав: «Знаєш, ми одружуємося».


Я не знав, що сказати і якось у цьому сумнівався. Але я запропонував йому очікувані привітання і збирався йти.


«Дякую за випивку, сенатор». Ми обмінялися рукостисканням, і він провів мене в хол до чудового скляного ліфта. Він натиснув кнопку для мене.


"Якщо у вас буде вільний час, зателефонуйте мені", - сказав він. 'Спасибі. Але я не думаю, що я матиму багато вільного часу до того, як я приїду до Парижа. В мене ще багато справ тут.


Іронія моїх слів здалася мені майже смішною.


Прийшов блискучий ліфт. Двері відчинилися, і я увійшов усередину. Підлога ліфта була покрита, щоб користувачі не могли бачити всю шахту ліфта внизу, що могло бути досить жахливим. Сенатор зупинився у дверях, і я побачив, як він махає рукою, коли ліфт почав опускатися.


Кожен поверх будівлі був виконаний у різній кольоровій гамі, що робило подорож нею барвистим. Ми пройшли коридор, пофарбований у синьо-зелений колір; інший яскраво-оранжевий та яскраво-рожевий; потім один у металевих кольорах, сріблі та золоті. Я був майже на рівні жовто-білої статі, коли ліфт раптово зупинився.


Високо наді мною, нагорі шахти ліфта, я почув ревучий звук. Моєю першою думкою було, що через грозу відключилася електрика. Але світло в коридорі навіть не згасло.


Я спробував двері, але вони не ворухнулися ні на дюйм. Я все ще знаходився приблизно за вісімнадцять дюймів від рівня коридору, який інакше автоматично відчинив би двері. Я підійшов до панелі кнопок. На ній було вісімнадцять кнопок для різних поверхів та одна кнопка зі знаком: будинок на даху. Це означало, що будинок на даху був на дев'ятнадцятому поверсі. Я нарахував три поверхи до того, до якого ми ще не дійшли. Це має бути п'ятнадцятий поверх. Я натиснув червону кнопку з написом "Тривога", але нічого не сталося. Ні дзвінка, нічого. Я збирався знову натиснути на кнопку , коли коридори вгорі і внизу поринули в темряву. Світло в ліфті було яскравіше, ніж будь-коли.


Я опинився у пастці.


Гра тепер набула зовсім нового виміру. Я був замкнений у скляній клітці на висоті п'ятнадцяти поверхів у шахті ліфта, яскраво освітленої для всіх, хто полював на мене. Акуратна кругла дірочка, що раптово з'явилася у склі за вісім сантиметрів від мого лівого вуха, наповнила мої думки жалістю до себе і замінила її думками про можливості виживання.


Я обернувся на звук легкого вибуху за мною і побачив, що в хромованій задній стінці ліфта утворилася зяюча діра. Я впав на підлогу і притулився до оббивки, коли ще одна куля пробила скло наді мною. Ця потрапила в те місце, де я щойно стояв. Я вийняв Вільгельміну з кобури і вистрілив у світильник наді мною.


Принаймні зараз ми обидва були у темряві. Звук Вільгельміни нагадав мені, що я не чув ні звуку від обох пострілів, що пробили скло і підірвали хром. Значить, був ще хтось, хто мав такий брудний роздутий кейс; цей дивний безформний пістолет, який стріляв так безшумно, здавався дуже популярним тієї ночі.


Поверхом нижче відчинилися двері до квартири, і широка смуга світла прорізала темний коридор. Я трохи підняв голову і озирнувся на всі боки. Я побачив чийсь силует у світлі дверей. Фігура, одягнена в чорне, з чорним капюшоном, що приховує обличчя, пробігла повз ліфт і зробила останній постріл навмання. Я вистрілив у відповідь, але в мене було мало надії, що я потраплю до нього через моє недостойне становище.


Звук Вільгельміни змішався з пронизливим звуком скла, що б'ється. Звідкись долинув несамовитий крик. Далі коридором відчинилися ще одні двері, і я побачив жінку середніх років, що з'явилася, тримала пекінеса біля своїх важких грудей і відкривала рота, щоб закричати.


На той час, коли вона закінчила це, до неї приєдналося кілька сусідів. У коридорі раптом знову засвітилося світло, і я побачив жінку з собакою, що вказувала на мене.


Поки вона відкрила рота, ліфт знову рушив, і я майже дістався наступного поверху до того часу, коли я дістався панелі, щоб натиснути кнопку; будь-яка ручка була гарна, поки ця чортова штука зупинялася.


Але ліфт спускався. Я притиснувся до стіни, подорож вниз здавалася нескінченною.


Швейцар у червоній формі чекав на мене, коли ліфт нарешті досяг першого поверху. Його обличчя набуло того ж кольору, що й костюм.


'Що трапилося? Що тут відбувається? Я чув стрілянину та крики?


- Це не має значення, - сказав я. — Хтось заходив сюди за останні двадцять секунд?


- Ніхто.


Я натиснув кнопку п'ятнадцятого поверху.


«Ну, почекай тут. І якщо людина, одягнена в чорне, з чорним капюшоном на голові, спробує вийти, зупиніть його». Двері знову зачинилися, і ліфт почав підніматися. Швейцар все ще дивився на мене, коли я нарешті зник з поля зору. Натовп на п'ятнадцятому поверсі майже подвоївся. Жінка з пекінесом, як і раніше, була в центрі уваги. Коли вона побачила, що я повернувся, вона випустила ще один несамовитий крик, і собака випав з її рук. Інші повернулися і подивилися на мене так, наче я сам був Джеком Потрошителем. Я вискочив із ліфта.


«Людина в чорному, хто бачив, в який бік він їде?»


Жінка із собакою відповіла: «Так. Він рушив туди. Через двері на сходи».


Я не став їй дякувати, а пішов прямо до сходів і відчинив двері під червоною табличкою «Вихід».


Пожежні сходи були звичайним бетоном сірого кольору з простими трубчастими поручнями. Вона теж була зовсім порожня. Двері зачинилися за мною, і я почув, як вони зачинилися. Я знав, що кожні чортові протипожежні двері зачинені з цього боку. І назвали це безпекою. Я спробував його, щоб переконатися, що я мав рацію. І я зробив це.


Я прислухався до звуків кроків згори чи знизу. Я знав, що мій видобуток був на добрих п'ять хвилин попереду мене. Жодного звуку. Я побіг на наступний поверх та спробував двері там. Заблоковано. На самому верху, на поверсі будинку на даху, двері теж були зачинені. Я стомлено повернувся і пішов униз.


На п'ятнадцятому поверсі я постукав у двері. Але ні жінка з собакою, ні решта, схоже, не хотіли мене впускати. Ймовірно, всі вони розмовляли телефоном, щоб попередити поліцію.


Коли я знову обернувся, мою увагу привернула маленька червона пляма на підлозі. Я став навколішки і відчув це. Кров. Таким чином, Вільгельміна потрапила до мети. Я шукав ще плями крові, але їх не було; ніде. Потім почав довгий спуск п'ятнадцяти поверхів. У залі нікого не було. Швейцар, мабуть, піднявся нагору. Крізь скляні двері я міг бачити, як долив пливе потоками, тому я підняв комір і приготувався до мокрої дороги додому.


Через вулицю, обличчям до парку, я обернувся, щоб востаннє поглянути на будинок. Я бачив усі дев'ятнадцять поверхів. Більшість вікон були темними, крім тих, що на одному поверсі, і всі вони були яскраво освітлені. Я вирішив, що це має бути п'ятнадцятий поверх. Чотири поверхи вище вікна теж були огорнуті темрявою. Мабуть, звуки перестрілки відпочинок Роббі Хансона не порушили.


Мабуть, він спить у фланелевій піжамі, подумав я, повернувшись і пішовши. Я, мабуть, виглядав досить божевільним, коли тягнувся крізь зливу, маючи тільки піднятий комір для захисту від дощу. Ніхто не повірив би.


Хто колись чув про шпигуна без плаща?


Розділ 10


Я глянув на мармурову підлогу. Між моїми черевиками швидко виросла калюжа, хоча я простояв перед прилавком менше 10 секунд. Мій одяг промокли, і я видавав дивний мокрий звук, коли йшов. Вода, що стікає по моїй шиї і використовує мій хребет як свого роду ринву, також не змусила мене почуватися набагато краще.


" Боже мій". Вираз обличчя реєстратора, коли він підняв погляд і побачив мене, що стоїть там, виражало щире здивування.


"Вибачте мене. Я Нед Кроуфорд з кімнати тридцять чотири-сімнадцять. Я хотів би зняти іншу кімнату.


— Я маю це перевірити, містере. Кроуфорд. Він зник, коли моя калюжа стала більшою. Потім він повернувся з моєю квитанцією про бронювання та ключем від іншої кімнати.


— Боюся, у нас немає вільної кімнати на верхньому поверсі — це, знаєте, наш найкращий поверх, але я маю для вас кімнату на дев'ятому.


'Це нормально.'


Я взяв у нього ключ.


— Кімната дев'ять двадцять сім. Я покличу посланця, щоб він допоміг вам.


«Ні, в цьому немає потреби. Я сам переїду і принесу тобі інший ключ.


— Як забажаєте, сер. Він глянув на новенький ставок, який мій мокрий рукав утворив на прилавку між нами. — Що сталося з вашою попередньою кімнатою, сер?


Я доповім. Він витер калюжу, відпустив ключ і взяв ручку, щоб написати мою заяву. Тому мені довелося віддати його йому.


«Ну, його можна трохи почистити. Знаєш, бруд. Я дивився, як він це записує. «І насадку для душу не завадить полагодити».


Він продовжував писати, не зводячи очей. Потім його рухи раптово припинилися. Я не став чекати, щоб побачити його обличчя.


— Дякую, — сказав я. Я повернувся і вивернувся через порожній вестибюль.


Я не мав часу зняти мокрий одяг. Я швидко зібрав свої речі і перебрався до кімнати на дев'ятому поверсі. Коли я розпакував свою Біблію, я згадав фільм, який мав принести до BOLT. Також була звістка про другий замах на моє життя та про існування другого дивного пістолета. Я сподівався, що ці речі вимагатимуть ще одного екстреного повідомлення Пауле Афіні.


Але спочатку мені треба було знову висохнути та зігрітися. Я замкнув двері і пішов у душ з оптимізмом, що «блискавка ніколи не б'є в тому самому місці двічі» і так далі.


Я був правий.


Душ був чудовий, все на самоті і нічого не відбувалося. Я не міг би отримати більше задоволення, якби Лорна Террі була там, щоби потерти мені спину. Ні, це неправда, і я беру свої слова назад.


Я все ще витирався, коли задзвонив телефон. Я обв'язав рушник навколо талії і взяв слухавку.


'Вітаю?'


Голос оператора звучав хрипко і відсторонено, але коли нарешті на зв'язок вийшла Лорна Террі, зв'язок став набагато кращим. Як і моя самота.


Через кілька хвилин такого ж вітання, з яким ми важко справлялися раніше, вона стала дуже серйозною. У її голосі звучала наполегливість, змішана зі страхом.


Ти не повинен говорити це нікому, навіть Роббі, але завтра я повертаюся до Англії. Мені треба поговорити з тобою. Я з жахом і не знаю, кому розповісти про те, що я тут почула. Мені здається, я знаю, чому ці люди напали на тебе… Я думаю, вони полюють на Роббі.


Я не міг сказати їй, що вона була неправа. Я навіть не міг сказати їй, що біса добре знаю, чому вони напали на мене. Тому я дозволив їй закінчити.


— Ти маєш допомогти мені, Нед. Часу так мало.


«Лорна, люба, заспокойся». Моя робота як агента полягала в тому, щоб з'ясувати, про що вона говорить, але як чоловік я просто хотів її втішити та заспокоїти. "Ну, а тепер розкажи мені, що ти почула, що тебе так налякало".


«Я не можу говорити про це телефоном. Ось чому я маю поговорити з тобою завтра. Я знаю, що тут, у Парижі, люди задумують убити Джеральда Шиллінгера. Звучить неймовірно, але це правда.


— Звідки ти це знаєш?


Наполегливість у її голосі зростала. - Я нічого не можу зараз сказати. Я навіть не мала тобі цього говорити. Будь ласка, скажи, що хочеш побачити мене завтра.


— Звісно, я хочу побачити тебе завтра. Тут, у Лондоні?


'Ні. Я не можу ризикувати, приїжджаючи до Лондона. Я сідаю на пароплав у Дувр. Я хочу зустрітися з тобою десь поблизу. У тебе є олівець?'


- Ага, продовжуй.


— У долині Темзи, на південний захід від Мейденхеда, дорогою до Мальборо, є невелике село. Село називається Абатство Доріан. Ви можете дістатися туди за 45 хвилин на машині. Ви можете бути там завтра ввечері близько семи?


Я глянув на годинник. Було майже чотири години. — Ти маєш на увазі завтра ввечері, чи не так? Але послухай, чому ми там зустрічаємося? Чому б не якийсь віддалений готель, де ми могли б бачити один одного без сторонніх?


«Мешканці абатства – мої друзі. Вони нам допомагають. І важливо, щоб ніхто не дізнався, що я поїхала з Парижа. Будь ласка, скажи, що побачиш мене там.


«Звичайно, побачимось там».


Коли вона повісила слухавку, у мене у вухах клацнуло. Я вдягся і повернувся до телефону. British Overseas Travel відповіла на першому дзвінку. Тепер відповів чоловічий голос.


'Я можу вам допомогти?'


«Так, це Нед Кроуфорд. Схоже, через мою поїздку виникла ще одна надзвичайна ситуація. Я подумав, що мені краще прибрати її прямо зараз.


Наступний голос, який я почув, був короткий і знайомий. Паула Афіна працювала понаднормово.


— Так, містере. Кроуфорд. Що я можу зробити для вас?' Я відповів їй якомога коротше, і вона наказала мені бути на моєму звичайному місці зустрічі за тридцять хвилин. Схоже, бідний Фредді теж не збирався надто багато спати.


Однак мої почуття до нього були зовсім недоречні. Через півгодини переді мною зупинився елегантний чорний «ягуар», і, на мій подив, я побачив за кермом Паулу. Тільки-но я зачинив двері, як вони прискорилися так, що мало не зламали мені шию. - Пробач, - сказала вона так, що було ясно, що їй зовсім не шкода.


Я був упевнений, що вона розривається від цікавості з приводу мого другого дзвінка, але вона знала, що краще не питати мене. І це було все, що було сказано між нами, поки дев'ять хвилин ми не досягли штаб-квартири BOLT .


Я виглядав Хоука серед шести чи семи чоловік, але не побачив ні свого боса, ні його британського колегу. До нас підійшов із простягнутою рукою високий гарний чоловік років сорока. Пола представила нас один одному.


'N3, АХ, Це 9СТ, БОЛТ. 9СТ – начальник відділу балістики.


Він мені одразу сподобався, бо не почав витрачати час на марні розмови, а одразу перейшов до справи.


— Чудову зброю ти знайшов. Мені може знадобитися все життя, щоб розібрати все це на частини. Тим не менш, я знайшов щось цікаве про цю штуку. Ходімо зі мною.'


Я пішов за ним через великий офіс, коридором з нержавіючої сталі і через дві двері, оббиті свинцем, які автоматично зачинилися за нами. Ми ввійшли до довгої вузької кімнати, схожої на половину кегельбану. Незважаючи на те, що її не запросили, Паула продовжувала йти стопами.


Наприкінці кімнати стояв великий шматок поролону метрів два квадратних. Просто перед ним стояв невеликий стіл, а на ньому була «штука», яка кілька годин тому вибила з мене майже все моє життя. Людина BOLT йшла попереду нас до великого шматка пінопласту. За ним був шматок скла в рамці, у метрі за ним шматок плексигласу такого ж розміру і, нарешті, у метрі за плексигласом шматок стали в рамці.


— Якось я вже намагався це зробити за схожих обставин, але мені привезли новий матеріал, щоб добре продемонструвати це вам та Афіні. Необхідно, щоб ви обоє усвідомили смертоносну силу цієї штуки на випадок, якщо їх виявиться більше однієї.


"У чому ж справа?"


Він швидко повернувся до мене.


'Ти впевнений?'


'Дуже впевнений. Менш ніж годину тому в мене вистрілили три рази. Вона пробила скляну стіну ліфта, не розбивши її, а потім пробила дірку в хромованій задній стінці, ніби це був шматок сирної пасти».


'Саме так.' Він підвів нас до столу і вказав на кнопку дивного пістолета.


— Ви мали рацію, коли думали, що ця кнопка приводить у дію весь механізм. Потім слідує ланцюгова реакція, яку найкраще можна порівняти з принципом дії атомної бомби. Здута камера виготовлена з зовсім невідомого мені металевого сплаву. Його молекулярна структура настільки нестабільна, що після активації вона розжарюється до білого і збільшується втричі в порівнянні з нормальним розміром.


У його голосі з'явилося нове хвилювання, коли він продовжив: «Тоді відбувається найбожевільніше. Замість того, щоб вибухнути як бомба, метал змінює свій характер і стискається. Еластичність цього металу просто вражає. Скоротившись, він знову остигає і повертається до своєї початкової молекулярної структури і готовий до наступного пострілу. З кожним пострілом швидкість ланцюгової реакції збільшується».


Я згадав момент, коли пістолет пропалив килим у моїй спальні. "Іншими словами, як тільки зброя повністю охолоне, вам знадобиться близько хвилини або двох, щоб вистрілити".


9ST згідно кивнув.


- Саме так. Коли зброя холодна, для пострілу потрібно дев'яносто сім секунд. Якщо ви знову торкнетесь кнопки, вам знадобиться сім секунд, щоб вистрілити. Потім лише одна секунда на п'ятому пострілі. І так продовжується».


— Скільки куль випустив? Я сподівався, що для нашої демонстрації ще лишилося кілька патронів. "Це не кулі, якими ми їх знаємо". Він відчинив кімнату, і звідти вискочила прямокутна штука, схожа на мініатюрні стільники. Він вийняв шматок жовтого металу з одного отвору і тримав його в долоні.


— Виглядає досить безневинно, чи не так? Ми кивнули, дивлячись на дивний бобоподібний шматок металу. «Не дозволяйте йому обдурити вас через його безневинний вигляд. Це один із самих смертоносних монстрів, коли-небудь придуманих будь-ким». Він підніс його ще ближче до нас. — Це не куля, як я вже казав. Хоча стріляє з чогось схожого на пістолет, вона більше схожа на якусь торпеду. Коли ця кнопка натиснута, одна з цих штук перетворюється на бойове положення.


Він дуже обережно вставив шматок металу назад у стільники та закрив камеру. Я затамував подих, коли він натиснув кнопку і націлив зброю на квадратну пінопластову подушку. Я спостерігав, як "штука" набухала і змінювала колір, коли жар посилювався. Я глянув на Паулу і побачив, що вона заворожено спостерігає. Клята тварюка тепер справді палала жаром і збільшилася майже втричі. Потім вона стиснулася, і колір знову змінився. У той же час приблизно за двадцять футів від нас пролунав звук металу, що вибухає.


9СТ поклав зброю назад на стіл і підійшов до пінопласту. Я пішов за ним, не чекаючи на запрошення. Він вказав на круглий отвір, потім підійшов до отвору у склі за ним. Оргскло також було акуратно проколото. Сталева пластина була у гіршому стані. Подібно до плитки у ванній в моєму готелі та хромованій задній стінці ліфта, у плиті була дірка розміром з людську голову. Я звернувся до експерта з балістики за роз'ясненнями.


«Цей маленький шматочок жовтого металу, який виглядав таким невинним у моїй руці, спричинив це». Він вказав на сталеву пластину. «Наскільки я можу бачити, не розбираючи зброю, металева оболонка приховує щось на кшталт невеликої ядерної боєголовки. У міру того, як камера нагрівається і набухає, металева оболонка робить те саме. Потім, при стисканні патронника і величезному тиску гарячого повітря, ця набрякла металева кулька з такою маленькою атомною головкою вилітає зі стовбура з величезною швидкістю. Він проходить через усе, що має менший опір, ніж камінь, метал чи навіть людська кістка. Як тільки він стикається із цим опором, він вибухає, як маленька торпеда.


Мої думки повернулися до тіла мертвого агента AX на підлозі в спальні з обличчям, знесеним вибухом. Потім я побачив Гарольда Коена, його груди були кривавою масою. Звісно - все це мало сенс. Куля чи торпеда пройшла крізь їхнє тіло, як вона пройшла через мою фіранку для душу, а потім вибухнула, коли досягла кістки.


Звук голосу Паули повернув мене до реальності.


"Скільки цих куль може вмістити зброю за раз?"


«Ви не повірите, і я не повірив, доки не підрахував кількість квадратів у ньому. Але ця зброя може вистрілити зі ста тридцяти шести металевих гільз, перш ніж буде потрібно перезарядити.


Я втратив дар мови, тому я свиснув у відповідь.


«Руйнування, яке може бути завдано цією штукою, неймовірне. Єдине, що трохи стримує його, це його обмежений радіус дії. Він втрачає потужність, необхідну вибуху з відривом п'ятдесяти ярдів.


"Наскільки небезпечний він на такій відстані?" — спитала Паула Афіна.


На щастя, також обмежено. На щастя, з цією зброєю потрібно трохи потренуватися, перш ніж ви навчитеся з нею поводитися.


«Чи можна застосувати цей принцип до більших версій, таких як, скажімо, гвинтівка з більшою дальністю та більшим ступенем чистоти?»


— Боюся, що так, якщо метал збереже свою еластичність і молекулярну структуру з більшою площею поверхні. Я сподіваюся, що ми зможемо знайти людей, які стоять за цим, перш ніж вони зможуть розробити щось подібне».


«Є ідеї, хто ці люди чи де було зроблено цю штуку?»


— Так, але ти повинен мати на увазі, що це лише припущення. Німці мали зброю, яку вони так і не змогли запустити у виробництво. Одного разу я бачив креслення, і хоча його патронник був далеко не таким розвиненим, як у цієї штуки, він вистрілив невеликим снарядом розміром із гвинтівкову кулю, що вибухає так само, як і цей. Воно було трохи менш складним і не таким смертоносним, але подібність все ж таки змушує мене думати, що ця зброя походить від тієї оригінальної конструкції».


Хто був дизайнером? Ти пам'ятаєш це?'


'Так. Він був розроблений Гюнтером Вольфшейцем для заводів Wolfscheitz Munitions. Це була мережа збройових арсеналів у Німеччині, яка зараз розформована».


Гюнтер Вольфшейц мертвий. Я впевнений, що я вбив його. Вони обоє глянули на мене.


'Ти впевнений?' рано 9СТ. Я кивнув головою.


«Можливо, — продовжував він, — плани його колишнього задуму потрапили в руки комусь іншому — людині з особливим талантом до таких речей. Тому що, як не глянь, винахідник цієї зброї — геній — у певному сенсі.


Ми стояли мовчки, дивлячись на дивну зброю. Нарешті тишу порушив балістик.


- Боюся, це все, що я можу вам зараз сказати. Різним експертам можуть знадобитися місяці, щоб розібратися з окремими елементами, у тому числі складається цей сплав. А потім місяці досліджень простежити його походження.


— Але ми не маємо місяців, — запротестувала Паула. — У нас лише сорок вісім годин. І ця зброя наша єдина зачіпка.


«Я зроблю все, що в моїх силах, щоб надати вам ще більше інформації. Я займуся цим просто зараз. І Паула, і я знали, що він надав нам більше інформації, ніж ми могли очікувати за відведений час. Я простяг руку і поклав його на плече.


«Дякую за все, що ви зробили досі. Якщо ви знайдете щось ще, будь ласка, негайно повідомте нам».


Єдиною відповіддю був стомлений кивок голови. Він знову одягнув окуляри та взяв зброю для ще одного випробування.


За межами простору балістики Паула повернулася до мене.


— Я хочу, щоб ви переговорили із нашим медичним експертом. Він закінчив огляд тіла людини, яку наші агенти забрали з двору вашого готелю. Ви помилялися, думаючи, що це агент 7LN, але сер Ентоні наполягав, щоб ми сказали вам, що агент 7LN зник. Ми спробували все зв'язатися з ним. Але жодних слідів.


— І я вам кажу, що не помилився. Я взяв золоту ручку та олівець і помахав ними перед її носом. «Щойно ви проявите цю плівку, ви побачите, що я мав рацію».


Я вийняв невеликий рулон плівки та дав їй.


На цей час ми досягли медичної палати. Його двері, як і всі двері операційних, мали вікно на рівні очей. Я бачив операційний стіл усередині. На ньому лежав шматок м'яса сто сімдесят фунтів. який колись був людиною. Я повернувся до Паули Афіни. Вона подивилася на маленьку котушку плівки у своїй руці, ніби вона могла вибухнути будь-якої миті.


— Сподіваюся, ти помиляєшся, — сказала вона. "Сподіваюся, ви помиляєтеся, тому що 7LN - мій друг".


Вона подивилася і поправила себе. 'Друг. І якщо ворогові вдалося проникнути до наших лав до найнадійніших людей, у нас мало надії виконати свою місію до ранку понеділка.


Вперше з того часу, як ми зустрілися, Паула Афіна виглядала трохи безпорадною та переляканою. Раптом вона стала п'ятифутовою жінкою, і мої чоловічі рефлекси відреагували відповідним чином.


«Я також сподіваюся, що помиляюся. Я серйозно.'


Вона посміхнулася. Як і все в ній, це була найширша усмішка, яку я коли-небудь бачив.


'Спасибі.' Її голос був м'яким та майже сексуальним. Я дивився, як вона йде, потім обернувся і приготувався до візиту до медичної палати. Думаю, лікар зауважив, що мені не хотілося бачити останки на операційному столі. За кілька хвилин після того, як я увійшов, він запропонував перейти в особистий кабінет. Його звіт був настільки докладним, що до того часу, коли він закінчив його, він переконав мене, що я дійсно помилявся.


"Чи бачите, зуби просто не збігаються". Він простяг мені два рентгенівські знімки, і я побачив, що він має рацію. «Ми також знаємо, що хоча етикетки та зняті, одяг не з нашого чоловічого гардеробу. У всіх наших агентів один і той же кравець. Він простяг мені папку з написом: 7ЛН, особисті та медичні дані».


«І вирішальним є те, що тіло все ще має і мигдалики, і апендикс. Якщо ви пройдете по цій карті, ви побачите, що 7ЛН оперували та видалили їх обох. Мигдалики, в одинадцять років. Апендикс тридцять один рік.


Я мав віддати належне нашим англійським братам. Вони були ґрунтовні. Коли лікар закінчив свій список двох бородавок та маленької родимки, які не відповідали фактам у папці, мої підозри повністю розвіялися.


— Все, що я можу вам сказати, лікарю, це те, що моя пам'ять на обличчя та місця добре розвинена. Я ніколи не помилявся. Той хлопець у моєму готельному номері досить схожий на вашого агента, щоб бути його близнюком.


Він дивився на мене хвилину, перш ніж заговорити. «У моєму звіті серу Ентоні я вказав, що оскільки ми не можемо зв'язатися з агентом 7ЛN, і оскільки ваша ідентифікація була настільки позитивною, обов'язково зважте, що відбувається щось подібне. Я не маю на увазі брата-близнюка, бо наш агент його не мав. Але я маю на увазі щось схоже на… двійника.


— Але сер Ентоні чи будь-який із вас, інші люди, напевно, мали це помітити. Усі вони були в тому будинку на Гросвенор-сквер.


Але тоді мало що було сказано. Вони зайняли свої позиції та стояли там на варті. Як тільки вбивства було виявлено, одинадцять людей було переведено до головної зали і залишилося там, щоб переконатися, що ніхто не зможе увійти до будинку».


Я нахилився вперед у своєму кріслі. "І там вони були, коли я прийшов туди?"


'Так я знаю. Незабаром після того, як ви дісталися туди, один із наших агентів помітив, що 7LN зник. Ми зараз працюємо над ідеєю, що він не з'явився там тієї ночі. Ким би не був чоловік на моєму столі, він, мабуть, був досить схожий на нашу людину, щоб її пустили в будинок, скоїв вбивство, а потім пішов.


Двері позаду мене відчинилися, і Хоук увірвався до кімнати. У нього був знайомий вираз обличчя; щось витало в повітрі.


«Вибачте мене, панове. Нік, у мене лише хвилина, і мені треба поговорити з тобою.


Я подякував лікарю за докладний звіт і пішов за Хоуком коридором.


«Зараз у Хітроу на мене чекає спеціальний літак. Я хочу, щоб ви повністю проінформували мене про все, перш ніж я піду.


Ми пройшли через великий офіс, повз пластикові столи і увійшли до великого особистого кабінету, який, як я підозрював, належав серу Ентоні. Він не дуже відрізнявся від вашингтонського офісу Хоука.


Мій бос влаштувався зручніше за вражаючим столом і почав розгортати одну зі своїх жахливих сигар. Він подивився на свій годинник. - У вас є приблизно три з половиною хвилини.


Я намагався повідомити про все, що сталося з того часу, як ми бачилися востаннє. Це було нелегко, але коли я зробив паузу, щоб відпочити, у нього були всі факти, що стосувалися справи: моя зустріч з сенатором Хенсоном, обидва телефонні дзвінки Лорни Террі, напад на мене в ліфті, пляма крові на сходах і навіть номер мого нового готельного. номери. Він поглибив природні зморшки на лобі і нахилився до мене.


- Це все, що сказала Лорна Террі? Тільки те, що була змова проти Шиллінгера?


'Це все. Вона не наважилася сказати більше телефоном. Але коли бачу її, я чую все».


«Можливо, це відкриття, яке ми шукаємо. Я біса на це сподіваюся. Досі кожна підказка виявлялася тупиковою. Я щойно від Шиллінгера та прем'єр-міністра. Вони у безпеці.


— Я зараз їду до Сан-Франциско. Це не має жодного відношення до цієї справи, але це страшенно важливо, і я ніяк не можу обійти це. Відтепер ти сам на цій роботі, Нік.


"Сподіваюся, я зможу це зробити".


"У вас немає вибору." Перш ніж він закінчив, він підвівся і наполовину пройшов через двері. «У Тоні є код виклику, за допомогою якого мені можна зателефонувати до Фріско. Доповідаєш йому про все.


"Так сер ". Я вже був поруч із ним, і коли він відчинив двері, ми майже зіткнулися з Паулою, яка збиралася постукати.


"Вибачте, що турбую вас, але я хочу показати вам щось дуже важливе". У руці вона тримала смужки проявленої плівки.


- Покажи їх Ніку, Пауло. Я страшенно поспішаю. Хоук не зупинявся, коли говорив.


"Я думаю, ви теж повинні це побачити, сер", - крикнула вона йому слідом. «Це справді життєво важливо».


Мій бос повернувся до нас.


Паула Афіна провела нас до сусіднього кабінету та поклала першу смугу плівки на стіл. Фотографії були настільки маленькими, що їх важко було розрізнити неозброєним оком. Паула обійшла стіл і регулювала ручку великого збільшувального скла, доки лупа не опинилася над фотографіями. Потім вона ввімкнула лампу, і образи заговорили.


«Це були перші кадри на плівці. Вони показують людину, яка напала на тебе в душі. Тон Паули був виваженим і безособовим. — Якби я не чув висновку медичного огляду, мені довелося б погодитись, Ніку. Тоді я подумала б, що це наш агент 7ЛN. Тепер ми знаємо, що це був не він, звичайно, але чоловік у вашій кімнаті виглядає так само, як він».


Здавалося, вона колись вагалася, перш ніж відкласти дві смужки плівки. Коли я подивився через збільшувальне скло, я зрозумів, чому. Це була Паула, коли вона зайшла до моєї кімнати за пістолетом.


Хоук глянув угору. "Навряд чи я можу назвати ці фотографії проривом".


'Я ще не закінчила.' У її голосі пролунала нерішучість, яка змусила мене підвести очі. «Сьогодні ввечері у кімнаті був третій відвідувач. Спершу я подумала, що її запросили ви. Потім я побачив на світлинах щось незвичайне».


Вона поклала третю та останню смугу плівки. Хоук спочатку подивився, а потім відійшов убік.


Перші знімки були майже невинними. Красива молода жінка у відкриті двері мого готельного номера. Було ще кілька кадрів, на яких вона увійшла до кімнати та зачинила за собою двері. Потім була серія фотографій її відходу. На більшості кадрів вона стояла спиною до камери, але біля дверей обернулася, дістала з кишені куртки пістолет і засунула його в сумочку. Потім вона пішла.


Про ці фотографії було два шокуючі факти. Пістолет був того самого типу, який я щойно бачив у відділі балістики BOLT-а. І жінкою була Лорна Террі.


Розділ 11


Я проспав кілька годин. Повітря було свіжим і бадьорим, а англійська сільська місцевість виглядала пишною та красивою. Але я почував себе нещасним.


Я використовував годинник після перегляду фотографій, щоб знайти сотні причин, які могли б пояснити присутність Лорни Террі у моїй кімнаті. Але найголовніше, я мав знайти причину, через яку вона мала таку зброю.


Вірна була лише одна теорія: вона була з іншого боку.


Я трохи пригальмував у орендованій машині, коли побачив попереду дорожній знак. Місто Мейденхед знаходилося за дві милі від цього перехрестя. Абатства Доріана там не було, але це могло бути тому, що воно було надто маленьким, щоб згадувати його будь-де. Небо заволокло хмарами, і вдалині почали збиратися кілька злісних грозових хмар.


Було без десяти сім, коли я зупинив машину перед масивною залізною брамою. Мідна настінна плита виглядала дивно сучасно серед старих каменів. Там було написано: Товариство Землі та Сонця.


Я вийшов і спробував клямку на воротах. Заблоковано. Я смикнув за важкий ланцюг, що висів поруч із іменною табличкою. За кілька секунд я почув дзижчання біля клямки. Коли я пересунув її знову, вона вислизнула. Гудіння припинилося.


Під'їзна доріжка була близько півмилі в довжину і вилась по схилу пагорба через густу чагарку недоглянутого підліску та старих безформних дерев. Згорнувши за останній кут, я побачив старе абатство. Воно виглядало занедбаним і безлюдним.


Ворота споруди виглядали обгризеними часом. Головна будівля була утворена первісною каплицею і вінчалася дзвіницею, що поросла мохом. Я майже відчував запах плісняви та розкладання.


Доїхавши до кінця під'їзної доріжки, я побачив кілька інших машин, припаркованих за абатством з видом на пагорби. Я припаркував машину якнайдалі від інших, носом в інший бік. Якщо мені доведеться зникнути тут швидко, то я не хочу знову розвертатися.


Перш ніж вийти з машини, я швидко перевірив Вільгельміну, Х'юго та П'єра. Я пам'ятаю, який був щасливий, коли прибув до пункту призначення.


Пагорби за будовою виглядали доглянутими, на відміну від решти території. Вони лагідно схилилися до берега Темзи. Там була невелика гавань із кількома невеликими моторними яхтами. Очевидно, деякі члени Товариства Сонця та Землі прибули на човнах. Я подумки вказав на існування двох шляхів відходу і пішов до великих передніх дверей каплиці.


Дзвінок продзвенів тільки один раз, коли двері відчинила добра жінка в довгій сукні, яка, здавалося, чекала на мене.


'Як справи? я Сібіл Уошборн. Будь ласка, зайдіть.'


Я увійшов до великої зали, освітленої свічками. Коли вона знову зачинила двері, я представився.


'Я Бен Нед Кроуфорд, міс Уошборн . Я повинен був сьогодні ввечері зустрітися з міс Террі.


Здавалося, вона здивована моїми словами.


«О, Лорно Террі? Я й не підозрювала, що вона зможе бути присутня на нашій зустрічі цього тижня. Я думала, ти один із наших нових членів. Я чекаю на нових осіб сьогодні ввечері.


'Ні. Лорна зателефонувала мені і попросила зустрітися з нею сьогодні ввечері.


— Ну, гаразд, — знову посміхнулася вона. — Тоді вона неодмінно прийде. Чи не могли б ви піти за мною?


Я пішов за нею коридором, який виходив у кімнату із соборною стелею, обставлену в стилі раннього середньовіччя.


Там було кілька великих дубових столів та кілька грубих дерев'яних лав. Вони розташовувалися на невеликому пагорбі в дальньому кінці кімнати. На піднесенні під темними вітражами стояло щось схоже на вівтар. Ще однією меблями було кілька високих вертикальних стільців, оббитих пластівцями бордової шкіри, і набір канделябрів з кованого заліза з свічками, що горять. У цій кімнаті було чоловік п'ятнадцять-двадцять, розосереджені між різними стільцями та лавками. Здавалося, моє прибуття їх не зацікавило, і більшість продовжувала гортати свою колекцію брошур та журналів, навіть не зводячи очей. Як тільки мої очі звикли до темряви, я побачив, що ніхто з присутніх не був особливо британцем. Це були дивні збори різних етнічних груп. Міжнародне можна сказати. Господиня вказала мені на один із стільців із високою спинкою.


— Сідайте, містере Кроуфорде. Лорна незабаром прийде. А тепер вибачте мені, мені потрібно готуватися до нашої зустрічі.


Перш ніж я встиг сказати «дякую», вона пройшла через одну з воріт у бік платформи. Я взяв журнал зі столу поряд зі мною і почав читати.


Витративши добрих десять хвилин на перегортання статей у цьому журналі, я знав ще менше. Земні знаки, вогняні знаки, Телець, Терези. Що всі вони мали представляти? З'явилася жінка, одягнена в індійське сарі, чемно посміхнулася мені і сіла на одну з лав. У наступні кілька хвилин з'явилися нові незнайомці, поодинці чи парами. Але ніяких слідів Лорни Террі.


Зайнялося кілька блакитних прожекторів, прикріплених до балок склепінчастої стелі, і платформа перетворилася на імпровізовану сцену. Усі так повернулися.


Я терпляче чекав, поки хтось з'явиться в порожньому колі світла. Потім у системі гучного зв'язку пролунав голос. Я одразу впізнав його. Це був голос Сибілли Уошборн звертається до своїх послідовників тоном, покликаним заспокоїти та надихнути.


«Послідовники зірок, землі, сонця, повітря, води та вогню. Я вітаю вас сьогодні ввечері. Ми зібралися тут на третю сесію за знаком Близнюків. Сонце у Близнюках. Повітряний знак, чоловічий рід, знак мінливих Близнюків.


Я не міг сказати, що ще вона сказала, хоча її голос звучав кілька хвилин, але саме в цей момент на подіумі з'явилися дві найкрасивіші жінки, яких я коли-небудь бачив. Вони були однаково одягнені у прозорі штани та ліфчики з якоїсь щасливої «Арабської ночі». Перед обличчям вони пов'язали невеликі квадратні шматочки вуалі, а над ними чотири мигдалеподібні очі виблискували у світ. Від шиї далі вниз вони теж були схожі один на одного болісною красою. Можливо, в цій астрологічній дурниці все-таки щось було.


Сібіл Уошборн закінчила свою розповідь, і її голос змінився м'якою, брязкітною музикою, яка звучала дуже по-східному. Близнюки спустилися з помосту і взяли таці з кількома келихами та глечиками з вином. Вони змішалися з гостями, вклонилися та розлили вино.


Вони обоє досягли мого місця одночасно, з моєї позиції я міг бачити, що на них не було нічого, окрім шкіри під цим прозорим тюлем. А яка чудова, ніжна шкіра. Вони виглядали як два однакові цукрові жуки. Готові бути з'їденими.


Мені зовсім не хотілося бути упередженим, тому я посміхнувся і взяв склянку з кожного підносу. Вони відповіли на мою посмішку, і їхні трохи розкосі очі блищали у світлі свічок. Я зробив ковток з однієї склянки, потім з іншої і, здавалося, приніс їм нескінченне задоволення. Я дивився, як вони йдуть, і бачив, що ззаду вони такі ж досконалі, як і спереду. Цікаво, чи вони робили разом?


Інопланетна музика продовжувала звучати, але нічого не відбувалося. Я озирнувся і побачив, що всі радісно п'ють зі своїх склянок, тому я зробив те саме. Мені дуже хотілося дослідити абатство трохи далі, але я знав, що зараз не можу залишитися непоміченим. Так що я вмостився в кріслі з високою спинкою так легко, як міг, і з задоволенням подивився на близнюків, що розташувалися по обидва боки сцени, немов дві чудові підставки для книг. Чим більше я пив, тим зручніше ставало жорстке крісло.


Це мало бути моєю першою підказкою.


Музика стихла і зупинилася. Двоє дівчат знову приєдналися до аудиторії, цього разу з довгими свічниками, і свічки одна за одною погасли. Тільки сині прожектори залишилися горіти, і ефект був зловісний. У повітрі пахло паленим воском та ладаном, а голова ніби повисла на мотузці десь високо над плечима. Мені треба було подихати свіжим повітрям. У цей момент з'явилася Сібіл Уошборн. Під гучні оплески натовпу я підвівся і швидко вийшов у коридор. Я озирнувся, ніхто, здавалося, не помітив мого відходу. Запаморочення трохи стихло, але ноги, як і раніше, здавались гумовими. Вони підсипали щось смертельне у вино!


У коридор відчинилося кілька дверей. Я обережно відкрив їх і заглянув усередину. Я побачив ряд невеликих спалень, які, мабуть, колись служили келіями для ченців абатства. Двері в кінці були більші за решту і голосно рипнули, коли я її відчинив.


Всередині була непроглядна темрява, і я міг бачити тільки верхні сходи кам'яних сходів, що вели в темряву внизу. Я вирішив спочатку оглянути весь верхній поверх і хотів знову якомога м'якше зачинити двері. Але коли я почув цей похмурий людський крик, що долинав на мене знизу, я схопив свічку, що висіла збоку від стіни, і кинувся вниз по старих сходах.


Підвал був сирим і зарослим. Підлога була брудною, і коли я пройшов по ній, я відчув, як знову закружляла голова, і мої ноги почали підкошуватися. Я впав на одне коліно, щосили намагаючись утримати свічку. Моя голова була схожа на повітряну кульку, яка ось-ось лусне, а очі не могли сфокусуватися.


Коли я стояв там навколішки, намагаючись знову встати, я почув другий крик. У ньому звучав страшний звук смерті.


Поперед мене на земляній підлозі виднілися дві паралельні борозни. Вони були схожі на сліди від п'ят людини, яку важко тягли. Я зумів стати на ноги, похитав головою, уточнюючи шлях, і пішов зловісними слідами.


Дійшовши до другого кінця підвалу, я з жахом зупинився. Свічка висвітлювала понівечене тіло того, що колись було чоловіком. Він був зовсім голий, якщо не брати до уваги пару важких похідних черевиків, наполовину зірваних з його ніг при волочении по грубій земляній підлозі. Його черевики були залиті кров'ю, і земля навколо нього була наповнена нею. Він лежав на животі обличчям до землі.


Я став навколішки і хотів перевернути його. Потім я побачив кістку, що стирчала з його роздробленої плоті. Одна лопатка, зламана і стирчала, повернулася на добрих сім дюймів. Кістки обох його рук були вивихнуті, а кінцівки витягнуті, ніби вони були виготовлені з гуми.


На його правій руці не було двох пальців, а на трьох нігтів, що залишилися, не було. Я перевернув його наполовину. Ще один стогін вирвався з його розбитого та сильно обпаленого рота.


Я підняв свічку, щоб краще побачити. Навіть у цьому тьмяному світлі і на його рисах, що застигли в масці агонії, я відразу зрозумів, хто він такий.


Він був 7LN, зниклим агентом BOLT.


Ублюдки, які катували його, не пропустили жодного дюйма його анатомії. Я бачив, як рухалися його губи. Коли я опустив голову, щоб спробувати почути, що він каже, я мало не впав. Запаморочення погрожувало розтрощити мене. Мені вдалося наблизити вухо до його губ досить близько, щоб зрозуміти два слова. Це були німецькі слова, і вони не мали сенсу. Я слухав, як він говорив їх знову.


'Хе-ксен Сідце" - "Гексен Зітце".


Потім він завмер мертвий у мене на руках.


Я опустив його на землю. Моя голова практично злетіла з плечей. Я поклав обидві руки на підлогу перед собою для підтримки і помітив, що вони майже такі слабкі, як мої ноги.


Слова 7LN луною віддавалися в моїй голові, як недільний дзвін курантів. «Гексен Зітце», «Гексен Зітце»… Я не знав, що означають ці слова і чому він використав свій останній дорогоцінний зітхання, щоб вимовити їх.


Мені вдалося підтягнутися. Мій лоб спітнів, як і долоні. Я повинен був вибратися звідси, перш ніж хтось дізнається, що я був тут. Я поплентався до кам'яних сходів. Тепер я бачив шлях, і все було хмарно та сюрреалістично. Коли мій правий черевик торкнувся нижньої сходинки, я втратив рівновагу. Свічка випала з моєї руки і згасла, коли впала на підлогу. Я був у повній темряві. Раптом двері нагорі сходів відчинилися, і мене ніби поглинуло світло тисячі свічок. Я хотів повернутись і бігти, але біля моїх ніг ледь вистачило сили, щоб утримати мене. Потім сходами спустилася вітальна комісія. Я намагався роздивитись їхні обличчя, але як не намагався, не зміг. Мої ноги справді підкосилися, і я пам'ятаю, як розгойдувався туди-сюди, перш ніж нарешті впасти.


Розділ 12


Якось мені сказали, що за кошмаром завжди слідує солодкий сон. Моя голова ще не служила мені, але я був у мрійливому стані, і це було чудово. І хоча я не міг пригадати жодної деталі, у мене все ще були невиразні спогади про нещодавній жах.


Мені здавалося, що я плив водою, і насправді я не був у своєму власному тілі. Я знаю, що для деяких гостей така поїздка — це горщик із золотом наприкінці веселки, але не для мене. Я більше з тих, хто любить тримати все в руках... включаючи себе. Коли мені щось подобається, я хочу бути достатньо пильним, щоб знати, що я дійсно насолоджуюся цим, і, можливо, навіть сказати «дякую» людині, відповідальній за моє задоволення.


У мене було це шалене відчуття, що на той час було більше, ніж одна людина, якій можна було б сказати «дякую», але я більше не був певен. У міру того, як я наближався до знань, все ставало ще шаленішим. Це може звучати шалено, але я був упевнений, що в мене горить голова. Щоразу, коли я намагався розплющити очі, переді мною кружляв дикий візерунок червоного і пурпурового кольорів.


Мої вуха ще не працювали надто добре. Хтось продовжував крутити ручку гучності від тихого до голосного, а потім назад до тихого. Я згадав хихикання двох дівчат, коли вони простягали мені вино. Я все ще чув їхнє хихикання, але тон став більш особистим.


Люті фарби померкли. Я спробував розплющити очі. Моє обличчя, як і раніше, було не таким, яким має бути, але я побачив, як одна з двох дівчат звідкись наді мною посміхається. Потім вона зникла, і вогонь у моїй голові, здавалося, перемістився на інші частини тіла. Коли я знову розплющив очі, я побачив обох дівчат, і тепер вони обидві, здавалося, посміхалися. Здається, я посміхнувся у відповідь, але я не був певен.


Я гадки не мав про час, але ці шалені відчуття, здавалося, тривали цілу вічність. Мій мозок, як і раніше, відмовлявся мені допомагати, але мої первісні, тваринні рефлекси пройшли довгий шлях.


Мої руки налилися свинцем, але мені вдалося ними поворухнути. І раптом мої пальці ніби ковзнули по пружній, м'якій плоті. Я й раніше бачив подвійне, але почуття двоїння було зовсім іншим досвідом.


Я здалася теплим губам, що закривали мій рот, і тим, що ковзнули по моїй шиї до плечей. Я вже нічого не розумів, але вирішив розслабитися та отримати задоволення.


Як тільки відчуття стали трохи знайомішими, і в мене з'явилося деяке уявлення про те, що відбувається і до чого все це приведе, я усвідомив голос. Раптом я зрозумів, що цей знайомий голос ставив одне й те саме питання знову і знову, але що він нарешті проник у мій туманний напівнесвідомий стан.


"Ви Нік Картер, агент AX N3, чи не так?"


Я розплющив очі, щоб спробувати зрозуміти, звідки виходить цей голос, але вихруючі кольори знову засліпили мене. Крім того, було досить важко бачити крізь тонкі пальці, що малювали чуттєві візерунки від моїх вух до кінчиків пальців ніг. Я проігнорував це питання, як, очевидно, проігнорував усі попередні запитання.


Де Джеральд Шиллінгер? Де ти його ховаєш?


Я знав голос, але не знав відповіді. Я хотів сказати йому, що не знаю, але в моєму стані було досить важко зосередитись на чомусь одному. .. не кажучи вже про три.


'Де він?'


Він дав мені кілька секунд перепочити, після чого гра в питання без відповідей почалася знову.


"Ви Нік Картер, офіцер N3?"


"Де Джеральд Шіллінгер?"


Я був занадто виснажений, щоб навіть слухати, і спробував відвернутися. Пара рук грубо схопила мене під підборіддя і повернула голову у вихідне становище.


'Де він?'


Я намагався сказати йому, що не знаю, але я не впевнений, що з моїх вуст вирвалося хоч слово. У будь-якому разі, все, що я отримав за свої зусилля, це жорстка ляпас.


'Розповідай!' Ще один удар.


Моя голова знову затьмарилася. Я хотів захиститись, але мої руки відмовили. Я спробував упертися руками в матрац, щоб підвестися, але він продовжував рухатися піді мною. Потім поступово до мене дійшло, чому в мене весь час було відчуття плавання і чому мене хитало. Я лежу на водяному ліжку.


Руки відштовхнули мене назад і знову вдарили.


— Ми маємо інші способи змусити вас відповідати на запитання. Ті самі методи, які ми застосовували до твого друга у підвалі.


Образ 7LN, закривавленого і розбитого, промайнув у мене в голові. То був кошмар, про який я майже забув. "Ви брудні ублюдки". Вперше мені вдалося щось сказати, і гнів дав мені сили підняти кулак. То був досить слабкий удар.


...


Коли я повернувся до Царства Життя, я був радий, що дія препарату майже зникла. Як і мій одяг. Згадуючи водяне ліжко, я вирішив, що більшу частину тієї ночі провів голим. Моя голова все ще почувала себе так, ніби її розрубали навпіл тупою сокирою, а кляп, який мені прив'язали, врізався в шкіру на моїй шиї. Мої руки були пов'язані за спиною, і, що ще гірше, у мене знову виникло почуття морської хвороби внизу живота.


На цей раз було логічне пояснення: я був у човні.


Я почув гуркіт двигуна і плеск води, коли ми прорізали шлях. Я трохи розплющив очі і озирнувся.


Зі мною в човні було троє хлопців. Двох вище за мене я дізнався з Товариства Сонця та Землі. Той, що більший, виглядав по-східному. Він склав випираючі руки перед масивними грудьми. Інший виразно був жителів півдня - іспанцем, португальцем або, можливо, італійцем - і виглядав майже таким же сильним, як його східний друг. Третій гість стояв до мене спиною біля приладового щитка катера. Він не був таким міцним, як двоє інших, але був принаймні таким же високим, якщо не вище, як Паула Афіна. Я знову заплющив очі, щоб подумати. Втекти було б не так просто. Я гадки не мав, куди мене везуть, поки попереду не почув знайомі звуки дзвонів. Великий Бен! Судячи з дзвону дзвонів, ми були ще за дві милі від будівлі парламенту. Я думаю, що ми могли пройти Біг-Бен будь-якої миті, але наш капітан явно мав на увазі інший курс, коли ми почали сповільнюватися. Я розплющив очі і глянув прямо на нижню частину мосту. Ми пройшли його за кілька секунд. Я озирнувся — силует був безпомилково впізнаваний. То справді був Тауерский міст. Я знав, що це означає, що ми були недалеко від лондонського Тауера.


Двигун був вимкнений і ми дрейфували до берегів Темзи. Бок човна ковзнув близько до пристані, але продовжував рухатись повільно. Потім я відчув, як човен піді мною захитався, і почув, як людина біля керма віддає накази двом моїм охоронцям.


«Ми майже біля сходів. Я вистрибну, а ти кинеш мотузку. І залишайтеся з ним, поки я не впевнений, що наша людина все ще на своїй посаді. Я ніколи раніше не чув цього голосу, але дізнався з акценту фінську.


Човен зупинився, і я припустив, що ми прив'язані до чогось на березі. Я заплющив очі і почав чекати. Пам'ятаю, я також швидко помолився.


За кілька секунд я знову почув голос фіна.


«Все гаразд, але поспішайте».


Мені хлюпнули в обличчя трохи води, а потім я став нещасним одержувачем ще кількох ляпасів. Я застогнав і вдав, що повільно приходжу до тями. Коли вони почули мій стогін, мене грубо підняли на ноги. Я помітив, що все ще був у кросівках. Я згадав, що 7LN теж був тільки у своєму взутті, коли знайшов його мучене тіло.


Я провів декілька приємних вечорів у Тауері як звичайний турист і дуже добре запам'ятав це місце. Тауерський міст був позаду нас, і ми пришвартувалися біля пристані, відомої як Сходи Королеви, кам'яні сходи, що ведуть від води до причальної стіни нагорі. Прямо переді мною, коли я піднявся на останню сходинку, була велика готична брама, зачинена важкою хвірткою. Це були знамениті Ворота Зрадника. І ми йшли до них.


Двоє моїх охоронців штовхнули мене через тепер відчинені ворота. Фін був усередині і щось шепотів одному з охоронців. Коли мене вштовхнули через ворота, я подумав про всіх інших, хто також проплив цим шляхом і так і не повернувся: сер Томас Мур, Анна Болейн, Кетрін Ховард та леді Джейн Грей, і це лише деякі з них. .


Ми перетнули залишки того, що колись було ровом у барвистіші та кривавіші дні Башти. Я озирнувся і побачив Башту Святого Хоми, мовчки спостерігаючи за Вратами Зрадника. Прямо попереду була Башта Вейкфілда, затінена сумнозвісною Баштою Крові. Коли ми проходили в тіні іншої брами, охоронець щось прошепотів Фінну, а потім швидко зник. Мене протягли через інші ворота з ще більшою швидкістю і вгору кам'яними сходами, що ведуть до Башти Крові.


Ми зупинилися задовго до того, як досягли покоїв, де провели свої останні дні багато визначних діячів англійської історії. Прямо попереду знаходився величезний середньовічний механізм грат Башти, що наводився звідси.


Важко уявити, якщо ви ніколи цього не бачили, але якщо ви думаєте про щось, що нагадує готичний жах, ви підійшли близько.


Механізм використовується для підйому або опускання важких воріт або ґрат перед входом в Башту. Це робиться за допомогою величезних шківів та канатів, які обвивають величезну дерев'яну балку або лебідку. Ця балка є серцем старого пристрою і здатна опускати або піднімати півтони огорожі, повільно обертаючись.


Я все ще дивився на цей старий механізм, коли раптом мене підштовхнуло до нього. Я побачив свіжі плями крові і раптом охопив величезний жах. Величезний житель Сходу легко підняв мене з землі і притиснув до ґрат решітки.


Двоє інших схопили мене за щиколотки, розсунули і міцно прив'язали до грубого дерева рами. Незважаючи на кляп у роті, я спробував закричати. Жодного звуку. Мої зап'ястя просмикнули через V-подібні отвори над шківами і прив'язали до балки, яка закріпила шківи на місці. Вперше з того часу, як я знайшов понівечене тіло агента 7LN, у мене з'явилося деяке уявлення про те, як їм вдалося розірвати його на частини.


Фін порився в маленькій сумці. Він підійшов до мене з двома хомутами, прикріпленими до нейлонового шнура. Вони виглядали як зменшена версія тих затискачів, які використовуються для заряджання акумулятора. Я з жахом спостерігав, як він закріпив затискачі на обох моїх сосках. Він простягнув шнур через шківи і прикріпив його до верхньої арки зведених воріт. Біль зводив мене з розуму, і я закричав у кляп у роті.


'Г-н. Картер, я питаю тебе ще раз. Де Джеральд Шиллінгер та прем'єр-міністр Дігнам?


Фін зачекав. Потім він продовжив: «Якщо ви ствердно кивнете головою, я розв'яжу мотузку на вашому зап'ясті, щоб ви могли записати відповідь. Ти розумієш?'


Я вирішив, що варто використовувати будь-який відрізок часу, хоч би яким коротким він був. Я похитав головою.


'Так.'


Тепер житель півдня приступив до справи. Коли він боровся з мотузкою навколо мого правого зап'ястя, він ненароком трохи натиснув на нейлоновий шнур поруч із ним. Біль від затиску був нестерпним, і я закричав у мовчазній агонії. Потім зап'ястя звільнилося, і до мене підійшов азіат із блокнотом та олівцем. Коли він простягнув мені олівець, я побачив, що його кінчик був заточений як голка. Я записав три короткі слова в записник, який він мені простягнув.


Раптом я підняв олівець і з усією силою, на яку був здатний, застромив його прямо в перелякане праве око людини переді мною. Він закричав у агонії та жаху, і я побачив кров, що ринула між пальцями, що закривали його вражене око. Олівець стирчав між пальцями.


Двоє інших поспішили змусити його замовкнути, але він кричав голосніше, ніж уперше.


Я спробував використати час, щоб розслабити ліве зап'ястя. Краєм ока я побачив, як фін наніс азіату різкий удар у скроню. З усіма своїми двомастами тридцятьма фунтами він ударився об кам'яну підлогу. Житель півдня наслідував його приклад, завдавши смертельного удару по шиї. У мене майже відірвалося ліве зап'ястя, коли вони знову звернули свою злісну увагу на мене. Через секунду вони знову мене впіймали. Цього разу зап'ястки були пов'язані жорсткіше, ніж раніше, і затискачі повернули на місце без найменшого натяку на пощаду.


Я здригнувся від болю.


Фін схопив ще два затискачі.


Я приготувався до першого уколу болю. Я вже збирався заплющити очі, коли побачив, як вона метнулася до Врати на двох моїх ворогів.


Її кидок ножем був ідеальним. Лезо потрапило фіну прямо між лопаток. Перш ніж інший чоловік встиг обернутися, щоб подивитися, звідки взявся ніж, він отримав відповідь отримавши другий ніж, що пронизав його шию прямо над горлом. До того часу, коли Паула Афіна дісталася мене, вони обидва були мертві. Їй знадобився якийсь час, щоб звільнити мене. Коли вона, нарешті, змогла допомогти мені спуститися, мої ноги занадто тремтіли, щоб підтримувати мене. І Паулі довелося тримати, доки я не зміг стояти самостійно.


- Вони пішли, Нік. Шиллінгера та Дігнама викрали.


Я міг тільки тупо кивнути, показуючи, що чув погану новину.


- Ще одне, - сказала Паула. «Нам доведеться ухвалити той факт, що Лорна Террі працює на інший бік. У Скотленд-Ярд зателефонував її сімейний лікар і повідомив, що тільки-но витяг з її плеча 9-міліметрову кулю. Вона намагалася підкупити його п'ятьма тисячами фунтів, щоб не згадувати про це. Отже, Лорна намагалася вбити тебе минулої ночі у ліфті. Кров на сходах збігається із нею.


Паула, здавалося, чекала від мене коментаря, але додати до її списку фактів не було чого. Тепер мені потрібно було зосередитись на важливішому: на викраденні двох наших ключових фігур.


"У мене для тебе в машині є одяг", - сказала Паула. "І зброя".


Опинившись у машині, за сірими мурами, я швидко одягнувся. Тим часом Паула їхала на запаморочливій швидкості і повідомляла мені інші новини.


Шиллінгер і Дігнам обидва перебували в особняку сера Ентоні в Сурреї. Місце неприступне, як маленька фортеця. Вони були у своїх кімнатах, мабуть, спали. Один із наших агентів чергував зовні, в коридорі, і йому доводилося перевіряти їх щогодини. Під час перевірки о десятій годині він виявив, що обидві ліжка порожні.


— Якісь ознаки боротьби?


'Ні. Натомість знайшли губку, просочену хлороформом. Таємниця того, як їм вдалося увійти та вийти, було розкрито, коли вони виявили, що сигналізація, вбудована у кожен вхід, відключилася під час шторму».


"Коли ви вторглися в абатство, кого ви знайшли?"


«Близько дюжини змовників чи близько того. Трьох було вбито під час рейду, інших допитують наші агенти. Ми змусили одного з них сказати вам, куди вони забрали вас, і я негайно пішла за вами.


— Слава богу, — з вдячністю пробурмотів я.


«Суспільство Землі та Сонця, очевидно, було прикриттям для організації, яка виступає проти PWV тут, в Англії. Лорна Террі була учасницею з її заснування. Вона так і не прийшла туди, чи не так?


Я тяжко проковтнув. 'Ні... Тоді я змінив тему. «Я знайшла вашого агента, 7LN, незадовго до його смерті. Я хочу вибачитись за те, що думав, що він перейшов на інший бік.


Вона довго не відповіла. Коли вона нарешті знову заговорила, її голос був м'яким.


- Я весь час знала, що ти помилявся. Я поставила б на це все.


З іншого боку під'їхала машина, і у світлі її фар я побачив сльози в її очах.


Потім у машині пролунав дивний гомін. Здавалося, він вийшов із відсіку для карт, у просторі між двома ковшеподібними сидіннями.


- Це телефон. Будь ласка, візьми його. Введіть кодовий номер AX, а потім BOLT 6LN».


Я поліз у коробку і взяв слухавку. Гудіння припинилося.


"N3, AX, для БОЛТУ 6LN."


Я почув різкий звук голосу сера Ентоні. «Здрастуйте, N3. Радий, що ти досі з нами. Тепер уважно слухайте. Наші люди у Доріанському абатстві не змогли отримати більше інформації від наших в'язнів. Але електронні жучки, які ми прибудували до ц.р. Шиллінгера і м. Дігнаму, працюють нормально. Наші люди в Дуврі вловили сигнал, і наші зниклі державні діячі тепер, здається, десь у небі над Цюріхом. Враховуючи швидкість, з якою вони летять, ми припускаємо, що вони у гелікоптері».


Я відчув, як до мене повернувся колишній бойовий дух. Ми ще могли встигнути.


- Єдина проблема в тому, - вів далі сер Ентоні, - що ми втратимо сигнал, якщо вони виявляться ще за сотню миль від нас. З кожною хвилиною він стає слабшим. Я щойно розмовляв з Девідом Хоуком. Він перевірив усе, що зміг знайти про сенатора Хенсона. Він, здається, у змові по шию.


"Які факти".


— Ну, по-перше, він зник із квартири міс Террі. Джеральд Шиллінгер зробив помилку, зателефонувавши йому з Суррея, щоб скасувати зустріч. Це єдиний телефонний дзвінок, зроблений з мого будинку, і ми маємо відчуття, що Хенсон перевірив його; не можливо, а можливо. По-друге, ваш начальник виявив, що передвиборні фонди сенатора майже повністю покривалися The Imperial World Trading Company. Як ви пам'ятаєте, це та компанія, в якій працював Фрідріх Ебберхардт після того, як він зник з Берліна. І що ще гірше, сенатор щомісяця після свого обрання отримував чек на десять тисяч доларів від однієї фірми».


"Це пояснює, чому він міг жити так шикарно".


— Я теж так думав, що так. Як далеко ви від Дувру?


Я повернувся до Поля.


«Я думала про сорок хвилин», — сказала вона.


Я сказав про це серу Ентоні. - Добре, - відповів він. «Що ж, нам пощастило. Сигнал дуже слабкий, але вони, схоже, досягли мети. Наші фахівці з радарів зараз обчислюють точні координати. Я повідомлю це вам за хвилину.


Я чекав, доки він повернеться до телефону.


«Добре, у нас це для вас. Вони приземлилися в забутому куточку Баварських Альп. Він знаходиться поза маршрутом звичайного повітряного руху та практично нікому недоступний, крім альпіністів. Впевнений, ти ніколи не чув про це, Ніку. Але єдина причина, через яку я це знаю, полягає в тому, що 7LN розвідував цей район, перш ніж піти за Чарлі Евансом назад до Лондона.


Його останнє питання мало не змусило мене випустити слухавку.


«Ви коли-небудь чули про горе під назвою Хексен Зітце?»


Розділ 13


Об'єкт BOLT у Дуврі був чимось особливим. Ми припаркували «ягуар» біля першої гауптвахти, і якби Паула не знала цієї людини і не поручилася за мене, я б ніколи не дістався до неї. Через п'ятдесят метрів ми натрапили на ще одного вартового, який був суворішим.


- Вибачте, але я не можу пропустити його тільки тому, що ти так сказав. Мені потрібні додаткові докази його особистості від AX або особисте схвалення сера Ентоні.


Я попросив Паулу потримати мою куртку на мить, потім закотив рукав сорочки. На внутрішній стороні ліктя було маленьке татуювання з сокирою. Він тримав лампу близько до офіційної марки, яку неможливо було підробити. Потім перевірив його справжність кольоровою смужкою зі свого архіву, відсалютував і нам дозволили продовжувати.


Ми йшли просторою галявиною з краєм знаменитих білих крейдяних скель метрів за двадцять перед нами. Хоч би що було під цим луком, вони дуже добре його захищали. Ми були вже біля краю скель, коли Паула зупинилася.


Вона присвятила всю свою увагу зв'язці ключів. Останню частину нашого шляху вона була дуже тихою. Вона здавалася оточеною якоюсь меланхолією, яка збентежила мене. Я відчув себе зовсім відпочивши, коли зрозумів, що моя роль принади закінчена і що відтепер я повинен мірятися силою та розумом з великими хлопчиками. Це був момент, коли завдання було справді заряджене хвилюванням та напругою.


Я бачив, як Паула стала на коліна і вставила один із ключів у замок, який був утоплений у скелі на землі.


— Зайдіть трохи назад, — сказала вона, відступаючи сама. Я зробив, як мені сказали, і побачив, як перед нами у землі з'явився круглий отвір. Отвір був розміром із звичайну кришку люка. Я побачив круглі залізні сходи, що йдуть у землю.


Сходи вели у довгий яскраво освітлений коридор. Там стояли два вартових англійської армії з гвинтівками, акуратно притиснутими до грудей. Коли ми проходили повз них, Паула почала безладно розповідати факти, як екскурсовод.


— Бачите, їх попередили про нас по телефону. Першим вартовим, а потім перевіреним другим. Бачиш зелене світло над сходами?


Я повернувся і побачив усі сходи, залиті зеленим світлом, що виходить від кількох прожекторів на стелі.


«Ну, при другому телефонному дзвінку світло автоматично змінюється із синього на зелене. Якби він усе ще був синім, якби ми спустилися цією драбиною, нас би миттєво розстріляли».


Я кивнув і знову пішов за нею. Це не місце, де можна заблукати, поки ви не знаєте всіх жартів. Попереду коридор закінчувався голою ділянкою стіни, і ми, здавалося, йдемо прямо до нього. На мій страх, я також помітив, що стіна була яскраво освітлена блакитним світлом, що йде зверху. Я повернувся і побачив двох солдатів, спрямованих на нас. Я кинувся за Паулою і ляснув її по плечу.


«Хочете на хвилинку обернутися? Я думаю, що ці два хлопці у формі дальтоніки.


Вона недбало озирнулася через плече.


- Не нервуй, Нік. Коли світло змінює колір, вони знову прибирають ці гармати. Це не більше, ніж додатковий захід безпеки на той випадок, якщо система безпеки дасть збій уже на першому етапі».


Вона встромила ще один ключ у глуху стіну перед нами, і я побачив, як ми обидва позеленіли, коли вона повернула ключ. Я озирнувся і побачив двох солдатів на вихідних позиціях. Я повернувся туди, де була мур. Тепер двері були відчинені, і Паула чекала на мене за порогом. За нею була кімната розміром із футбольне поле. Це було схоже на підземний вулик, сповнений діяльності. Більшість стін була вкрита картами. Близько двадцяти спеціалістів з комп'ютерів працювали на своїх машинах, а також група фахівців із радарів працювала на своїх екранах.


Одна секція виглядала як диспетчерська вежа аеропорту, де люди концентрувалися на крихітних точках, що мерехтять на екранах перед ними. Поруч із цією секцією було щось схоже на величезну хромовану гармату. Кімната гуділа від електронних звуків та людської енергії.


"Це справжня нервова система нашої організації", - сказала Паула. «Цей об'єкт належить не лише BOLT, ми ділимо його з найвищими органами безпеки в армії».


«Виглядає вражаюче». Я бачив, як до нас наближався сер Ентоні. Під пахвою він тримав велику коричневу папку, а в іншій тримав трохи менших папок. Ми обмінялися привітаннями, і він перейшов до справи.


— Ми майже готові до брифінгу. А поки що, чому б тобі не переодягтися в роздягальні номер три та чотири? Я приготував для вас обох білий польовий одяг, капюшони та захисні окуляри, а також білі черевики з регульованими та змінними заклепками. Боюся, у вас дуже мало місця для зайвих речей, тільки для найнагальніших потреб. Після того, як ти переодягнешся, ми знову зустрінемося у кінозалі для брифінгу.


Я пішов за Паулою в роздягальню. Після того, як я роздягнувся і знову одягнувся, я глянув у дзеркало.


Біле полотно щільно прилягало до шкіри, і кожна опуклість і м'язи були не лише показані, а й підкреслені. Я одягнув капюшон і став схожим на якогось снігового монстра. Я знову зняв його і вирішив не одягати доти, доки це дійсно не знадобиться.


«Брифінг був коротким. Ми бачили кілька слайдів "Hexen Zitze" під різними кутами і з кожним слайдом під новим кутом здавалося все більше і більше неможливим, щоб хтось потрапив туди і не помер. Сер Ентоні зробив коментар.


Це зображення, зроблені 7LN при вивченні повідомлень про збільшення повітряної активності в цьому районі. Наші радарники вловили низку сигналів, які, здавалося, виходили з цього ізольованого гірського ланцюга і, зокрема, з Хексен-Зітце. Ми також були повідомлені комерційними авіалініями про те, що вони все частіше отримують ті самі сигнали. 7LN здійснив подорож туди у супроводі групи швейцарських альпіністів. Через два дні після того, як вони стартували біля підніжжя Хексен-Зітце, вони досягли льодовиків на південно-західному схилі, трохи нижче за вершину.


На екрані з'явився новий слайд і ми побачили рівну ділянку снігу з високим над ним піком.


Вони розбили тут табір на кілька годин, плануючи піднятися на вершину вранці третього дня. У цей час наша людина повідомила про дві дуже дивні події. Спочатку він побачив білий гелікоптер, який, здавалося, з'явився з нізвідки, а потім так само раптово зник. Через тридцять хвилин зграя сибірських вовків напала на зграю і вбила двох провідників-швейцарців, перш ніж наша людина встигла їх відігнати.


На наступному слайді було показано знімок мертвого вовка в снігу, щелепи якого були піднесені, оголюючи набір смертоносних зубів. Сер Ентоні продовжив.


«Сибірський вовк не водиться у Швейцарії і ніколи там не бував. Це просто означає, що їх завезли туди з якоїсь невідомої причини. Рано-вранці того ж дня піднялася сильна буря, і під її прикриттям 7ЛН вдалося спуститися з гори. Для нього було неможливо піднятися на цю вершину самотужки. Двома днями пізніше, діставшись найближчого села, він помітив, що тамтешні люди відмовляються говорити про те, що відбувається на Хексен Зитце. Наступного дня на зворотному шляху він помітив Чарлі Еванса в барі готелю і пішов за ним через Цюріх назад до Лондона. Це майже все, що я можу сказати. Зараз я надаю слово Рендольфу Лоуренсу, який проінформує вас про деякі географічні дані цього району. Промова Лоуренса складалася виключно з фактів та цифр. Він пояснив, що там завжди є ймовірність раптового шторму, навіть у червні. Також існувала загроза зсувів або лавин, і єдиний спосіб дістатися вершини лежав через снігову рівнину з південно-західного боку. А зробити це, запевнив він нас, можна лише вдень.


Ми повинні провести ніч на сніговій рівнині, а потім вирушити на світанку. Насамкінець він пояснив знімок вершини крупним планом, який тепер з'явився на екрані.


«Це зображення було зроблено два дні тому за допомогою радіокерованого фотозонду. Я хочу, щоб ви пильно подивилися на ту частину верху, ліворуч від центру.


Ми з Паулою просунулися вперед на своїх місцях і почали вивчати область, яку він описав. Довгий час я бачив лише більше білого снігу. Потім я побачив маленьку пляму, яка здавалася трохи світлішою, ніж усі навколо неї. На перший погляд це виглядало не більше ніж порошинкою на слайді. Але Лоуренс пояснив, що це не так.


— Мабуть, це світло, відбите від поверхні. Щось яскраве та блискуче під снігом. Поняття не маю, що це може бути, але є дещо, що виправдовує ваше розслідування.


Брифінг закінчився. Ми пішли за сером Ентоні назад у головну кімнату, і відразу я помітив поруч із хромованою гарматою два блискучі гострі циліндри, які виглядали чимось середнім між торпедою і величезною бомбою. Один був встановлений за гарматою за допомогою автоматичного затвора.


Сер Ентоні підійшов упритул до балонів, і в мене глибоко в животі виникло підступне, гнітюче почуття, що вони мають якесь відношення до Паули, до мене і нашої поїздки в Гексен Зітце.


Поки сер Ентоні давав нам останні інструкції, двоє чоловіків позаду нас були зайняті закріплення парашутів і двох маленьких плоских пакетів за нашими спинами. Один із них помітив опуклість, викликану Вільгельміною.


- Боюся, вам доведеться залишити свій "люгер", N3, - сказав сер Ентоні. «У вашому багажі ви знайдете зброю та боєприпаси, запропоновані для цієї подорожі».


'О ні.' Я намагався бути максимально чемним. 'Я не хочу цього. Або Вільгельміна піде з тобою, або тобі доведеться знайти іншого альпініста.


Сер Ентоні схвально кивнув хлопцеві, що стояв за мною, і пішов. Я трохи перестарався, опираючись голові БОЛТУ і я знав, але вигляд двох однакових торпед мене стурбував.


Сер Ентоні підійшов до однієї з торпед на стійці за гарматою і сильно натиснув на те, що виглядало як головка гігантського пропелера. Одна зовнішня частина металевого снаряда легко зісковзнула.


Усередині я побачив шестифутову оббиту кімнату з трьома ременями на відстані вісімнадцяти дюймів один від одного. Нагорі був шоломоподібний об'єкт, прикріплений до верхньої частини дивною вигнутою антеною. Флеша Гордон ще мав багато чого навчитися. Болт.


Сер Ентоні засяяв від гордості. «Це наш останній винахід, безцінний для нас, як вам може сказати Паула. Ми запозичили цю ідею у німецьких бомб, які тероризували Англію під час Другої світової війни. У цей момент наше управління не йде далі запуску зблизька. Але наші фахівці щодня працюють над його покращенням, і ми сподіваємося, що одного дня ми зможемо налагодити його розклад польотів, щоб ми могли відправити його до будь-якого куточку землі. "Hexen Zitze" знаходиться у сфері нашого контролю, і я цьому радий». Він повернувся до Поля. 'Закінчений 6LN?


Вона кивнула і, перш ніж увійти до своєї м'якої камери, потиснула мені руку. «Побачимося у Швейцарії. Безпечна мандрівка.'


Я дивився, як вона опустила свої п'ять футів у циліндр. Потім вона засунула голову в шолом і застебнула всі три ремені, починаючи з того, що на стегнах, і закінчуючи гарними грудьми. Перш ніж сер Ентоні закрив її літаючу труну, він дав мені останні інструкції. З моменту запуску до моменту виходу за вашим польотом стежать люди біля екранів радарів. Ви подорожуєте з контрольованою швидкістю одинадцять сотень кілометрів на годину. Це означає, що ваша подорож закінчиться рівно через тридцять сім хвилин і одинадцять секунд, якщо ми не будемо змушені змінити висоту, щоб уникнути повітряного руху.


Він вказав на чорний важіль збоку від правого плеча Паули. Цей важіль є єдиним механізмом, який не керується звідси. Він відкриває капсулу, коли ви перебуваєте над метою, та активується коротким рухом вниз. Коли ви досягли пункту призначення, снаряд зупиняється і залишається на висоті рівно сто тринадцять секунд. За цей час ви повинні взяти на себе керування та підготуватися до висадки».


Я кивнув головою. Сер Ентоні знову натиснув на гігантську головку гвинта, і металевий кожух акуратно став на місце.


Потім моя власна хромована торпеда акуратно стала на полицю.


"Удачі, N3, - сказав сер Ентоні, - і добре подбати про Паула - вона в мене найкраща".


Подорож пройшла, м'яко кажучи, без подій, але той, хто страждає від страху, повинен мандрувати по-іншому. Цілком не було відчуття руху. Над моєю головою висіли величезні годинники, і коли я побачив, що минуло майже тридцять вісім хвилин після того, як вони почали цокати, я був певен, що мене забули. Я очікував, що верх зісковзне назад і виявлю, що я досі на стійці.


Потім почало блимати червоне світло, і я зрозумів, що це було по-справжньому. Годинник зупинився, і велика секундна стрілка почала відраховувати сто тринадцять секунд. Через одинадцять секунд я розстебнув два ремені безпеки, але третій, на стегнах, застряг. Потрібно було близько дев'яти секунд боротьби, перш ніж він нарешті здався. Я відчув, як у мене на лобі виступили краплі поту. Червоне світло продовжувало блимати, і я потягнувся до цього вкрай важливого чорного важеля. Я смикнув і знову смикнув. Я не міг поставити його в цей нижній стан. Я перекотився на бік, щоб краще схопитись. Я знову смикнув. Нічого такого! Я глянув на годинник і побачив, що вже витратив тридцять три секунди. Я використав усю силу, яку міг зібрати, і вона ще не опускалася. Але коли я потягнув його, він раптом легко ковзнув у інший бік.


Тепер годинник показував, що шістдесят одна дорогоцінна секунда вже минула. Не знаю, чи обманювала мене уява, але тепер червоне світло почало блимати швидше.


Я вивернув руку і плече, намагаючись знайти чорний важіль, який повинен бути десь за мною. Я відчув щось схоже формою і сильно потягнув за це. Я відчув чудове холодне повітря, коли металева оболонка почала ковзати піді мною.


Все піді мною було білим, і через сорок секунд після того, як мій парашут розкрився, довкола мене посипався дощ сірого попелу.


Коли я приземлився, сніг був твердий, як камінь, але в мене було гарне відчуття, що я знову на твердій землі.


Посипався легкий сніжок, схожий на розфарбовану конфетті, і я озирнувся, намагаючись зорієнтуватися. Потім я побачив Паулу, що наближалася до мене. Сніговий простір був величезний, і вона здавалася майже маленькою на його тлі. Ви можете розгубитись, якщо ви один на швейцарській горі вночі, і хтось, кого ви знаєте, підходить до вас. Ще до того, як я вибрався зі свого парашута, я простягнув руки, стиснув її у своїх обіймах і притиснув до себе. Здавалося, вона не заперечувала. Ми не сказали жодного слова.


Після того, як вона звільнилася від моєї хватки, вона допомогла мені звільнитися від парашута.


'Як давно ви тут?'


Вона струсила сніг, що скупчився у мене на бровах, і сказала: — До твого приходу залишалося рівно дві хвилини. Це був час між двома запусками. Я встиг закопати свій парашут у сніг. Я пропоную вам зробити те саме зі своїм. Потім вона повернулася і подивилася на пік на обрії позаду нас.


— Ви добре його розглянули?


Я дивився на ту дивну засніжену скелю, на яку нам треба було вилізти за кілька годин. Здавалося, він трохи нахилився до нас.


Я закопав у сніг круглий нейлоновий парашут, який благополучно спустив мене з неба. Потім ми йшли полем, поки не досягли гострої скелі, що позначала початок вершини. З цієї точки неможливо було побачити вершину гори. Все, що ми могли бачити, були відкриті поля снігу, які раптом зникли в темряві перед нами. Здавалося, ніби ми висимо десь у просторі, де немає ні початку, ні кінця, лише центр.


Паула розстебнула свій багаж і відчинила стьобаний білий спальний мішок. Я дивився, як вона поставила його на сніг.


— Ти справді збираєшся спробувати заснути?


"Звичайно," сказала вона. — І буде краще, якщо ти також. Завтра буде напружений день.


"Наш останній день теж". Правдивість моїх слів вразила мене раптово. «Наступного ранку відкриття конференції в Парижі». Перш ніж я закінчив свою фразу, я почув виття десь над нами. То справді був безпомилково визначений вовків.


Паула обернулася й прислухалася вою. Потім я побачив, як вона дістала з багажу револьвер і поклала його поверх спального мішка. Для заспокоєння я доторкнувся до опуклості під пахвою, потім намацав ще одне укриття, яке не виявив цікавий агент у Дуврі, і витягнув свій портсигар. Я не усвідомлював, наскільки розріджене повітря тут, доки не вдихнув. Я кинув сигарету в сніг поруч із собою і дивився, як вона гасне.


Повітря було не тільки розріджене, а й страшенно холодне. Я підтягнув коліна до грудей і тримав їх там руками. Тож я довго сидів, щоб подумати про речі.


У нас не було жодної гарантії, що Шиллінгер та Дігнам ще живі. А як і були, то де вони були на тій безлюдній горі? Як ми могли їх знайти? Чому Шиллінгера взяли живим зараз, коли обидва його колишні двійники були вбиті? І мої думки завжди поверталися до Лорни. Чому і як вона була залучена до цього? Щоразу, коли я думав про неї, у мене виникало неприємне почуття у животі. Чи був я невдахою з самого початку? Мені стало дуже шкода себе, коли я почув м'який і жалісливий голос. 'Нік?' Я обернувся і побачив, що Паула витяглася на повний зріст у своєму спальному мішку. Вона зняла капюшон, і довге м'яке волосся впало їй на плечі. Вона подивилася на мене, поки я сидів так.


'Що?' Я намагався не дозволити своєму голосу видати мої почуття.


«Хоч би що трапилося завтра, важливо, щоб один із нас витягнув цих людей живими. Я хочу, щоб ти забув, що я жінка. Ставтеся до мене як до будь-якого іншого агента і закінчіть роботу. Хоч би що трапилося, не витрачайте час на те, щоб допомогти мені. Це моя робота, і я добре навчена».


Я глянув на неї зверху вниз. «Дуже важко забути, що ти жінка, доки ти так виглядаєш. Мені шкода, що ми погано розпочали. Коли я це сказав, я зрозумів, як багато мав на увазі.


"Найголовніше, що ми закінчимо добре, і я вважаю, що ми зараз домовилися". Коли вона це сказала, настала тиша, і ми обидва продовжували дивитися один на одного, у просторі між нами пурхав дрібний сніжок. Високо над нами знову завили вовки. Її голос був навіть м'який, коли вона знову заговорила.


- Тобі там не холодно?


По тому, як вона сказала, я зрозумів, що вона не чекала відповіді. Ми продовжували дивитися один на одного, поки я не підійшов до неї, і ми не заплющували очі, поки наші тіла не притиснулися один до одного і наші губи не торкалися.


Я розстебнув блискавку на її шиї і, оголивши гарну шкіру під нею, відчув її тепло кінчиками пальців.


Наші губи не переставали рухатися, пестячи, досліджуючи шкіру один одного. Тепер ми були оголені, а наше дорожнє спорядження тепер служило подушками, які ще тісніше притискали нас один до одного. Її тіло було чудовим у всіх відношеннях.


Ми не сказали жодного слова. Реакція наших тіл була всім, що можна сказати. Ми вже були одним цілим, але я щосили намагався стати ще ближче до неї. Її стогін заохочували кожен поштовх, а її жіночність піднялася, щоб опанувати і ув'язнити кожен дюйм моєї мужності. Не було в ній частини, яку я не хотів би зробити своєю. Зростання жару між нами погрожував злити нас разом назавжди, і навіть наше дихання було в тому ж ритмі, що й інші наші тіла. Фінальна частина цієї чуттєвої симфонії була посилена звуком тисячі гігантських тарілок. Я відчув, як нігті її руки встромилися в шкіру моєї спини, і я втратив себе в відчуттях, що кружляють, які ми дарували один одному. Вона хотіла мене так сильно, як я хотів її.


Наші роти прагнули пошуку ще довго після того, як наші тіла заспокоїлися. Знову і знову тієї ночі, коли маленькі сніжинки танули на моїй шиї, ми володіли один одним і чіплялися один за одним у холодній темряві.


Звук розбудив мене. Коли я розплющив очі, то побачив, що небо набуло тієї холодної безособової сірості, яка передує світанку.


Я подивився нагору і побачив джерело цього звуку. Я побачив блискучий білий гелікоптер, що з'явився прямо над краєм снігу під нами. Паула заворушилася піді мною, і через кілька секунд ми вже одягали одяг та черевики.


Пілот та його напарник явно не бачили нас у тіні. Тепер вони летіли вздовж краю снігу приблизно за сотню футів від нас. Ми були одягнені і вже прив'язали багаж до спини, коли вони повернулися і попрямували до нас.


Ми притулилися до снігової стіни скелі, сподіваючись, що біле на білому завадить їм побачити нас. Вертоліт знову зник десь над нашими головами, і звук його двигуна зник удалині. Повільно ми пішли вздовж снігової стіни, поки Паула не побачила десь у чистому полі великий шматок хрому.


— Дивись, — прошепотіла вона. "Це частина одного з наших літаків, яка не вибухнула".


"Нічого, - прошепотів я у відповідь, - давай просто продовжимо йти і сподіватимемося, що вони не повернуться, поки ми не знайдемо шлях на гору з цього боку".


- Але це неможливо! У будь-який момент сонце може піднятися і відобразитися, начебто воно було свого роду маяком світла. Ми маємо поховати його. Перш ніж вона закінчила, вона побігла через відкрите поле до шматка металу. Я знову почув звук вертольота, що наближається до нас. Вона теж це почула, і щойно почала закидати снігом відкритий шматок металу, вона подивилася на небо позаду мене.


Я побачив страх на її обличчі. І проігнорувавши її застереження минулої ночі, я вибрався з-під захисту скелі і побіг до неї.


З кожним кроком я чув, як звук мотора наростав. Як тільки я добрався до Паули і схопив її за руку, сніг поряд з нами вибухнув, наче приховуючи загадково міну, що вибухнула. Не встигли ми розвернутися і бігти назад, як перед нами пролунав такий самий вибух. Знову фонтаном бризнули сніг та скелі. Тепер вертоліт завис над нами. Я підняв очі і побачив людину поряд з пілотом, який тримав гвинтівку з патронником розміром із футбольний м'яч.


Паула вирвала руку з моєї хватки. — Біжи, — гукнула вона. «У них лише одна рушниця. Разом ми одна мета, нарізно нас двоє».


Вона побігла далі у відкрите поле, надавши мені захист скелі. Я бачив, як вертоліт повільно хитнувся в її бік. Потім хмара бризок снігу приховала її від мого погляду.


На мить я зупинився, не знаючи, що робити насамперед: спробувати врятувати Паулу чи спробувати дістатися безпечного місця. Одне було ясно. Там, на "Hexen Zitzze", були люди, і вони не любили непроханих гостей.


Коли вертоліт був майже над головою, Паула зробила найкрасивіший поворот у моєму житті і почала тікати до мене. Наступний звук був ще більш жахливим, ніж звук скелі, що вибухає. Здавалося, він почався десь високо над нами, ревучи, як тисячі гармат.


Потім він посилився і, здавалося, наближався з кожною секундою. Наступного моменту звук став оглушливим, і тоді я зрозумів, що це було.


То був червень у Альпах, і тверда купа снігу втрачала свою цілісність під теплим сонцем. Найменший шум може спричинити лавину. А шуму вертольота плюс шум вибухів було більш ніж достатньо, щоб викликати величезний зсув.


Я подивився назад у бік кам'яної стіни. Це був єдиний спосіб уникнути тонн снігу та каміння, які незабаром обрушаться на нас. Всепоглинаючий звук наближався. Паула була тепер лише за двадцять метрів від мене, і раптом злетів вертоліт. Я побіг до снігової стіни, сподіваючись, що вона не відпуститься і не стане частиною зсуву, що йде згори.


Прямо перед собою, там, де кам'яна стіна згиналася, я побачив темні схили овальної скелі. Сніг, здавалося, розтанув з усіх боків, оголивши неглибоку тріщину у схилі гори. Я помолився, щоб вона була досить глибокою, щоб вмістити двох людей, і побіг у цьому напрямку. Я озирнувся і побачив, що Паула повільно наздоганяє мене. Я хотів крикнути: «Швидше», але звук лавини, що наближається до нас, був настільки оглушальним, що вона ніколи не могла мене почути.


Підійшовши ближче до привітного обличчя скельної тріщини, я побачив у центрі простір розміром із телефонну будку. Сніг, що танув, з усіх боків, і кілька різновидів альпійських папоротей і мохів оселилися з обох боків, вимальовуючи силуети на тлі білого снігу. Силует був знайомим і означав лише одне — безпеку.


З усієї сили я пірнув на скелі, потім обернувся, щоб притягнути Паулу до себе. Земля під ногами тремтіла, зуби ритмічно стукали. Уся ця богом забута гора валиться, подумав я про себе. Паула була всього за дві з половиною, десять футів від мене, і я простягла руки. Потім я побачив, як вона підняла погляд і між нами впала стіна снігу. Руками я штовхав тонни падаючого снігу, досі намагаючись утримати її.


«Паула», — закричав я на все горло, але через оглушливий гуркіт навколо мене я більше не міг навіть чути власний крик.


Розділ 14


Оглушливий рев продовжувався. Ще страшнішим, ніж сам звук, було те, як скелі гори тремтіли і тремтіли навколо мене. Я ніколи не був безпосередньо пов'язаний із землетрусом, але я впевнений, що переживання було дуже схоже на те, що я відчув за ті кілька хвилин, коли притискався до скель у невеликому просторі. Я відчував, що кінець часу був дуже близький. Крізь рев я чув, як скелі навколо мене тремтять і риплять під тиском. Найбільш уразливі ділянки сланцю та пісковику були вирвані з їхніх древніх місць залягання під дією вібрації. Моя голова та плечі були вкриті розкиданими шматками, і я чув, як вони падали довкола мене.


Потім рев вірш у тихому гулі. Вібрації припинилися, і мій світ поринув у непроглядну темряву і моторошну тишу.


Я простягнув руки і виміряв відстань між собою та стіною зі снігу та каменю, під якою я був похований. В мене залишалося близько чотирьох дюймів вільного місця. Потім я спробував повернутися назад, але позаду мене лежало багато щебеню, що впав. Я втратив рівновагу і мимоволі потягнувся назад руками, щоб пом'якшити падіння. На мій подив, я нічого не знайшов і продовжував падати.


За мить я опинився на купі каміння, що впало. Я нічого не бачив, але знав, що печера позаду мене під час сходу лавини заглибилася щонайменше на п'ять футів. Потім я повернувся в темряві і простягнув руки, щоб виміряти свій новий простір. Тепер я міг повністю витягнути руки, і я ще не мав жодних ознак задньої стіни. Я порився в кишені, шукаючи запальничку, і ввімкнув її. Я завжди вважав це маленьке блакитне полум'я цілком нормальним, але коли воно висвітлило мій новий простір — те, що могло стати моїм «останнім притулком», — я поклялося ніколи більше не знаходити нічого абсолютно нормального.


Нова стіна позаду мене складалася з шарів сланцю, і я побачив щось схоже на сніг, що повільно просочується між шарами і падає на землю. Здавалося, тут дуже холодно, щоб щось могло розтанути, але краплі впали на землю, затверділи і повільно перетворилися на кригу.


Вони прийшли, мабуть, звідкись із теплішого місця, десь над чи за шарами щебеню моєї тимчасової задньої стіни.


Я підніс запальничку трохи нижче і побачив глибокий отвір, що йде назад, у темряву. Сам отвір був приблизно три фути в діаметрі, а його сторони були нерівні. Я тримав запальничку в тунелі так далеко, як міг, але кінця його не бачив. Те, що я побачив, спантеличило мене навіть більше, ніж вода, що капає кількома секундами раніше.


Піднімаючись із темряви тунелю, там висіли невеликі клуби пари. Трохи далі я почув дзюрчання води. Полум'я моєї запальнички почало горіти помаранчевим, і я швидко загасив його.


Я сів на купу сланцю, щоб обміркувати, що робити далі. Вперше за останні кілька хвилин мій розум почав розмірковувати про щось більше, ніж виживання, і її ім'я пролунало в голові. Паула.


Те, що в мене залишилося від радості, що я пережив лавину і що в мене є повітря в моєму тимчасовому притулку, принаймні на годину, зникло від думки про Паула. У моїй уяві я бачив її тіло, поховане під тоннами снігу, за кілька футів від мене.


Я згадав, як побачив її простягнуті руки, що намагалися дотягтися до мене, і тут між нами встав смертельний мур.


Я закрив обличчя руками і спробував струсити її образ. Але це продовжувало повертатися. Мої пальці зберегли пам'ять про її шкіру, мої руки згадали момент, коли їм дозволили обійняти її. Жодна частина мого тіла не переслідувалася пам'яттю про неї.


Я гостро потребував сигарети; щоб тримати нерви у вуздечку. Але я не наважувався спалювати дорогоцінний кисень. Саме тоді я побачив, як смуги на моїх грудях світяться у темряві. Це були лямки мого рюкзака. Мені вдалося розстебнути пряжки. Я поклав рюкзак на коліна і розстебнув блискавку. Щось схоже на консервну банку світилося всередині. Я підняв його і підніс до очей. Букви були великі та яскраві: Аварійне освітлення.


Через кілька секунд я зняв кришку, і яскраве біле світло висвітлило стіни моєї могили. За інструкцією вміст не вигоряв понад сорок три хвилини. Я оглянув решту свого багажу і помітив, що в ньому також є маленький вогнемет.


Я знав, що мої шанси знайти Паулу були на межі неможливості. Сила лавини, мабуть, потягла її вниз. Можливо, перенесла її через край прірви і відправила вниз до нижньої частини гори. Проте, незважаючи на мої раціональні застереження, я атакував сніговий мур зі свого невеликого вогнемету. Я не міг залишити її тут, у цій невідомій могилі, якщо був один шанс на мільйон знайти її знову.


Через тридцять хвилин я вирізав з нескінченної стіни простір, достатній для того, щоб пройти крізь нього, і шести футів завглибшки. Полум'я змінило колір, а потім зникло. Поволі я пішов назад через тунель у свою печеру. Мої зусилля виявилися ще безпліднішими, ніж підказував здоровий глузд. Паула була втрачена, і я був змушений упокоритися з цим.


Я знав, що моїм аварійним ліхтарям залишалося горіти лише чотирнадцять чи п'ятнадцять хвилин. Після цього я знову опинявся в непроглядній темряві. Я повернувся до маленького отвору біля підлоги печери та побачив, що кількість пари збільшилася. Також був постійний потік крапель води, що падають із шарів сланцю. Десь далі в темряві було джерело тепла, і я вирішив піти на це.


Я знову прив'язав свій багаж і відсунув частину каменя, щоб зробити отвір досить великим, щоб пройти. Я заощаджував дороге світло, поки працював. Дно тунелю було вкрите тонким шаром льоду, що утворився там через воду, що стікає. Так мені було легше ковзати по слизькій поверхні. Але я також знав, що це унеможливить моє повернення. Якщо далі тунелем не вистачить місця, щоб розвернутися і повернутися назад, це означатиме глухий кут у всіх сенсах цього слова.


Пара збільшувалася з кожним метром мого просування, і навіть при світлі, яке я тримав перед собою, було неможливо нічого побачити. Я прикинув, що просунувся приблизно на сорок метрів у цю невідому глибину, коли світло почало тьмяніти. Я працював так швидко, як тільки міг, але менш ніж через десять секунд світло повністю згасло. Я все ще відчував пару на своєму обличчі, але вже не міг його бачити. У мене не було вибору, окрім як продовжувати.


Можливо, це була просто уява, але з кожним метром, який я просував, повітря навколо мене, здавалося, ставало теплішим. Це була вся підтримка, якої я потребував, і вона, здавалося, наповнила мої миючі м'язи новим припливом енергії. Потім я побачив світло, що світилося крізь пару попереду. Я вистояв.


Ця ділянка тунелю продовжувала звужуватися, і я мав достатньо місця, щоб прослизнути через нього. Нарешті після крутого повороту я вийшов на яскраво освітлений майданчик.


Попереду мене був маленький круглий отвір, прихований щільною завісою пари. Я проштовхнув через нього плечі, сподіваючись, що знайду достатньо місця з іншого боку, щоб стати і розслабити м'язи. Коли я нарешті вибрався білою гусеницею з кокона каміння, я здивовано озирнувся.


Я був приблизно за десять футів від гладкої кам'яної підлоги внизу. Прямо під собою я побачив камінь, що впав, що відкривав цей бік тунелю. Він, мабуть, упав під час сходу лавини, бо місце у скельному просторі був у першокласному порядку. Зліва від себе я побачив округлі голови трьох генераторів. Електрику отримували від кількох трьох гігантських котлів. Труби, що живлять водонагрівачі, зникли в мурі над моєю головою. Я оцінив печеру від стелі до підлоги приблизно тринадцять-п'ятнадцять метрів. Він був явно рукотворний, бо пропорції були нерівними, а гладкість стін нереальною.


Прямо посеред кімнати я побачив дивне, що я коли-небудь бачив. Він був схожий на гігантський сорбет із морозива, але зроблений із металу... Саму вершину я не бачив, бо конічна металева трубка зникла десь у скельному верху кімнати. Від основи конічної труби спіраллю піднімалися металеві сходи до дверей за шість метрів від підлоги. Крім того, я не бачив отворів зі свого пункту спостереження.


Я відступив у тунель, поки мені не вдалося звільнити багаж від спини. Я відкрив його, ненадійно балансуючи над прірвою. Я вийняв рулон нейлону і закріпив його з одного кінця і до гострого виступу просто під животом і повільно опустився на підлогу кімнати. Повільно я підійшов до основи гігантського конуса. Підійшовши, я побачив інший бік кам'янистого простору. Два блискучі білі вертольоти стояли пліч-о-пліч, а за ними виднілися замерзлі шибки високих дверей ангара. Підійшовши ближче, я побачив, що один з гелікоптерів стоїть на великій металевій платформі, пара поручнів якої веде до дверей ангару.


Найімовірніше, платформа виводила гелікоптери і ставила їх у правильне положення для зльоту. Я подумки відзначив панель управління поруч із великими дверима ангара, коли повертався до основи гвинтових сходів навколо конуса. Коли я почав підніматися сходами, я почув луну своїх кроків, що луною розносяться величезним простором. Єдиним іншим звуком, який я чув, був гул генераторів. Я підняв ногу, зняв шпильки з черевиків і засунув їх у свій багаж. На вершині гвинтових сходів я зупинився і озирнувся, щоб подивитися, чи бачу я початок тунелю, але пара від котлів загороджувала мені огляд. Однією рукою я схопився за ручку металевих дверей, а другою вихопив Вільгельміну з кобури і затиснув пальцем спусковий гачок.


На мій подив, двері відчинилися легко і без звуку. З іншого боку дверей прийшов мене в дивному сірому напівтемряві, який, здавалося, виник десь наді мною. Повітря було свіже, і я відчував, як він м'яко струмує навколо мене, як легкий порив вітру. Я знав, що на такій висоті конус повинен бути шириною не менше шести футів, але в мене було лише три фути простору між зовнішньою стіною позаду мене та суцільною металевою стіною.


Приблизно за двадцять футів наді мною була стеля з плетеного металевого дроту, який, здавалося, був підлогою в такій же кімнаті поверхом вище. Наступне, що мені потрібно було зробити, це знайти шлях усередину, і я почав досліджувати периметр. Через кілька секунд моє плече вдарилося об металеві сходи, які вели прямо до дірки в плетеній підлозі з мене. На півдорозі вгору сходами я зрозумів дві речі: по-перше, повинен бути легший спосіб дістатися з одного поверху на інший, а по-друге, я помітив, що доброзичливий вітерець, який я відчував раніше, непомітно змінився на свіжіший. що я міг чути свист через поверхи над моєю головою.


Досягши верхньої сходинки, я підтягнувся догори однією рукою, іншою міцно тримаючи Вільгельміну. Я сів на мить, щоб перепочити і озирнутися. Над собою я помітив низку великих прямокутних вентиляційних отворів з оцинкованої сталі, які вели до боків конуса. Трохи правіше за мене були ще одна сходи, прикріплені до силуету будівлі, що розширюється, через мережу труб і зникала в підлозі наступного поверху, приблизно в двадцяти футах вище. Світло стало трохи яскравіше, і прямо біля підніжжя сходів я побачив щось схоже на велике колесо, що виступає.


Колесо було поміщене у серце великих сталевих дверей. Коли я простяг руку і почав обертати, я відчув, як моє серце б'ється об тісний костюм, який був на мені. Колесо легко поверталося, і двері повільно відчинялися, поки в мене не з'явилося місце, щоб прослизнути всередину.


Я не можу сказати, як довго я стояв там, перш ніж знову міг рухатися. Простір, у якому я зараз знаходився, був дуже дивним і водночас дуже знайомим. Це була збільшена версія того, що я бачив сотні разів по телевізору в серіалах про лікарів. Але я чудово розумів, що, дивлячись на білі плитки, що світяться, примарно світяться в слабкому пурпуровому світлі єдиної люмінесцентної лампи, я не очікував побачити тут усміхнене обличчя доктора Кіллдера або Маркуса Уелбі.


Кімната була велика та кругла. Я стояв під просторим балконом, що виступав приблизно на десять футів на всі боки. На перилах балкона висіли лампи на кшталт тих, що використовують для змагань із освітлення на Олімпійському стадіоні. Вони дивилися на мене зверху вниз, як тисячі мертвих очей, готових ожити при найменшому дотику до вимикача. У центрі кімнати стояли два операційні столи, покриті білими простирадлами; на цьому зловісне світло відбивалося від білих плиток на стіні. Поруч менші столики з акуратними рядами хірургічних інструментів і ножів. Яскраво-червоний колір чотирьох кисневих балонів здавався недоречним серед усього білого та сріблястого навколо них.


Більшість стіни навпроти мене була зайнята склом у сталевій оправі, як у апаратній телестудії. Перед цією скляною кімнатою стояло ще п'ять операційних столів. По простирадлах, що здіймаються, і бормотанню рівного дихання я зрозумів, що всі п'ять столиків зайняті.


Я повільно вийшов із захисної тіні балкона та пішов до центру кімнати. Потім я зупинився, повільно обшукав балкон, намагаючись розгледіти щось крізь похмурі тіні. Я побачив величезну шахту ліфта. Вона була закрита лише з трьох сторін, а відкрита сторона була звернена до мене. Шахта прорізала підлогу балкона і зникла в стелі кулісту над моєю головою. Нагорі в шахті було темно, і неможливо було визначити, скільки ще поверхів було далі. Враховуючи розмір шахти, сам ліфт мав відповідати тим, які використовувалися у лікарнях для перевезення пацієнтів на ліжках. Я зітхнув і вперше усвідомив, що тут пахне лікарнею.


Я повертався до п'яти сплячих, коли почув чудернацький шум, що доносився звідкись з балкона. Я впав на підлогу і заповз за яскраво-червоні кисневі балони. Я чекав там, намагаючись почути щось, крім звуку власного серцебиття. Тиша.


Підповзаючи до столів, я бачив, як простирадла піднімаються і опускаються в рівному ритмі; ритм тяжкого, рівного дихання. Я попрямував до проходу між першими двома столами, потім повільно підтягнувся, поки не опинився всього за кілька дюймів від імені праворуч від мене.


Навіть у дивному світлі риси Джеральда Шиллінгера були мені знайомі. Я відсмикнув простирадло, що закривало його тіло, і побачив, що він міцно прив'язаний до столу широкими полотняними ременями. Оскільки він не рухався, я припустив, що він був під дією сильного заспокійливого. Я звернув увагу на тіло з іншого боку, і те, що побачив, швидко поставило мене на ноги. Я обертався навколо осі, дивлячись спочатку на одне обличчя, потім на інше. Вони були ідентичні! Два Джеральда Шиллінгера лежали пліч-о-пліч, ніби не помічаючи присутності один одного. Моя кров почала текти повільніше, коли я підійшла до простору між столиками три та чотири.


Я зупинився і подивився на те, чого вже наполовину боявся і все ж таки чекав. Праворуч від мене були нерухомі, класичні риси обличчя сера Генрі Дігнама, а ліворуч — риси його брата-близнюка. Хоча я сотні разів бачив обличчя прем'єр-міністра у газетах, тижневиках та новинах, я ніяк не міг сказати, хто справжній державний діяч, а хто фальшивий. Я подивився на тіло на столі п'ять.


Перш ніж я досяг обличчя, обрамленого білою подушкою, кров запульсувала у скронях, а шкіру защипало. Я відчув краплі поту, які раптово почали формуватися на моєму чолі.


Решта мене замерзла. Я підійшов ближче, щоб упевнитись.


Я стояв і дивився на себе.


Наче хтось поклав на подушку піді мною тривимірне дзеркало. Дзеркало, яке відбивало кожну точку мене, яку я так добре знала. Ніс. Лоб. Губи. Вони були мої. Щось хотіло, щоб я простягнув руку, щоб торкнутися обличчя, але щось утримувало мене. У той момент мені здалося, що світ перестав обертатися, і я стою десь один, усамітнений, і дивлюся на себе, що лежить і сплячий на планеті, яка перестала існувати.


Потім темрява навколо мене перетворилася на яскраве денне світло, коли спалахнули сотні ламп, які я бачив раніше.


Я заплющив очі і відступив назад, поки мої плечі не вперлися в скляну клітку. Крізь сліпучу завісу цього світла було неможливо щось розгледіти, але голос був чітко чутний.


Опустіть пістолет, містере Картер. Це абсолютно безглузда зброя проти тих рушниць, які націлені на вас прямо зараз. Пауза, а потім голос продовжив: «Кинь зброю!»


Єдиним моїм вибором було підкоритися. Наскільки я знав, цілком можливо, що з цього балкона на мене була спрямована ціла батарея гармат. Я впустив Вільгельміну на кахельну підлогу, потім повільно рухав ногою, поки не відчув її біля свого чобота. Голос прогавкав ще одну команду.


"Тепер штовхайте "Люгер" від себе в центр операційної".


Я знову корився і побачив, як Вільгельміна ковзає по плитці, поки не зупинилася серед безлічі кисневих балонів. Потім я почув, як ліфт спустився зі стелі. Я перевів погляд на шахту ліфту та ліфт, що спускається вниз. Спершу з'явилися ступні і ноги мого вітального комітету, за ними пішли стегна, потім талія і, нарешті, обличчя. Попереду йшли двоє здоровенних вартових, одягнених у білі мундири медсестер. Вони обидва тримали такі гвинтівки біля своїх плечей. На свій жах я побачив, що кімнати вже починають розширюватися в мій бік.


За цими двома стояли ще двоє чоловіків, обидва у довгих білих халатах. Один був гарний японець років сорока, а інший — блідий, худорлявий слов'янин. Останній член групи був вищим за інших. Хоча він стояв за іншими, я міг ясно бачити його обличчя. Він був добре складний і був прямий, як флагшток. Йому могло бути за сорок, але по білому волоссю і акуратно підстриженій бороді відповідного кольору йому було за шістдесят. Я вже бачив це обличчя раніше, я був певен. Але де? Події останніх кількох хвилин затьмарили мій розум.


Ліфт зупинився, і я уважно подивився на нього, коли він підійшов до мене зарозумілою ходою, яка відповідала посмішці на його тонких губах. Інші залишилися поряд з ним, але я проігнорував їх, повертаючись до роботи.


Потім я побачив дві однаково виступаючі вени з обох боків його високого чола, які, здавалося, пульсували вздовж, і раптом я зрозумів.


Я побачив те саме обличчя, безбороде, з тими важкими зморшками під очима. Волосся було темне і прилипло до голови, і ті самі дві вени здулися, як два дощові хробаки, що застрягли під шкірою на скронях. Я навіть бачив набрані ним дані на картці, яку АХ отримав від нього: Гюнтер Вольфшайц… Втік військовий злочинець. ... високопоставлений член нацистської партії... Експерт з боєприпасів... Друг і довірена особа Адольфа Гітлера.


Він був за кілька футів від мене, і я стояв там, наполовину загіпнотизований цими холодними сірими очима, коли мій розум висвітлив ще одне його зображення на екрані моєї пам'яті. Ці очі тоді збожеволіли від страху, а за цією головою був скелястий чилійський пагорб. Потім ці тонкі губи здригнулися. Я почув постріл Вільгельміни і побачив, як обличчя розлетілося на сотні кривавих уламків. Спогади зникли, і я повернувся в сьогодення, дивлячись в обличчя людини, яку вбив багато років тому.


Якийсь час він недовірливо дивився мені у вічі. Потім він заговорив спокійним, безпристрасним тоном, як коментатор документального фільму.


«Я впевнений, що ваші думки тепер плутаються, містере Картер. Не кожен день хтось стикається зі своїм власним чином, а згодом бачить привид». Посмішка перетворилася на короткий гортанний сміх, перш ніж він продовжив. — Але тоді ви не можете думати, що використання цих двох двійників було оригінальною ідеєю для держсекретаря. Вона стара, як дорога до Риму. Людина, яку ти вбив у Чилі, був моїм кузеном Вільгельмом. Ми завжди були схожі, і кілька годин під умілими руками бразильського лікаря виявили ті небагато змін, які знадобилися, щоб переконати навіть вас у тому, що ви спіймали та вбили справжнього Гюнтера Вольфшайця. Він зробив паузу.


«Бідний Вільям. Він був такий щасливий, що я благополучно вивіз його з Німеччини, що завжди казав, що зробить для мене все, що завгодно. .. навіть готовий померти. Він ніколи не знав, що я поставлюся до його слів серйозно. Він так і не зрозумів, чому я послав його в ті гори, де, як я знав, зустріне тебе. Коли ви повернулися до Вашингтона і повідомили про мою смерть, я міг вільно пересуватися світом. Я вам багатьом зобов'язаний, містере. Картер. Без вашої допомоги мені довелося б жити в постійному страху, але після того, як газети були заповнені новинами про мою смерть, я просто відростив бороду, розвинув оксфордський акцент і переїхав до іншого місця. Я мандрував усім світом… навіть кілька разів був в Ізраїлі».


Краєм ока я побачив, як розпухлі камери світяться темно-жовтогарячим. Я знав, що після натискання кнопки на ложі неможливо було зупинити стрілянину. Я прикинув, що в мене залишилося близько двох із половиною секунд. Вольфшейц простежив за моїм поглядом. Потім, посміхаючись, він різко кивнув своїм двом охоронцям. Я бачив, як вони натиснули на спусковий гачок до упору вперед, і свічення відразу згасло.


«Отже, як можна зупинити ударний механізм», — подумав я, і мені стало цікаво, невже експерти зі штаб-квартири БОЛТ теж відкрили цей секрет у Лондоні.


Вольфшайц побачив, як я дивлюся на його неперевершені витвори. — Звичайно, мої рушниці для вас у новинку, чи не так? Я переконаний, що ваші так звані експерти зараз досліджують пістолет, який наша людина залишила у вашому готельному номері. Вони можуть здогадуватися про основний принцип зброї, але їм знадобляться роки, щоб розібрати склад сплаву. І навіть тоді вони виявлять, що є один елемент, який вони не можуть виділити, бо не знають його існування; елемент, що забезпечує тепло та еластичність».


— Бачите, містере. Картер. Я відкрив новий елемент у горах Південної Америки. Елемент настільки корисний потреб війни, що зробить застарілим всю зброю, коли-небудь відоме людству. Він також принесе статки тому, хто його виявив.


Він кивнув двом своїм спільникам, і вони швидко підійшли по обидва боки від мене, зло зігнувши обидві руки за моєю спиною, поки мої ноги ледь торкалися землі. Я чув, як кістки в моїх руках і плечах хрумтіли у своїх чашах. Я дивився прямо перед собою, намагаючись ігнорувати болісний біль.


— Як ти потрапив до нашої фортеці? Вольфшайц зачекав відповіді всього секунду, а потім продовжив: «Інші намагалися, але ти перший досяг успіху. Розкажіть, будь ласка, як вам удалося вижити в лавині та знайти дорогу всередину?


Я промовчав.


На запитання Вольфшайця я майже нічого не відповів, але два його нероби міцніше стиснули хватку, повністю відірвавши мене від землі. Вперше, як мене схопили, я закричав від болю. Реакція Вольфшейця була дивною. - Ідіоти, - відрізав він. «Відпустіть його негайно. Ти ж знаєш, я не терплю жодного насильства. Ще до того, як він закінчив мене відпустили. Він пильно подивився на мене, поки я тер свої ниючі руки та плечі.


— Бачите, містере. Картер, якщо ти не хочеш розповісти мені, як ти тут опинився, то це не принесе тобі ніякої користі. «Скоро ти розповідатимеш нам речі, про які, можливо, сам забув».


Він обернувся до японця і коротко кивнув йому. Два важкоатлети знову схопили мене. Азіат підійшов до мене з голкою для підшкірних ін'єкцій розміром з велосипедний насос і встромив її мені високо в хребет.


Через кілька секунд моє тіло перетворилося спочатку на кригу, а потім на камінь.


Розділ 15


Ін'єкція зробила все моє тіло онімілим. Усі мої почуття зникли. Поки медсестри несли моє нерухоме тіло до одного з двох операційних столів у центрі кімнати, я намагався оцінити решту своїх почуттів. Мій слух зберігся лише наполовину. Я все ще міг відокремити голоси від навколишніх людей, але вони звучали глухо і далеко. Антисептичні запахи, що проникають у мої ніздрі, казали мені, що я все ще можу відчувати запахи. Але моє обличчя було паралізоване, і я не міг поворухнути ні головою, ні шиєю. Але! Я міг рухати очима в їхніх орбітах, розширюючи своє обмежене поле зору.


Медсестри поклали мене на стіл і застебнули брезентові ремені навколо кісточок, колін та талії. Двоє чоловіків у довгих білих халатах, які були з Вольфшейцем, — два лікарі, я гадаю, — оточили мене.


Японець високо підняв мою праву руку. Коли він рухав моєю рукою вперед і назад, він, здавалося, був зачарований лініями на моєму зап'ясті, які з'являлися і знову зникали під час руху.


Я дивився на нього з якоюсь відчуженістю, ніби рука, кисть та зап'ястя належали комусь іншому.


Ця цікавість зросла, коли він почав проводити тонку червону лінію навколо мого зап'ястя, мою природну лінію. найглибша складка. Коли він закінчив, він відзначив тильну сторону моєї руки великою літерою «D», підійшов до мого лівого боку і повторив процедуру.


Я почув знайомі звуки Гюнтера Вольфшейця звідкись позаду себе. «Мене завжди бавить, Кіко, бачити, як ти відзначаєш руку донора… ніби ти боїшся сплутати оригінал зі своїм творінням». На чолі столу з'явився високий худорлявий лікар і надів мені на череп якийсь шолом. Я не бачив, що він робив, але він почав вигукувати серію точних заходів медсестри з планшетом, яка раптово з'явилася зліва від мене.


Досі впливаючи на моє зап'ястя, японець кивнув головою. 'Чудово. Чудово! Найздоровіший донор, якого ми колись зустрічали».


- Так, - відповів Вольфшейц. — Якщо Герберту вдасться видобути необхідну інформацію наступного тижня, наш власний Нік Картер зможе вирушити до Вашингтона і доповісти про це уряду і з'явитися до штабу АХ для наступного завдання.


Голос, що пролунав, мало не вивів мене з наркотичного заціпеніння.


«Ми не повинні квапити події. Я все ще боюся, що ми випередимо події, якщо відправимо заміну Шиллінгеру та Дігнаму завтра до Парижа». Роббі Хенсон продовжив заперечення: «Ми ризикуємо всім, розгортаючи їх так швидко. Відбитки пальців – просто смертельний удар, якщо вони будуть підозрілими. Ми повинні були вбити оригінали, як тільки вони потрапили до Англії.


"Насильство ніколи не входило в мій початковий план", - відрізав Вольфшайц. - Ти був тим, хто хотів пролити кров. Я ніколи не мав слухати тебе. Насильство завжди можна простежити до того, хто його робить».


Тепер до обговорення приєднався новий голос.


Голос Лорни Террі все ще звучав сексуально, коли обговорювала вбивство... моє вбивство.


Саме тоді в мене почалося дивне поколювання в руках та ногах, і я зрозумів, що я...


вперше відчув тиск брезентових ременів. Моє тіло повільно знову стало моїм. У міру того, як дія препарату ставала все сильнішою і сильнішою, м'яз стегна почав скорочуватися, і я повернувся до ременів, щоб нейтралізувати біль.


'Дивіться!' – сказав японець. – «Ін'єкція пройшла».


Медсестри швидко одягли два додаткові ремені навколо мого тіла і притиснули мої руки до боків.


'Г-н Картер, твоя стійкість разюча. Гюнтер Вольфшайц схилився наді мною.


Японець застромив мені в стегно ще один шприц, і я знову відчув, що мене забирає геть. Лікарі, мабуть, були задоволені тим, що я досить вимотаний, і поряд зі мною завели тиху розмову про планування операції.


Вдалині я почув рваний голос японця. «Неможливо пересадити шкіру на руки Шиллінгера та Дігнама за надто короткий час, тому нам залишається лише сподіватися, що ніхто не помітить нашої заміни. Але оскільки Картер повинен пройти весь шлях на 100% для дотримання суворих вимог його адміністрації, я пропоную розпочати його трансплантацію якнайшвидше. Я можу продовжити свою підготовчу роботу, поки Герберт робить свої перші кроки.


Дві медсестри почали перевертати мій стіл у бік скла. Коли ми зупинилися, я спробував повернутись і подивитися ліворуч.


Краєм ока я побачив контури людини на столі поруч зі мною. Голова повільно повернулася в мій бік, і я лежав паралізований частково від наркотику, частково від страху, а людина з моїм обличчям повернулася до мене і витріщилася на мене.


Лікар на ім'я Герберт підняв мою голову зі столу і наніс на віскі два кола мастила. Я з жахом дивився, як він там прикріпив дві картинки проводами до комп'ютера. Медсестри послабили пов'язку на моїх грудях і тримали мене за плечі, поки два хірурги витягували мою голову через щільний гумовий мішок у скляній палаті за моєю головою. Миттєво я відчув, що моя голова оточена холодом.


Мені хотілося закричати, що я все ще свідомий, що я все чую і відчуваю, що я все ще відчуваю своє тіло. Але мої губи не збиралися вимовляти слова, і страх охопив усе моє тіло. Я бачив, як хірурги одягли зелені халати, а медсестра перекотилася до столу, заставленого блискучими срібними інструментами. Я намагався згадати все, чого я колись навчився, щоб сховатися від болю, приховати почуття тортури.


Я не знаю, чому наркотик не позбавив мене болю; можливо, це був наміром, у жахливої імітації нацистської практики у концентраційних таборах. Все, що я знав, це те, що я був у свідомості і повністю прокинувся, і що мене оперуватимуть у цьому жахливому стані.


Японець узяв одну з моїх рук у свою. "Подвійний шкірний ніж", - наказав він медсестрі. Його великий палець спочивав на тонкій червоній лінії навколо мого зап'ястя, і я зрозумів, що мої руки будуть видалені в першу чергу - пересаджені мій двійник, щоб переконатися, що мої відбитки пальців збігаються.


Інший хірург схилився наді мною через стіл. Раптом, без попередження, він упав на мене; спина його білого халата почервоніла від крові.


Японець здивовано підняв очі, і гостре, як бритва, лезо тонкого стилету встромилося йому в горло. З жахливим булькаючим звуком він сповз на землю.


Потім я побачив найпрекрасніше у віках: Паулу Афіну.


Перш ніж я встиг поставити перше з серії питань, вона вже розірвала ремені, що зв'язують мене. Потім вона повернулася до чотирьох тіл праворуч від мене.


— Поспішай, Нік, — прошепотіла вона. «Бог знає, як ми звідси виберемося, тож поспішай». Коли я зістрибнув зі столу, я почув звук ліфта, що опускається. Паула вже розірвала ремені Шиллінгера та Дігнама. Я побачив, як вона дивується, як і тоді, коли вперше побачив її. «Справжні мають "Д" на тильній стороні долоні, - закричав я. Потім я звернув свою увагу на платформу, що опускалася. Ноги медсестри опинилися перед першими. Я випустив П'єра зі свого стегна і побачив зляканий вираз на її обличчі, коли кинув у неї П'єра. Газ від невеликої газової бомби був смертельним. Я почув, як жінка зітхнула, а потім звалилася на підлогу ліфта. Коли вона опустилася на землю, знову заблимало червоне світло.


Я повернувся до Паули, коли ліфт знову піднявся. "Мабуть, вона натиснула аварійну кнопку". Паула підтримала прем'єр-міністра, що хитався на ногах, і нешанобливо вдарила його по обличчю. — Вони всі будуть тут за кілька секунд!


Я потягся до справжнього Джеральда Шиллінгера, що сидів на краю столу, і потряс його з боку в бік.


— Ми повинні поспішати, сер. Якщо ми цього не зробимо, ми ніколи не виберемося».


— Я гаразд, — промимрив він.


Я повірив йому на слово і побіг до центру кімнати. Я побачив кисневі балони і попередження, написане на них червоним чорнилом: «Небезпечно — легко спалахує».


Принаймні це була можливість. Я підкотив два балони до ліфта, кричачи через плече Паулі: «Віднеси їх до повітропроводу і спускайся сходами. Він прямо за тими сталевими дверима.


'Я знаю це. Як, чорт забирай, ти думаєш, я сюди потрапила?


Коли я побіг назад за двома балонами, я побачив, що Паула і двоє чоловіків уже прямують до дверей. Я схопився за ручки балонів і почав тягти їх, але одне з коліс заклинило. Я простяг руку і підняв Вільгельміну.


Я поклав чотири балони на бік і відкрив клапани, спрямувавши струмінь прямо у відкриту шахту ліфта. Приблизно за тридцять футів наді мною я почув голоси. Я повернувся і побіг до сталевих дверей. З того місця, де я стояв, у мене був чудовий вид на шахту і платформу, що опускалася. Я бачив їх усіх: Вольфшейця, Хансона, Лорну та двох медсестер. Я почекав, поки платформа виявиться приблизно за п'ять футів від нашої статі, потім вистрілив у бік кисню, що шипить.


Кімната здригнулася від вибуху. Вся шахта ліфта перетворилася на вируюче пекло. Висхідна тяга підтримувала горіння полум'я. Я повернувся і почав тікати.


Повітря у величезній печері було напрочуд прохолодним і свіжим. Паула допомогла двом чоловікам сісти у вертоліт. Я підбіг до панелі керування, яку побачив раніше поряд зі скляними дверима. Я натиснув верхню кнопку, і двері піднялися, відкриваючи ланцюг засніжених гір, що розтягнувся на всі боки. Потім я натиснув наступну кнопку, і гелікоптер почав повільно викочуватися на металеву платформу.


Паула стрибнула у вертоліт. — Поспішай, Нік!


Я побіг до платформи, що рухалася, коли побачив великі металеві ковпаки, що стирчали з землі. Я став навколішки і відкрив одну. Безпомилковий запах високооктанового бензину заповнив мої ніздрі. Я відкрив другий: олію. Я встав і побіг далі.


Паула вже запустила двигун, і лопаті гвинта повільно оберталися. Платформа повністю викотилася, і вертоліт був за п'ять метрів від схилу гори. Мені знадобилося лише десять секунд, щоб застрибнути.


— Повільно підводьтеся, — крикнув я крізь ревіння машини. «Якщо ви почуєте постріли, підніміть літак якнайшвидше».


Я озирнувся і побачив, що Шиллінгер і Дігнам майже не в собі. Ну, принаймні вони залишилися живими. Гелікоптер легко відірвався від платформи, і я ретельно прицілився у відкритий бензобак. Я почекав, поки ми опинимося за десять футів від платформи, і вистрілив.


Після цього вибух потряс вертоліт і погрожував здути нас з неба. Але Паула точно слідувала моїм інструкціям, і ми швидко набрали висоту до того, як гору розколов вибух бака з пальним. Коли ми зависли над засніженою вершиною Хексен Зітце, верхівка відлетіла. Ми дивилися на щось дуже схоже на виверження вулкана. За кілька секунд із вентиляційного отвору хвилями повалив чорний дим, заповнивши ясне швейцарське небо.


Боюся, я ігнорував двох чоловіків, яких ми прийшли врятувати, доки не почув історію Паули. «Скеля встояла, і я виявила, що ще жива, коли лавина зупинилася. Мені ледве вистачило місця для дихання. Я використав свій вогнемет, як ти використав свій. Коли я не могла знайти виходу, я почав працювати зі сніговою стіною, поки не дістався тунелю, який ти зробив у снігу. Потім я зрозуміла, що ти проігнорував моє попереднє попередження і намагався знайти мене.


- І це саме так, - сказав я. А потім я відкинув усі авіаційні правила та поцілував свого другого пілота в її апетитні губи.


Кінець


Нік Картер


Контракт у Катманду


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва The Katmandu Contract


Перша глава


Він був швидший і спритніший, ніж я собі уявляв. І він був смертельно небезпечний. В одній руці він тримав міцну дерев'яну палицю розміром з кувалду, здатну розколоти мій череп на сотні кривавих уламків. Людська кістка вже ламається під тиском у вісім з половиною фунтів, а людина, що володіє палицею, може легко докласти зусилля, що втричі перевищує цю силу.


Зайве говорити, що я не збирався дозволяти цьому статися.


Мої ноги ковзнули по гладкій підлозі, коли він кинувся вперед для атаки. Він накинувся, розмахуючи битою, маючи намір зламати мені грудну клітку. Я відповів так, як мене вчили, тому що я практикував знову і знову з великим болем та зусиллям. Моє тіло рухалося інстинктивно; дія була майже рефлексом. Я сіпнувся вправо, поза досяжністю палиці, що гойдалася в повітрі. Я чув, як вона свистить у повітрі, але я не збирався стояти безцільно, поки не відчув, як він ударив мене по ребрах, ламаючи кістки і м'язи з болісною силою парової ковзанки. Я блокував атаку, ляскаючи долонями та передпліччям по руці супротивника. Моя мозолиста рука вдарила чоловіка по лікті. Інша моя рука торкнулася його плеча.


На мить він був паралізований. Потім він спробував відступити і знову вдарити битою. Але тепер мій час реакції був кращим, ніж його. Я пірнув уперед, перш ніж він встиг застосувати свою зброю, схопив її за рукав і притяг до себе. Його гаряче дихання


зісковзнуло на моєму обличчі, коли я підняв іншу руку. Це мав бути останній удар, жорстокий удар моєї руки, який я нарешті освоїв тиждень тому.


Я хотів підняти руку для гострого удару п'ятою по його підборідді. Але перш ніж я встиг зробити рух, він схопив мене за ногу і зачепив ступнею за кісточку. Одним швидким рухом його голова відкинулася назад, поза досяжністю моєї руки, і ми обоє опинилися на підлозі. Я потягнувся до битви, намагаючись заволодіти смертоносною зброєю.


Мій противник задихався, майже захекавшись, намагаючись збити мене з ніг. Але я не ворушуся. Я притиснув коліна до внутрішньої сторони його зап'ястей всією своєю вагою за ними, викликаючи болісний біль у потрібних точках тиску його рук. Кістки зап'ястя важливі, якщо ви хочете когось вбити, і мої коліна паралізували його руки рівно настільки, щоб я міг вирвати биту з її ослаблої хватки.


Я притис биту до його шиї. Його обличчя почервоніло, коли я натрапив на його кадик і пригрозив розчавити йому дихальне горло. Але потім я почув, як він ляснув долонею по добре натертій паркетній підлозі.


Це був знак, на який я чекав.


Я одразу відскочив і підвівся. Я вклонився в пояс, допоміг супернику підвестися з підлоги і дивився, як він теж вклонився. Він повернувся, щоб поправити свій тобік, приписане плаття з грубої білої тканини. Сорочка була застебнута значним чорним поясом сьомого ступеня. Було б грубо, якби він упорядкував свій одяг, не повернувшись до мене спиною. Я почекав, поки він знову повернеться до мене. Потім він поклав мені руку на плече і кивнув, схвально посміхаючись.


«З кожним днем ти стаєш все кращим і спритнішим, Чу-Мок», — з усмішкою сказав мій інструктор.


У його рідній Кореї це ім'я означало "Кулак". Я був задоволений компліментом, тому що він був найкращим майстром бойових мистецтв нашого уряду і АХ міг дозволити собі користуватися його допомогою. А майстер Чжоєн був не з тих, хто щедрий на похвали. Він не поспішав робити компліменти, якщо тільки не відчував, що вони справді заслужені.


"Моя майстерність - це твоя майстерність, Кван-Чанг-нім", - відповів я, використовуючи правильний термін для посади інструктора.


"Ваші добрі слова дуже щедрі, мій друже". Після цього ми обоє замовкли, стиснувши кулаки і піднісши їх до грудей у класичній позі Колісниці розумової та фізичної концентрації, позі повної та абсолютної уваги.


«Кван-джанг-нім ке кен-не», Я гаркнув, повертаючись, щоб поклонитися чоловікові поряд зі мною. Він був найзвішенішою людською машиною, яку я коли-небудь бачив.


Він відповів на мій уклін і повів мене до виходу з доджангу, добре обладнаного спортзалу, де ми провели більшу частину дня. Біля дверей ми обидва повернулися та вклонилися. Цей простий ритуал свідчив як про взаємну повагу майстра та учня, так і про повагу до спортивної зали як навчального закладу. Хоча це може здатися дивним, всі ці цивілізовані люб'язності, якими оточене таке жорстоке заняття, є невід'ємною частиною Кенг-фо та корейської форми карате, тайквандо.


Ще раз дякую, майстер Чжоєн, - сказав я. Він кивнув, вибачився і зник через бічні двері, що вели до його кабінету. Я йшов коридором у душові, коли з-за рогу з'явився чоловік і перегородив мені шлях.


— Ти смердить, як козел, Картере, — сказав він з добродушним сміхом. Але в усмішці, здавалося, був відтінок невиразного занепокоєння.


Нелегко було ігнорувати його стурбованість або смердючу сигару. Але я не почав жартувати, бо Хоук тепер дивився на мене з холодною і майже розважливою рішучістю. На посаді директора та оперативного начальника АХ, найпотайнішого та смертоносного підрозділу американської розвідки, його не можна було сприймати легковажно. Тому я зберігав благоговійну мовчанку.


— Ти добре знаєш мене, чи не так?


Брудна чорна смердюча сигара бовталася між його губами, обгризений кінець був затиснутий між його зубами. Він говорив зі смертельною серйозністю, і я спіймав себе на тому, що рухаю головою вгору і вниз, ніби в мене раптово скінчилися слова.


- Ось чому ви мене навчили, сер, - сказав я нарешті.


"Все надто вірно," сказав він. Він дивився повз мене, його очі були далекою точкою. - Як твоя нога? — спитав він за мить.


Коли я був на завданні в Нью-Делі, мене вдарили стилетом, який нагадував мій власний безцінний Хьюго, у стегно. Але рана добре загоїлася, і, якщо не рахувати трохи кульгавої ходи, яка скоро зникне, я був у досить гарній формі. «Нічого страшного… просто шрам, який можна додати до списку. Але в іншому я гаразд.


"Я сподівався почути це", - відповів мій бос. Хоук витяг недожовану сигару з рота і почав ходити туди-сюди на ступнях. Він видихнув нервову напругу; занепокоєння, навіть коли він спробував пожартувати і сказав мені, як важко в наші дні отримати гарну гавану. Але я знав, що сигари були останніми, про що він думав.


- Наскільки все погано цього разу, сер? — почув я своє запитання. Він навіть не здавався здивованим, що я прочитав його думки. — Як би це не було погано, — задумливо відповів він. — Але… тут не місце говорити про це. Спочатку прийми душ, а потім приходь, скажімо, за півгодини до мене в офіс. Цього достатньо, щоб трохи привести себе до ладу?


— За двадцять хвилин.


Як я вже сказав, через двадцять хвилин я був в офісі Хоука. Його настрій погіршився, і в куточках його рота і тепер уже зморшкуватому чолі проступили лінії хвилювання і занепокоєння. Він глянув на годинник, показав на стілець і поклав руки на стіл. Відсунувши вбік кришталеву попільничку, наповнену не менш ніж шістьма недопалками його смердючих улюблених сигар, Хоук підняв очі і стомлено і стурбовано посміхнувся.


— Що вам відомо про сенатора Голфілда?


Я не просив його повторити це ім'я, але й не розслабився і не звалився на стілець. «Почнемо з того, що він один із найшанованіших людей в уряді. Він також є головою впливового комітету збройних сил. Багато в чому це пов'язано із розміром нашого бюджету, якщо я правильно пам'ятаю. Минулого року його було переобрано на третій термін. Досить вражаюча річ, якщо подумати. Щось близько шістдесяти семи відсотків поданих голосів. Його виборці ігнорували партійні інтереси. Вони просто хотіли Голфілда... і вони його здобули.


"Я радий, що ви все ще знаходите час читати газети", - відповів Хоук. "Але одного ти ще не читав, Нік, а саме того, що у Голфілда проблеми, великі проблеми".


Я нахилився вперед у своєму кріслі. Національна безпека була не для АХ. Якби мені довелося мати справу з проблемами Голфілда, то лише тому, що проблеми сенатора поширилися у всьому світі. Але я гадки не мав, у які неприємності може потрапити сенатор. — Слухай, Ніку, я всю ніч не спав із цією чортовою штукою. Президент зателефонував мені вчора вдень, і те, що він мав сказати мені, було не дуже добрим. Слухай, я зіграю з тобою відкрито, тому що я думаю, ти вже знаєш, чому я хочу поговорити з тобою.


Якби Білий дім дзвонив, проблеми Голфілда явно становили загрозу міжнародній безпеці та світовому порядку. Так що я кивнув, тримав рота на замку і чекав.


«Голфілд вдівець. Можливо, ви теж читали. Його дружина загинула в автокатастрофі на початку минулого року. Безглузда трагедія, що посилюється тим, що вона залишила не тільки чоловіка, а й двох дітей. Близнюки, хлопчик і дівчинка. Я знаю Чака особисто, Нік, хоча це не має жодного відношення до цієї операції. Я також знав його дружину. Я дуже любив її і досі жахливо за нею сумую. Я також зустрічався із дітьми Голфілда. Пристойні, розумні діти, якими може пишатися будь-який чоловік.


Він різко зупинився, глянув на свої руки та вивчив нігті; жовта пляма від нікотину бігла по одному з його вказівних пальців. Я мовчав, чекаючи, що він пояснить мені, в чому річ.


— Їх викрали, Ніке, — раптом сказав Хоук. 'Обох. Хлопчика і дівчинку.


«Викрадені? Де…? Що трапилося?'


«Діти відпочивали із гуртом. Вчитель та кілька учнів зі школи тут, у Вашингтоні, яку вони відвідують. П'ять днів тому вони були у Греції. Потім сенатор отримав повідомлення. Він пошепки додав: «І президент теж».


— Де вони були зараз?


"В Афінах", - відповів він. — Але це нічого не означає, бо їх більше нема в Афінах, Нік. Якось вони були вивезені з країни контрабандою, хоча ми досі не знаємо, як це було зроблено. Але їх більше нема у Греції.


— То де вони?


'У Непалі.'


Він дозволив мені це осмислити, і навіть коли я думав про це, важко було повірити. 'Непал?' - повторив я. У мене був образ засніжених вершин, хіпі.


Нічого іншого, нічого. — Навіщо, заради бога, їх везти туди?


— Щоб допомогти фінансувати революцію, ось чому, — відповів він. Саме тому президент попросив підключити АХ. Тому що Непал все ще монархія. Король має абсолютну владу. — Так… — підняв руку, коли я втрутився, — є виборний уряд, закон, але король зберіг майже повний і тотальний контроль над країною. Нині, як ви знаєте, Непал — це клин, буферна зона. Вона може бути маленькою, не набагато більшою за Північну Каролину, але це не применшує її важливості, особливо якщо ця маленька країна знаходиться прямо між Китаєм та Індією. І в цей момент король прихильний до заходу.


«Але не революціонери у Непалі».


'Вірно. Успішна ліва революція там, у Непалі, перекриє буферну зону і, можливо, призведе до політичної анексії цього району Пекіном. Ви знаєте, що сталося з Тибетом. Що ж, той самий політичний сценарій і ті самі політичні чвари можна було з таким самим успіхом реалізувати і в Непалі. І якщо Непал впаде перед Пекіном, ми не знаємо, що буде з Індією чи з усім континентом».


— І які стосунки до цього мають діти Голфілда? — спитав я, хоч знав відповідь ще до того, як запитав.


Їх віддадуть за діаманти вартістю мільйон доларів. Ось що вони мають із цим робити, N3, - сказав він. Він відкинувся на спинку стільця і вдарив кулаком по столу. «Один мільйон, якщо Чак Голфілд колись знову захоче побачити своїх дітей… тобто живими. Один мільйон, який ми не хочемо платити, якщо це залежить від нас. Тож я зупинився на класичному варіанті викупу. Заплатіть викрадачам і Китай візьме Непал, як ні в чому не бувало. Не сплачуйте викуп, а у Голфілда тільки двоє дуже мертвих дітей.


— І ти хочеш, щоб я віддав їм це, чи не так?


- І повернув назад, - сказав він. 'Зрозуміло?'


"Принести... і забрати..."


— Не лише діаманти, а й двоє дітей сенатора. Ось як президент хоче, щоб це було зроблено дуже просто».


У завданні не було нічого простого. Анітрохи.


— Це не так просто, — сказав я.


"Ось чому ти тут, N3". Він стомлено посміхнувся, простяг руку і одним пальцем натиснув кнопку інтеркому. "Ви можете попросити сенатора увійти", - сказав він секретареві. — Вам краще це почути з перших рук. Тоді в тебе буде менше шансів помилитися, Нік. Не можна було заперечувати, що сенатор Голфілд справив враження... Він мав квадратне і різко окреслене обличчя, але це вже не було обличчя людини, яка випромінювала впевненість у собі і рішучість. Він виглядав блідим і змарнілим, коли увійшов до кабінету. Він плюхнувся в крісло і дозволив Хоуку представитися.


— Вони лише діти, підлітки, — пробурмотів він. «Я не виношу, що люди можуть просто викрасти дітьми, вбити їх, не переймаючись цим. І я справді вважав рух «Чорний вересень» нелюдським. Вони знайшли собі пару заручників… за мій рахунок.


За рахунок усіх нас, подумав я сам собі.


Голфілд глянув у мій бік і сумно похитав головою. — Мені дуже рекомендували вас, містере Картер. Хоук каже, що ти єдиний, хто може впоратися з цим.


«Дякую, що довіряєте мені, сенаторе, — відповів я. — Але можу я запитати вас про дещо, перш ніж ви розповісте мені, що саме сталося?


'Звичайно.'


«Чому ви не зв'язалися з урядом Непалу? Навіщо вся ця секретність? Чому тиша? Можливо, це дурне питання, але я подумав, що це правильне питання.


«Це не дурне питання, містере Картер, — відповів сенатор. Він витяг з кишені куртки білий зім'ятий конверт. З огляду на стан паперу я припустив, що його вже вивчили багато людей.


Він дав його мені, і я уважно вивчив його. На ньому був грецький поштовий штемпель, і його відправили з Афін. Усередині був лист надрукований під копірку, без водяних знаків, акуратно складений утричі. — Машинний лист, — зауважив я. — Вони дуже професійні, містере Картер. Майже лякаюче, — похмуро пробурмотів сенатор.


Лист мав такий зміст:


СЕНАТОР: ДЖИННІ І МАРК ЩЕ ЖИВІ. АЛЕ НЕ В АФІНАХ. У НЕПАЛІ ВОНИ У ХОРОШОМУ ЗДОРОВ'Я. Ви повинні заплатити нам один мільйон доларів США, щоб побачити їх знову. АЛЕ НЕ ГОТІЧНИМИ. ОПЛАТА МАЄ ВИРОБЛЯТИСЯ АЛМАЗАМИ. МИ ПОВІДОМ ВАМИ ПРО ДОГОВОРІ ЯК МОЖНА ШВИДШЕ. НЕ НАМАГАйтеся ЗНАЙТИ ДІТЕЙ. ЯКЩО НЕПАЛЬСЬКИЙ УРЯД БУДЕ ПОВІДОМЛЕНО, ВОНИ БУДУТЬ ВБИТИ. АЛМАЗИ ПОВИННІ БУТИ ТУТ 27 ЧИСЛА ЦЬОГО МІСЯЦЯ. НЕ ПІЗНІШЕ ЧИ ДІТИ БУДУТЬ УБИТИ. НЕ НАМАГАйтеся ВСТУПИТИ В КОНТАКТ. МИ З ЧАСОМ ПОЯСНИМ ВАМ ВСЕ.


"Це за два тижні", сказав Хоук. «За два тижні до покупки цих блискучих речей та поїздки до Катманди».


Я запитав. - "Чому Катманду? Чому не інше місто?"


«Учора вдень я розмовляв із дочкою, – відповів сенатор. «Дзвінок було відстежено до головного телеграфу Катманду, який також обслуговує всю країну. Навіть будинки із приватними телефонами не обладнані для міжміських дзвінків».


- Що вона тобі сказала?


«Дуже мало, мені шкода це казати. Вони не дозволяли їй розмовляти зі мною більше хвилини чи близько того. Але вона підтвердила все, що ви щойно прочитали. Вона сказала мені, що вони у розпачі. І вона розповіла мені, навіщо потрібні гроші.


«Так, Хоук сказав мені, що вони тут через тебе. Що небудь ще?'


- Нічого, - сказав він. «Вона і Марк у безпеці… тобто настільки, наскільки потрібно. І вона з жахом, Картер. Боже, ця дитина налякана.


— Я не звинувачую її, — промимрив я. "Це не найприємніший досвід для того, хто... скільки, за вашими словами, років вашим дітям, сенатор Голфілд?"


"Шістнадцять, виповнилося два місяці тому". Він склав руки на колінах і спробував утриматися, але я побачив, як він тремтить і не може контролювати свої емоції. — Я точно дотримувався їх інструкцій, — сказав він нарешті. «Я гадки не мав, що на карту поставлена міжнародна безпека, поки мені не сказали, чому дітей тримають з метою отримання викупу. Але тепер, коли є можливість, що Непал стане державою-сателітом Пекіна...»


«…вкрай важливо, щоб революціонерів було зупинено», — перебив його Хоук.


- Саме так, - відповів Голфілд.


- А мільйон доларів?


«Президент уже подбав про це, – сказав мені Хоук. "Отже, моя робота зараз полягає в тому, щоб купити необроблені алмази і доставити їх до двадцять сьомого числа цього місяця, доставити двох дітей сенатора в безпечне місце, а потім повернути каміння", - сказав я. "Це не дає мені багато часу".


— Ми не маємо вибору, — похмуро сказав Хоук. - Думаєш, ти впораєшся?


- Я зроблю все можливе, сер. Але ще дещо… Я глянув на Хоука, у якого між тонкими стиснутими губами була затиснута нова сигара. "Як саме мені пронести ці діаманти через митницю на кордонах, які я все перетинаю?"


"Контрабандою." відповів він. Він зупинив свій погляд на мені.


«Контрабанда, сер? Він кивнув головою. "Але є кілька речей, які можна влаштувати..."


Мене перервав монотонний голос Хоука. «Білий дім не хоче, щоб у цьому брали участь якісь інші уряди. Це має стати повністю нашою справою та цілком секретною. Якщо ми скажемо комусь ще, особливо уряду Непалу, що збираємося переправити в цю країну алмази на суму 1 мільйон доларів, від нас, напевно, знадобляться якісь пояснення. У нас просто немає часу вигадувати розумну історію».


Сенатор Голфілд притис пальці до скронь. «А хто знає, де у цих партизанів агенти чи інформатори? Якщо він взагалі думає, що непальський уряд пронюхав про цю справу, тоді мої діти можуть… — Він зітхнув. — У цьому ти маєш рацію, — сказав я. "Є шанс, що я потраплю під спостереження, як тільки вони дізнаються, що алмази вже в дорозі".


«Щоб переконатися, що ви дотримуєтеся їхніх інструкцій», — додав Хоук. «Що означає, що ніхто більше не знає про цей викуп».


"Контрабанда..." Я знав, що це може призвести до величезних ускладнень.


- Це єдиний спосіб, Нік. Тільки так ми зможемо доставити туди алмази за такий короткий час і зберегти все це таємно.


Сенатор Голфілд підвівся, подякувавши за те, що ми взялися за завдання. Його рука була твердою, а лютий погляд його очей видавав те, що він, мабуть, відчував усередині.


Коли він пішов, я обернулася до Хоука. Він уже працював над сценарієм, в якому я гратиму головну роль. - Ти отримуєш банківський чек, Нік. Дещо, що ви можете перетворити на мільйон доларів у швейцарських франках».


— Я думаю, мені слід негайно приступити до роботи, сер?


'Завтра.' Він витяг із ящика столу жовтий блокнот і уважно вивчив написане. «Але перш ніж вирушити до Амстердама, сходіть до свого дантиста».


- Сер?


— Достатньо власного дантиста. Він був перевірений і не загрожує безпеці. Тим не менш, не кажіть йому більше, про роботу, яку ви хочете, щоб він зробив.


Я із задоволенням вислухав ту частину, для якої АХ мав час розібратися. Мені ще треба було багато придумати, коли виникали ситуації.


Закінчивши брифінг, Хоук підвівся зі свого місця. - Я розраховую на тебе, Нік. Президент і, маю сказати, Голфілд, розраховують на успіх цієї місії.


Багато чого треба було залагодити, перш ніж я сяду на рейс до Амстердама.


Серед іншого був той візит до мого дантиста, де мене знали як: Нік Картер.


Але не як: Картер, Нік, Кіллмайстер N3.


Розділ 2


Усі отримали свої накази.


Голфілду було найпростіше. Як тільки він отримав повідомлення від викрадачів, йому сказали, що кур'єром буде Николас Картер з його власного офісу. Ми не хотіли ризикувати. Зазвичай я вдаю співробітнику Amalgamated Press and Wire Services, але Хоук не думав, що це спрацює як прикриття, особливо коли я їду так далеко від будинку.


Накази АХ були набагато прямішими. Білий дім хотів, щоб місія пройшла без сучка та задирки. Якщо щось піде не так, якщо щось піде не за планом, Хоук спричинить занепокоєння президента.


Мої накази вже були мені на золотому підносі під час мого брифінгу в офісі Хоука. Саме перед тим, як я збирався взяти таксі в аеропорт, він зібрав усе назад. "Нік, все залежить від тебе", - сказав Хоук. «Жодної революції. Жодних мертвих дітей. Жодних зниклих діамантів.


Все, що я міг зробити, це кивнути. Це була, м'яко кажучи, неприємна ситуація, за якою стояло безліч ретельних, але поспішних планів, що, можливо, було однією з багатьох причин, через які я провів попередній день, відвідуючи свого дантиста Бертона Шалієра.


"Нік, ти не серйозно ..." - сказав він.


І я сказав: «Берте, зроби мені ласку і не питай мене ні про що». Повірте, моє безумство має причину. Крім того, як давно ми знаємо одне одного?


'Професійно? П'ять років.'


- Сім, - поправив я. "Отже, якщо я попрошу у вас спеціальну коронку для одного з моїх нижніх молярів, що ви зробите?"


Він зітхнув і знизав плечима, обдарувавши мене стомленою усмішкою дантиста. "Тоді я одягну особливу коронку, не питаючи для чого вона".


- Ти добрий хлопець, Бертон Шалієр, - сказав я. Потім я відкинувся на спинку стільця і відкрив рота.


Шалієр взявся до роботи, нічого більше не сказавши.


Я був радий, що він довіряв мені, бо без його спеціального досвіду моя місія почалася б не з тієї ноги чи, скоріше, не з того зуба. Ці речі займали мої думки, коли я сів на рейс Боїнг-747 до Схіпхолу, Амстердам. Коли стюардеса повернулася з моїм подвійним віскі з водою, я дозволив своїм очам блукати її тілом, обмацав її голодним поглядом, потім оглянув усіх людей, які працювали в надсекретних лабораторіях АХ. Вони неперевершені герої, адже без їхніх знань та вмінь моя місія ніколи б не розпочалася належним чином. У цей момент у череві авіалайнера затишно влаштувався брезентовий чемодан з найкрасивішим подвійним дном, коли-небудь створеним руками людини. Без цього майстерно захованого відсіку я б ніколи не зміг переправити люгер Вільгельміну через менш хитромудре електронне обладнання аеропорту, не кажучи вже про двох інших моїх улюбленців, стилет Хьюго і мініатюрну бомбу П'єрі.


І все ж таки це було дивне почуття там, на висоті тисячі футів над Атлантикою, без трьох моїх цінних товаришів, до яких я так звик. Я не застебнув плечову кобуру, в якій був Люгер. Замшеві піхви, які зазвичай носять на стилеті, не були прив'язані до мого передпліччя. І не було металевої штуки, яка б терлася об моє стегно: маленька газова бомба, яку я ласкаво прозвав П'єром.


Наступні шість годин будуть найлегшими з усіх, бо до того часу, коли я прибуду до Амстердама, у мене вже не буде часу розслабитися, посидіти зі склянкою в руці і дозволити своєму розуму та очам трохи блукати.


У цей момент вони намагалися звільнитися від чудової штучки у джинсовій спідниці та коричневому замшевому жилеті. Я знав її тип. Але я знав це по галасливих вулицях Гонконгу, по схудлих гральних закладах Макао, по небезпечніших, але настільки ж жвавих центральних вулицях Маніли, Сінгапуру та Тайбею. Наскільки я міг судити, вона була євразійкою, з неймовірно довгим прямим чорним волоссям і найпишнішим тілом по цей бік Тропіка Раку.


Вона сиділа через два місця в ряду з трьох людей, ближче до вікна; її тонкі плечі згорбилися, її очі були на книзі, яку вона тримала обома тонкими руками. Я нічого не міг вдіяти. "Розповісти вам, що відбувається на сторінці сто тринадцять?" Я сказав з усмішкою, сподіваючись, що вона відповість.


Вона підвела очі, ігноруючи усмішку, і сказала з великим замішанням і стриманістю, ніж я очікував: «Вибачте? Я не чув, що ви сказали.


"Я запитав, чи можу я розповісти вам, що відбувається на сторінці сто тринадцять".


- Не треба, - сказала вона. "Я вже на сторінці ..." і вона подивилася на свою книгу "сорок". Це було б несправедливо.


У неї не було й сліду акценту. Її голос звучав як центральноамериканський, хоч зовні в ній було багато ознак таємничого Сходу. - Хочеш випити? — спитав я, представившись. - Дякую, - сказала вона. «Мене звуть Андреа. Андреа Юен, містер Картер.


- Нік, - автоматично поправив я.


- Добре, Нік. Вона дивилася на мене насторожено, цікаво і трохи бавлячись. — Я хотіла б келих вина.


«Білого чи червоного».


— Білого, — сказала вона. "Червоне вино впливає на зуби". Вона на мить відсмикнула губи, і я з першого погляду побачив, що вона жодного разу не торкалася червоного вина за всі свої понад двадцять років.


«У мене є дантист, який багато б віддав, щоб попрацювати над таким гарним ротом».


— Це можна пояснити по-різному.


"Беріть, що вам більше подобається", - сказав я з посмішкою і покликав стюардесу.


На той час, коли була подана вечеря, Андреа, що значно розслабилася, помінялася місцями і тепер сиділа прямо поруч зі мною. Вона була позаштатним журналістом і прямувала до Амстердаму, щоб написати серію статей про проблему наркотиків серед молоді цього міста. Вона закінчила навчання два роки тому. Тепер вона почувала себе готовою зустріти все, що могло статися. 'Всі?' — спитав я, намагаючись не звертати уваги на сіру речовину, яка вважалася біфштексом на моїй тарілці. — Ти любиш ставити запитання, чи не так, Ніку? — сказала вона не так як запитання, як твердження.


"Залежить від того, кому".


Вона подивилася на мене своїми глибокими темними очима і посміхнулася. Але коли вона глянула на свою тарілку, посмішка зникла, а за її очима пробігли хмари.


"Я думаю, що наступні напої будуть гаразд, міс Юень," сказав я.


- Андреа, - поправила вона мене.


Так що не було нічого дивного в тому, що ми їхали зі Схіпхола до міста на тому самому таксі. І коли Андреа запропонувала готель Embassy, який, за її словами, був розташований у центрі міста за розумною ціною, мені не довелося довго роздумувати, перш ніж ухвалити її пропозицію. Але оскільки існувала така річ, як «надто близько до моєї шиї, щоб почуватися добре», я подбав про те, щоб ми зареєструвалися у двох різних кімнатах. Її була через зал. Готель знаходився на Херенграхті. Набагато анонімніше, ніж Хілтон на Аполлоні. Готель Ambassade був повністю обладнаний без тієї показної мішури, яку люблять бачити американські туристи.


Щоразу, коли я буваю в Амстердамі, я намагаюся поїсти у ресторані Балі. Їхньою фірмовою стравою є рисовий стіл. Ми були якраз вчасно, і, незважаючи на різницю в часі, яку ми обоє відчували, не було приємнішого способу провести решту вечора.


Андреа почала розповідати. Вона розповідала про своє дитинство, про свого батька-китайця, матір-американку. Вона була прототипом сусідської дівчини, лише трохи цивілізованішою, ніж можна було припустити за її походженням із Середнього Заходу. І чим довше я дивився на неї, що сиділа навпроти мене за столом, тим більше хотів її. Ймовірно, це був мій останній вихідний на якийсь час, і я хотів максимально використати його.


Біля ресторану я викликав таксі, яке проїхало через Лейдсестраат. Андреа навалилася на мене, придушила позіхання і заплющила очі. "Ви зустрічаєте найприємніших людей, коли подорожуєте", - сказала вона. «Це був чудовий вечір, Нік».


- Це ще не кінець, - нагадав я їй.


Я вже відправив телеграму АХ щоб повідомити їх, де я зупинився, але коли ми повернулися в готель, біля прилавка не було листів, які чекали на мене. Якщо клерк виглядав трохи цікавим (і трохи ревнивим, я можу уявити), я майже не помічав. У цей момент у мене було тільки одне в голові, і Андреа не потрібно було вмовляти приєднатися до мене в моїй кімнаті, щоб випити останню склянку бренді.


"Просто дозвольте мені виправити це," сказала вона; старий вислів, який, однак, виходив з її повних вологих губ, звучало зовсім по-новому.


І вона була вірна своєму слову. Щойно я роздягнувся і спробував надіти зручний махровий халат, як вона тихенько постукала у двері моєї кімнати. Все, що їй не потрібно було бачити, Вільгельміна, Х'юго та П'єр були надійно заховані. Я вмить перевірив кімнату востаннє, перш ніж відчинити перед нею двері.


— А я думала, що я смілива, — сказала вона у своїй чорній шовковій сукні, що звисала до підлоги. Нічна сорочка була прозорою. Її маленькі тверді груди тепло притиснулися до мене, коли я притягнув їх до себе. Вискочила нога і зачинила двері. Вільною рукою я замкнув її і обережно опустив її на ліжко.


Вона рухалася піді мною, її язик висовувався з-під м'яких і голодних губ. Вона вже не школярка, а я не школяр. Я відчував, як її довгі нігті малюють хитромудрі візерунки на моїй спині. Її язик вп'явся в мій рот, коли я провів руками вгору по її стегнах, бажаючи досліджувати її.


- Повільно, повільно, Нік, - прошепотіла вона. "Часу повно."


Але моє нетерпіння взяло гору, і коли вона простягла руку і розстебнула мій халат, я не став більше чекати. Халат валявся забутий на підлозі поруч із ліжком. У м'якому жовтому світлі її шкіра здавалася жовтувато-коричневою, гладкою та еластичною. Я не міг намилуватися нею, коли вона витяглася і розсунула ноги, щоб дозволити моїм очам помилуватися м'яким хутром між її стегнами. Я уткнувся в неї обличчям, повернувшись, щоб дати їй усе про мене знати. Все, крім того, що після мого імені з'явилося б позначення N3.


З її шкіри зникло сяйво. Тепер світився лише циферблат мого дорожнього будильника. У темній кімнаті я побачив, котра година. Три години. Я чекав, поки мої очі звикнуть до майже повної темряви. Потім повільно і безшумно я зісковзнув із ліжка і встав. Я глянув на неї зверху вниз. Її обличчя повернулося до мене, і вона піднесла руку до губ, як маленький кулачок, як зів'яла квітка. Вона виглядала як дитина, беззахисна. Я сподівався, що вона не розчарує мене.


Я знайшов ключ від її кімнати там, де вона впустила його на підлогу. Я знову глянув на неї. Дихання Андреа було глибоким і рівним, ніяких ознак того, що вона прикидається сплячою чи невинною. Але щось гризло в глибині мого розуму, шосте почуття підвищеної свідомості, яке позбавляло мене спокою, якого так відчайдушно потребувало моє тіло.


Я надто довго у цьому шпигунському ремеслі. Знову і знову я був змушений приймати рішення та йти на ризик. Те саме й сьогодні ввечері, і, виходячи з кімнати, я хотів переконатися, що мої тваринні інстинкти не посіли місце здорового глузду.


Коридор був порожній, товстий плюшевий килим заглушував мої кроки. Ключ плавно увійшов до замку. Я повернув ручку і ввійшов усередину. Вона залишила свою валізу на ліжку, широко розкриту, в якій виднілася купа одягу та туалетного приладдя. Її сумка через плече від Гуччі стояла, як трофей, на дерев'яній шафі біля ліжка. Я розстебнув пряжку і покопався у вмісті. Я пошукав паспорт Андреа, сподіваючись, що він підтвердить усе, що вона сказала.


Але цього не було.


Наступного ранку ми знову кохали. Але солодке, приємне поколювання, яке я відчував минулої ночі, зникло. Сонце вже стояло високо в металево-блакитному небі, коли я вийшов з готелю, досі без доказів, які, як я думав, мені були потрібні. Можливо, вона була саме такою, як їй сказали, звичайною американкою змішаної крові. Але поки я не побачив її паспорта, я не збирався бути наполовину таким довірливим і наполовину таким довірливим, як минулої ночі.


Якщо Андреа й помітила зміну настрою, вона цього не показала. Мені було дуже шкода, мені було дуже шкода, але я не був у відпустці, і треба було ще надто багато зробити, щоб турбуватися про її образи.


Відразу після рясного сніданку я прибув до Credit Suisse. Не так багато людей просто приходять із чеком на мільйон доларів. Як тільки я оголосив про свої наміри, мене зустріли на червоній килимовій доріжці. Містер ван Зейден, один із директорів, провів мене до свого особистого кабінету. За півгодини він особисто відрахував трохи більше трьох мільйонів швейцарських франків.


"Сподіваюся, все гаразд, містере Картер", - сказав він згодом.


Я запевнив його, що не міг бути задоволенішим. Потім я закурив "Вірджинію" з вибитими на фільтрі ініціалами "NC". "Можливо, ви будете так люб'язні, щоб допомогти мені в іншому невеликому питанні," сказав я.


"І про що це, містере Картер?"


Я дозволив диму вирватися з куточка рота. - Алмази, - сказав я з широкою усмішкою.


Ван Зейден дав мені всю необхідну інформацію. Хоча Антверпен і Амстердам є двома найбільшими алмазними центрами в Європі, я хотів купувати, не привертаючи до себе зайвої уваги. Наскільки мені було відомо, тоді за мною вже спостерігали один або кілька агентів-шерпів.


Насправді, у мене було невиразне і тривожне відчуття, що за мною стежать, коли я виходив з банку через кілька хвилин. Я зупинився, щоб помилуватися вітриною. Не стільки тому, що я щось шукав, скільки тому, що відображення шибки дало мені можливість вивчити інший бік вулиці. Хтось, здавалося, вагався перед кафе, його обличчя було приховано у тіні. Дійшовши до кута, я ривком повернув голову, але все, що я побачив, це люди, які роблять покупки, і люди, які йдуть на роботу.


І все ж таки почуття не зникло, коли я трохи пізніше під'їхав до Центрального вокзалу. Рух на Дамраку був надто жвавим, щоб побачити, чи переслідують моє таксі. Як тільки я дістався станції, мені було легше злитися з натовпом. Я купив зворотний квиток до Гааги, це приблизно п'ятдесят хвилин на поїзді. Поїздка пройшла без подій. Мій переслідувач, якби моя уява не зіграла зі мною злий жарт, мабуть, загубився десь між банком та Центральним вокзалом.


Неподалік Мауріцхейса, одного з найкращих невеликих музеїв у всій Європі, я знайшов звивисту вузьку вуличку, яку шукав. Hooistraat 17 був маленьким і безіменним будинком, трохи ширшим, ніж типові будинки біля каналів Амстердама.


Я подзвонив у дзвінок і почав чекати, оглядаючи вулицю, щоб розвіяти останній сумнів у тому, що моє прибуття до Гааги пройшло непоміченим. Але Hooistraat була порожня, і за кілька хвилин двері відчинилися, і я побачив людину з розчервонілим, яскраво-червоним обличчям, що стискало в одній руці ювелірну лупу, а іншою притулилося до дверей.


- Доброго дня, - сказав я. Містер ван Зейден із Credit Suisse подумав, що ми могли б вести бізнес. Ти...'


- Клас ван де Хеувел, - відповів він, не намагаючись запросити мене увійти. — А яку справу ви задумали, сер?


- Картер, - сказав я. Ніколас Картер. Я хотів би купити кілька необроблених каменів. Алмазів.


Слова повисли в повітрі, як міхур. Але зрештою міхур лопнув, і він сказав: «Правильно. Правильно. Його акцент був тяжким, але зрозумілим. "Сюди будь ласка."


Він зачинив і замкнув за нами двері.


Ван де Хевел провів мене по тьмяно освітленому коридору. Наприкінці він відчинив важкі сталеві двері. Миттєво я звузив очі, на мить засліплений яскравим сонячним світлом, що ллється в ідеально квадратну кімнату. То був його кабінет, його великий притулок. Коли він зачинив за нами двері, мої очі швидко оглянули все довкола.


«Сідайте на стілець, містере Картер», — сказав він, показуючи мені на стілець, що стояв біля дерев'яного столу, вкритого довгою чорною оксамитовою скатертиною. Стіл стояв просто під величезним вікном, через яке лилося сонячне світло; єдине правильне місце, щоб судити про якість діамантів.


Перш ніж Клаас ван де Хевель встиг щось сказати, я поліз у внутрішню кишеню і намацав заспокійливу кобуру з Вільгельміною. Потім дістав десятикратну ювелірну лупу і поставив лупу на стіл. На круглому широкому обличчі ван де Хевеля грала слабка тінь посмішки.


— Я бачу, ви не любитель, містере Картер, — схвально пробурмотів він.


"В наші дні ви не можете собі цього дозволити", - відповів я. Ранг Кіллмайстер включав набагато більше, ніж просто знання зброї, карате і здатність перехитрити противників. Ви повинні були спеціалізуватися на багатьох речах, включаючи дорогоцінне каміння. «Я тут, щоб перетворити три мільйони швейцарських франків на необроблене каміння. І мені потрібне каміння вагою не більше п'ятдесяти каратів».


— Я впевнений, що можу вам бути корисним, — відповів мій господар без жодного вагання.


Якщо ван де Хевель і був здивований, вираз його обличчя не виражав сліду цього замішання. З металевої шафи навпроти того місця, де я сидів, він дістав піднос, обшитий таким же оксамитом, як і на столі. Загалом на ньому було шість пакетів із камінням. Не кажучи жодного слова, він простяг мені перший.


Діаманти були загорнуті в цигарковий папір. Я обережно зняв упаковку і затамував подих. Яскраві кольори веселки мерехтіли перед моїми очима, стріляючи іскрами впійманого вогню. Камінці, здавалося, були відмінної якості, але я не міг знати напевно, поки не глянув на них через збільшувальне скло.


Я хотів лише алмази найвищої якості, тому що їх, можливо, доведеться перепродати на відкритому ринку. Якби вони були спочатку низької якості, АХ ніколи не зможе повернути свої інвестиції в 1 мільйон доларів. Тому я не поспішав, вставив лупу в праве око і взяв один із каменів. Тримаючи його між великим та вказівним пальцями, я глянув на нього через збільшувальне скло. Я покрутив у руці великий необроблений камінь і побачив, що він такий самий досконалий, яким здавався неозброєному оку. Камінь був відповідного кольору, без найменшого натяку на жовтизну, яка б зменшувала його цінність. Дефектів був, крім невеликого нагару вздовж однієї зі сторін. Але в іншому лупа не виявила ні віял, ні включень, ні бульбашок, ні хмар, ні інших цяток.


Так я робив більше двадцяти разів, вибираючи тільки те каміння, яке мало абсолютну чистоту і білий колір. Деякі мали вуглецеві плями, що проникали так глибоко всередину, що псували досконалість. В інших були кришталеві смуги, і більш ніж один мав непривабливі серпанки, яких може уникнути будь-який досвідчений покупець діамантів.


Нарешті, через годину в мене була колекція каміння загальною вагою трохи менше шестисот карат.


Ван де Хевел спитав, коли я закінчив. — Ви задоволені своїм вибором, містере? Картер?


— Начебто непогані, — сказав я. Я вийняв із внутрішньої кишені пачку швейцарських франків.


Ван де Хевел продовжував суворо дотримуватись ділового етикету. Він підрахував загальну вартість коштовностей і надав мені рахунок. Це було трохи менше трьох мільйонів франків, які я привіз із Амстердама. Коли розплата закінчилася, він уклонився. - Глік бе ацлаха, - сказав він. Це два ідиські слова, якими торговець діамантами приймає рішення про купівлю та прив'язує людину до свого слова. Дякую, Містере Ван де Хевель, — повторив я. "Ви мені дуже допомогли" .


— Ось для чого я тут, містере Картер. Він загадково посміхнувся і повів мене до дверей.


Діаманти надійно зберігалися в алюмінієвій тубі, схожій на ту, що вкладали в сигари, щільно закриту. Коли я ступив на вулицю Hooistraat, я ледве почув, як Клаас ван де Хевел зачинив за мною двері. Сонце вже стояло низько на безхмарному небі. Незабаром настав сутінки, тому я поспішав по безлюдних вулицях, бажаючи дістатися до вокзалу і повернутися в Амстердам.


До Амстердама ходить близько трьох поїздів на годину, тож мені не треба було поспішати. Але з настанням сутінків моє збентеження посилилося. Я не бачив таксі, і сирий холодний вітер дмухав на мене з північного сходу. Я підняв комір свого пальта і прискорив крок, пильніший і обережніший, ніж будь-коли. У мене були діаманти на мільйон доларів. А попереду було ще багато тисяч миль до королівства Непалу. Найменше мені хотілося втратити свій викуп, той викуп, на який шерпи куплять зброю, щоб розпочати свою революцію.


Кроки луною пролунали за мною, коли я поспішив до станції. Я озирнувся і побачив лише згорблену постать старої, обтяжену вагою перевантаженого господарського мішка. Позаду неї лежала пустельна алея, обсаджена деревами; тільки тіні, що подовжуються, що відкидали свої химерні форми на асфальт. Не будь дурнем, сказав я собі.


Але щось здавалося неправильним, щось, чого я не міг зрозуміти. Якщо за мною стежили, то той, хто йшов за мною, був невидимий. Тим не менш, я не збирався відволікатися, поки не дістануся Амстердама і не покладу каміння в сейф готелю. Тільки тоді я дозволив би собі тимчасову розкіш зітхнути з полегшенням.


Десятихвилинна прогулянка від Хустрату до вокзалу закінчилася, перш ніж я встиг це усвідомити. Поїзд підходив через п'ять хвилин, і я терпляче чекав на платформі, намагаючись триматися подалі від натовпу пасажирів, що росте, в годину пік. Я все ще був насторожі, але мої очі, що постійно рухалися, не вловлювали нічого, що здавалося б хоч трохи підозрілим, нічого, що могло б викликати хоч найменшу тривогу. Я подивився вздовж платформи, побачив поїзд, що наближається, і посміхнувся про себе.


Ніхто не знає, хто ти і де ти був, повторював я собі, не зводячи очей з поїзда, що наближався. Іскри злітали з рейок, як різнокольорові спалахи діамантів у алмазах. Я схрестив руки на грудях і відчув заспокійливу опуклість алюмінієвої трубки. Потім я відчув, як хтось торкнувся моїх кишень, хитра рука крадькома, що з'явилася звідкись.


Коли в моїх вухах пролунав оглушливий звук поїзда, я відкинув ліву ногу назад. Удар у спину, або ди-іт ця-ки, мав зламати колінну чашку тому, хто намагався закатати мої кишені за моєю спиною. Але перш ніж я когось ударив, мене штовхнула вперед пара міцних рук. Я похитнувся і закричав, намагаючись залишитись у вертикальному положенні. Жінка закричала, і я дряпав розріджене повітря, і більше нічого. Я приземлився на рейки з жахливим гуркотом, коли поїзд котився рейками, тисячі тонн заліза і стали були готові розкотити мене, як млинець.


У дуже кривавий млинець.


Розділ 3


Я не мав часу подумати.


Я діяв інстинктивно. Скільки б сил у мене не залишалося, я перекотився боком у вузький простір між платформою та поручнями. Рев і дикий свист поїзда наповнили мої вуха. Я притулився спиною до краю платформи і заплющив очі. Один вагон, що мчить, за іншим проносилася повз мене. Мене оточували гарячі іскри, а смердючий вітер, немов гаряче дихання самої пекельної гончі, мчав по моїх щоках, поки мені не здалося, що моя шкіра ось-ось згорить.


Потім пролунав пронизливий вереск гальм. Відразу після цього в повітрі пролунали крики жінок, схожі на крики переляканих тварин у джунглях. Коли я знову розплющив очі — я заплющив їх від пилу та іскор — я дивився на колеса одного з вагонів. Дуже повільно вони знову почали повертати, тож за кілька миттєвостей приміський потяг почав рухатися заднім ходом.


«Ти зробив це, Картер, – подумав я. Так що зберігай спокій, віддихайся і подумай, яким має бути твій наступний крок. Я і раніше бував у небезпечних ситуаціях, але цього разу я був ближче до смерті, ніж будь-коли. Одна справа зла свинцева куля, що пролетіла повз голову, і зовсім інша, коли над тобою ось-ось прогримить цілий поїзд, локомотив із п'ятнадцятьма вагонами. Якби не цей вузький простір між платформою та рейками, Killmaster-а N3 більше не існувало б. Тоді моє тіло було б розкидане по рейках купою крихітних шматочків шкіри, кісток та роздробленої мозкової речовини.


Раптом знову стало ясно. Я обережно підняв голову і побачив дюжину зляканих і недовірливих очей. Начальник станції, кондуктор, пасажири, здавалося, всі одночасно зітхнули з полегшенням. Я встав, тремтячи. Мій одяг був розірваний, а тіло було вкрите синцями і боліло, ніби я переніс одне з найстрашніших побоїв у своєму житті. Але я вижив, і діаманти все ще були в безпеці завдяки спеціально сконструйованій кобурі, яку я прив'язав до внутрішньої сторони руки, дуже схожої на замшеві піхви, в яких Х'юго постійно був напоготові. Алюмінієвий футляр щільно поміщався в кобурі, і жоден кишеньковий злодій ніколи не зміг би його знайти, за допомогою або без допомоги гуркотливого поїзда.


Кондуктор швидко сказав голландською: «Як справи?»


'Чудово.' Англійською мовою я додав: «Я почуваюся добре. Спасибі.'


'Що трапилося?' — спитав він, простягаючи руку і допомагаючи мені піднятися на платформу.


Щось підказало мені заткнутися про це. - Я втратив рівновагу, - сказав я. "Нещасний випадок." Якби це залежало від мене, я не хотів би, щоб втручалася поліція.


"За словами цієї дами, відразу після того, як ви впали, через платформу перебіг чоловік", - сказав водій. Він вказав на жінку середніх років поруч із ним, яка дивилася з блідим, як крейда, обличчям і похмурим виразом обличчя.


— Нічого не знаю, — відповів я. — Я… я спіткнувся, от і все.


"Тоді вам слід бути обережнішими з цього моменту, сер", - сказав начальник станції з ясним застереженням у голосі.


— Так, я за цим стежитиму. То був нещасний випадок, от і все, — повторив я.


Кондуктор повернувся до переднього вагона, і потяг повільно повернувся на колишнє місце. Натовп пасажирів продовжував дивитися на мене, але їхні допитливі, цікаві очі були набагато добрішими, ніж поїзд, що ледь не вбив мене. Коли двері відчинилися, я сів і не зводив очей з колін. Через кілька хвилин ми ковзали по околицях Гааги і поверталися до Амстердама.


Година їзди дала мені достатньо часу, щоб усе обміркувати. Я ніяк не міг дізнатися, чи нападник може бути пов'язаний з шерпами. Він або вона, якщо вже на те пішло, могли бути звичайним кишеньковим злодіям, який прийняв мене за багатого американського бізнесмена-туриста. Інша можливість полягала в тому, що їх послав Ван де Хевель, щоб повернути діаманти та покласти три мільйони швейцарських франків у свою кишеню. Але ван Зейден із банку запевнив мене, що ван де Хевель дуже надійний. Я сумнівався, що мав час і намір вигадувати таку підступну подвійну гру. Ні, це мав бути хтось інший, хоча я не мав жодного уявлення про його особистість. Чоловік чи жінка, перевдягнена чоловіком, тікає через платформу. Це було все, що я мав припустити. І це було не так уже й багато.


Я не міг не поставити питання, чи вирішили б шерпи звернутися до сенатора з вимогою додаткового викупу, як тільки вони отримали в свої руки необроблені алмази. Якщо це так, то їм нема чого втрачати в моїй смерті... поки вони мають ці діаманти. І якщо ця людина не була послана шерпами, то це міг бути хтось третій, який працював на нього самого, або хтось, кому вдалося впровадитись у революційну організацію. Але, як і раніше, не було ніякого способу дізнатися, яке рішення куди підходить. Це було схоже на ключ у кишені, але не було замків, щоб приміряти його. Принаймні, в одному я був певен: Амстердам більше не був для мене безпечним, і чим швидше я виберусь із цього міста, тим краще. Я вирішив влаштувати продовження подорожі наступного ранку.


Але перш ніж я це зроблю, я спочатку дізнаюся, як провела свій день грайлива та розкута євразійська дівчина. Вона цілком могла б відвідати Гаагу. І це не було б збігом, подумав я.


Крім того, це була не дуже радісна думка. Анітрохи.


Я залишив ключ від своєї кімнати на столі. Там він чекав на мене разом із повідомленням. Я розгорнув квадратний аркуш паперу і прочитав: Як щодо того, щоб зайти до моєї кімнати випити о п'ятій годині? Андреа.


Ще б пак, подумав я, сподіваючись, що вона покаже мені американський паспорт. Це та захоплююча історія про те, як вона провела день. Тому я піднявся нагору, замкнувся у своїй кімнаті і простояв під гарячим душем, що палить, майже тридцять хвилин. Це гоління і перевдягання повернули мене в потрібне русло. Я залишив діаманти в сейфі готелю, тому що тримати їх у номері було надто ризиковано. Я не збирався більше ризикувати, якби міг щось із цим зробити.


Люгер Вільгельміна не постраждав, незважаючи на падіння, яке я зробив. Я перевірив її, перш ніж засунути назад у кобуру, яку носив під курткою. Потім, востаннє глянувши в дзеркало, я вийшов із кімнати і обов'язково зачинив за собою двері. Я пішов коридором, сподіваючись, що Андреа Юен зможе дати мені всі відповіді, які, як мені здавалося, мені були потрібні.


Але, не дійшовши до її кімнати, я зрозумів, що в мене закінчилися сигарети. Я ще мав трохи часу, тому я спустився на ліфті у фойє, щоб пошукати торговельний автомат.


Там менеджер знайшов мене, поки я клав кілька гульденів та четвертаків у голодний слот автомата. Як тільки я натиснув кнопку на свій вибір, роздратований тим, що я щойно викурив останню зі своїх особливих сигарет, він поплескав мене по плечу. - А, містере Картер, - сказав він. "Як мило."


'В чому справа?' - Запитав я, відкладаючи пачку цигарок. — Щоб знайти тебе тут. Я тільки-но дзвонив у твою кімнату, але не отримав відповіді. Є телефонний дзвінок для вас. Якщо бажаєте, можете поговорити біля стійки.


Я подумав, чи не Хоук це, щоб дати мені останні інструкції. Можливо, сенатор Голфілд зв'язався з викрадачами та повідомив інформацію, яка змінить мої плани. Біля стійки я повернувся спиною до касира і взяв слухавку. «Здрастуйте, це Картер», — сказав я, очікуючи почути тонкий, бляшаний варіант гучного голосу мого начальника. Натомість той, хто був на іншому кінці лінії, звучав так, ніби вона була прямо за рогом.


'Нік?' вона сказала. - Це Андреа. Я намагалася зв'язатися з вами весь день.


'Що ти маєш на увазі?' Я сказав, ігноруючи те, що вразило мене як невдалий збіг. 'Весь день? - Я думав, що піднімуся нагору, щоб випити у твоїй кімнаті?


"Де?" вона сказала.


- У твоїй кімнаті тут, у готелі. Звідки ти дзвониш?


- На Ван де Дам, - сказала вона. «Я ніколи нічого не писала про випивку. Я хотіла запитати вас, чи не повечеряємо ми разом, от і все.


"Хіба ти не залишила повідомлення для мене на столі?"


'Повідомлення?' - повторила вона, підвищивши голос. 'Ні, звісно ні. Я весь день тут та базікала з хлопчиками та дівчинками у Paradiso на Weteringschans. Маю достатньо матеріалу для моєї першої статті. До речі, про вживання наркотиків...


- Слухай, - швидко сказав я. 'Залишайтеся на місці. Побачимося на площі Дам за дві години. Якщо мене не буде до семи, ти підеш сам. Мені ще треба щось зробити тут, у готелі.


— Ти говориш так загадково. Чи можу я вам чимось допомогти?


"Ні, я сказав. Потім я передумав. "Так, є щось. Де твій паспорт?


'Мій паспорт?'


'Вірно.'


- Я здала його на стійці. Що трапилося?'


Нічого, сказав я з великим полегшенням. — Але побачимось о сьомій. Принаймні я на це сподівався.


Коли я поклав трубку, я знав, що нарешті отримаю контакт, який вислизав від мене цілий день. Той, хто пішов за мною в Credit Suisse, очевидно, досяг успіху і в Гаазі. Тепер вони влаштували інтимнішу вечірку в кімнаті Андреа Юен. Зустріч, яка, як я сподівався, відповість на багато запитань.


Коли я був один у ліфті, я вийняв Вільгельміну з кобури. Luger стріляє дуже надійно, тому не було потреби вносити поправки в останню хвилину. Крім того, спусковий гачок був змінений таким чином, щоб зусилля було відмінним від інших. Це б зайняло дуже мало часу. Куля вистрілить у той момент, коли я докладу тиску. Але я не хотів використати його, якби мені не довелося. Мертві не розмовляють. Мені були потрібні відповіді, а не тіла.


Розділ 4


Зачинені двері захищали не цнотливість жінки, а анонімність вбивці. Біля дверей кімнати Андреа я затримав подих і почав чекати, прислухаючись до найменшого звуку.


Його не було.


Далі коридором загуркотів ліфт. Я відчув легке роздратування і переніс вагу з однієї ноги на іншу. Вільгельміна лягла в мою руку. У неї гарний розподіл ваги, можна сказати, гарна фігура, і вона почувала себе гладко і впевнено, коли я натискав пальцем на дуже чутливий спусковий гачок. Хто б не чекав усередині, його там не було, щоби приколоти мені медаль. Але я, звичайно, не дав би їм можливості всадити кулю в мій грім. — Андреа, — покликала я, тихенько постукала у двері. "Це я... Ніколас... Ніколас Картер".


Замість відповіді я почув кроки: надто важкі для жінки та надто обережні, щоб стати надмірно оптимістичними. Але я був максимально уважним. Я притулився спиною до стіни коридору, коли ключ повернувся до замку. За кілька хвилин дверна ручка опустилася, і двері відчинилися. Все, що вирвалось із кімнати, було смугою білого світла. Це було зараз чи ніколи.


Або мені знесло голову, або той, хто був усередині, був досить розумний, щоб зрозуміти, що мертвий Нік Картер означатиме мільйон діамантів, що бракують. Я сподівався, що вони й наполовину не такі дурні, як я думав. Вільгельміна вказала на груди огрядного голландця з лляною головою.


Його великі пальці були засунуті за пояс мішкуватих штанів, але з-за його спини стирчала Астра. 32 на противагу гладкому, смертоносному стволу Вільгельміни. «Астра» вражає все, що знаходиться на відстані ста ярдів, а у цього також була перевага у вигляді дванадцятисантиметрового глушника, готового заглушити постріл навіть найважчої кулі, якщо вони були на межі миттєвої смерті. — Доброго вечора, містере Картер, — сказав голландець із сильним гортанним акцентом. — Я бачу, що ти готовий до всього. Але немає причин обговорювати речі в коридорі як купка звичайних злодіїв.


Я не сказав жодного слова, просто тримав вказівний палець на спусковому гачку. Увійшовши до кімнати Андреа, я відчув її осквернення присутністю цих похмурих людей із похмурими обличчями. Чоловік з «Астрою» був азіатом з обличчям у вигляді повного місяця і чорним, як смоль волоссям. На відміну від свого супутника, у його пильному і підступному погляді не було нічого дурного чи недоумкуватих. Коли за нами зачинилися двері, він зробив майже непомітний рух головою.


— Я радий, що ви приєдналися до нас, щоб випити, містере Картер, — сказав він. Він говорив англійською так само швидко і точно, як жителі Бомбея та Нью-Делі. Але він був індіанцем. Швидше китаєць, у рисах якого достатньо домішки крові, щоб викликати в уяві образи засніжених піків та маленьких буддійських храмів.


«Я роблю все можливе, щоб догодити людям».


"Я сподівався на це", відповів азіат, "Астра", як і раніше, була спрямована прямо мені в груди.


— Чого ми чекаємо, Коенваре? — гаркнув голландець на свого спільника.


Ім'я було непальське, що відповіло на перше з моїх численних питань. Але ніхто не здавався дуже зацікавленим у відповідях на решту запитань.


"Ми почекаємо, поки містер Картер витягне алмази", - сказав Коенвар прямо, його обличчя перетворилося на порожню маску, холодне і позбавлене виразу.


- Алмази? - повторив я.


"Ви чули його," сказав голландець, тепер нервуючи і менш впевнений у собі. Він мав тільки м'ясисті кулаки, не дивно, що йому було незручно. — Саме так, містере Картер, — відповів Коенвар. «Це заощадило б мені багато часу… і доставило б вам багато незручностей, якби ви просто витягли каміння, щоб я міг завершити цю угоду та піти».


Я запитав. — А який це шлях?


Його обличчя розпливлося в посмішці. Це було найгірше, що він міг зробити. Його ікла були підпиляні до гостроти кинджалів: кадри із третьосортного фільму жахів «Східний граф Дракула».


— Ходімо, містере Картер, — сказав Коенвар. — Ти ж не хочеш померти всього за кілька діамантів, чи не так? Я впевнений, що добрий сенатор Голфілд зможе зібрати більше коштів, щоб зрештою викупити дітей. Тож давайте уникати непотрібного кровопролиття.


Відповідь інше питання. Він знав, що я емісар Голфілда. Але якщо він був емісаром шерпів, деякі важливі аспекти угоди були випущені з уваги, включаючи дітей Голфілда. Якби я передав їх зараз, шерпи могли б вимагати дедалі більше діамантів. І якби він не був шерпом, я не думав, що мені легко пояснити відчайдушним революціонерам, що викуп був вкрадений товстим голландцем і наполовину непальцем, дуже схожим на вампіра.


Мені довелося змусити їх говорити якийсь час. — А якщо я не віддам тих коштовностей, які, як ти гадаєш, у мене є, що тоді?


Коенвар знову посміхнувся, повільно підводячись на ноги. Його тіло було вузьким та жилистим. Його котячі рухи нагадали мені про Майстра Тсьоена, мого інструктора з карате.


'Що тоді?' - Він постукав по стволу «Айстри» одним пальцем. «Цей чудовий інструмент оснащений п'ятьма надшвидкими патронами. Якщо я натисну на курок, половину з вас віднесе у бік дверей, залишивши ноги на місці. Ти розумієш?'


— Дуже добре, — сказав я.


— Тож давай перестанемо сперечатися. Каміння, будь ласка.


- Хто тебе послав?


— Яка вам різниця, містере Картер?


Його голос і весь його настрій потемніли від рішучості, і його палець нервово ковзнув по спусковому гачку.


"Ти переміг", - сказав я, думаючи про себе: "Ти ще більший ублюдок, ніж ти коли-небудь знав". Я опустив Вільгельміну і вільною рукою потягся до куртки, наче хотів дістати діаманти з внутрішньої кишені.


Подобається це чи ні, відповіді більше не буде. Коли Коенвар направив свій револьвер у мій бік, я зробив швидкий рух зап'ястям, так що через секунду у мене в руці опинився Хьюго, і я впав на коліна. Я перекинувся, коли «Астра» вивергла вибуховий вогонь. Куля була далеко від мети, але Х'юго потрапив у яблучко, у цьому не було жодних сумнівів.


Голландець кинувся в мій бік, здригаючись, роблячи один судомний рух за іншим. Мій кидок був твердим та смертельним. Х'юго стирчав з його серця, як шпилька, що тримає метелика, приколоту до паперу. Обома руками лляна голова намагалася висмикнути шпильку, але кров уже хльостала з нього гейзером, заливаючи перед сорочки бульбашками та червоною піною.


Він звалився, як ганчіркова лялька, що втратила набивку, його очі звернулися всередину, ніби вони ударялися об неапетитний і закривавлений касовий апарат. Але Коенвар це зовсім не цікавило. Він знову натиснув на спусковий гачок, і я почув шипіння розпеченої кулі, що пропалювала собі шлях майже через рукав моєї куртки.


Маленька людина нервувала, тим більше, що я не хотів використовувати Вільгельміну. Я все ще хотів, щоб він був живий, тому що я знав, що він може надати мені набагато більше інформації, поки його мова все ще використовується, ніж якщо б я вибив весь його мовний центр з його рота. Якийсь час я був у безпеці за ліжком. Коенвар поповз уперед, чіткими рухами по старій, викривленій підлозі. "


Я благав. - "Компроміс, Коенвар, давай домовимося!


Він не відповів і дозволив своїй Астрі говорити за себе. Підроблений вальтер знову плюнув, і дзеркало біля ліжка розлетілося на сотні гострих уламків. Я розлетівся б на стільки ж уламків, як тільки потраплю під його лінію вогню. Тож у мене не було вибору, окрім як привести Вільгельміну в дію. Цілуючись уздовж її гладкого синювато-чорного стовбура, я натиснув на курок. Одразу за Коенваром, менш ніж за два дюйми над його головою, у стіні з'явилася дірка.


Він пригнувся і ковзнув за туалетний столик, намагаючись наблизитись до дверей. Я боявся знову використати Вільгельміну; побоювалися, що персонал готелю почує, що відбувається у їхньому величному та респектабельному закладі. Але тепер Коенвар виглядав зляканим і зробив висновки. Втретє за стільки хвилин «Астра» заскулила з пекельною завзятістю, і «Вільгельміна» вилетіла з моїх рук.


"Ось, бери діаманти!"


Я благав, запитуючи, чи був він настільки відчайдушним і жадібним, щоб повірити мені вдруге.


Він повірив.


Повільно й тремтячи, я встав і пішов до нього дуже важкою ходою. Він тримав пістолет спрямованим мені у груди. — Підніміть руки, — сказав він, не захекавшись.


Підійшовши ближче, я зробив, як мені казали. Але коли Коенвар потягнувся до моєї куртки, бажаючи дослідити набагато більше, ніж одну тільки дорогу шовкову підкладку, я вдарив лівою рукою і стиснув пальці. навколо його зап'ястя, відштовхуючи стовбур "Айстри" від моїх грудей і направляючи його до землі.


Він видав здивований рик, і зброя вислизнула з його пальців. Потім він спробував вирватися, ледве не втративши ефекту со-нал-чі-ки, удару рукояттю ножа, який мав роздробити йому горло. Але я не просунувся далі ковзного удару збоку по його м'язистій шиї.


Потім настала черга Коенвара здивувати мене. Коли я вдарив його ногою в пах, він сіпнувся назад і зробив один із найшвидших стрибків, які я коли-небудь бачив.


Я відсмикнув голову назад, так що носок його черевика торкався повітря, а не моєї шиї та підборіддя. У будь-якому випадку, він втратив перевагу своєї Айстри. Але насправді йому це не було потрібно. Коенвар однаково вміло володів руками та ногами і знову завдав удару, цього разу ногою в польоті назад. Якби він ударив мене, якби я не обернувся в останню хвилину, селезінка Ніка Картера була б схожа на мішок із горохом. Але знову він не потрапив у ціль. Я підняв руку, моя рука перетворилася на смертоносний і сліпучий двопалий спис. Я торкнувся його очей, і він видав здавлений крик болю.


Потім він ляснув коліном і вдарив мене по кінчику підборіддя. Мені здалося, що я почув хрускіт кістки, коли я відкинувся назад, похитав головою і спробував відновити рівновагу. Коенвар вже стояв біля дверей, очевидно, маючи намір відкласти сеанс до другого візиту, замість того, щоб мати справу зі мною відразу і назавжди. Кілька хвилин я вже був біля дверей, у моїх вухах луною віддавався панічний ритм бігу. Я пірнув у коридор.


Він був порожній.


'Неможливо.' Я тихо вилаявся про себе. У коридорі раптово стало досить тихо, щоби почути падіння шпильки. Я пробігся поряд з боку в бік. Але Коенвар пішов.


Як ця людина безслідно зникла, залишалося загадкою. Його зв'язки та мотиви залишалися дивною серією питань без відповідей. Але я міг бути абсолютно впевнений в одному: Коенвар повернеться, подобається це мені чи ні.


Мені було важко стукати у всі двері, питаючи, чи можу я обшукати кімнати. У будь-якому разі нікого не цікавив шум, що долинав з кімнати Андреа, хоча я вважав, що більшість гостей готелю вже сиділи за незліченними столиками по всьому місту перед вечерею. Тому я повернувся до її кімнати і тихо зачинив за собою двері.


Голландець лежав зім'ятий на підлозі, як використана паперова хустка, в кімнаті пахло гірким запахом крові, пороху і страху. Я відчинив вікно, що виходить на Херенграхт, і сподівався, що сморід води розвіє більш відчутні запахи насильства та смерті.


Якби я міг щось із цим вдіяти, Андреа не знала б, що сталося щось незвичайне. Але спочатку мені потрібно було позбутися цього тіла.


Зрозуміло, на одязі чоловіка були голландські лейбли. Але його кишені були порожні, якщо не брати до уваги пачки цигарок і кількох гульденів. Він не мав нічого, що могло б його ідентифікувати, і я підозрював, що Коенвар найняв цього хлопця тут, в Амстердамі.


- Дурний ублюдок, - прошепотів я, дивлячись на просочену кров'ю передню частину його сорочки. Однією рукою я утримував його тіло притисненим до підлоги, поки витягав Х'юго з його неживого тіла. Темніша кров стікала по його грудях. Його шкіра вже набула бляклого, болюче-зеленого блиску, а промоклі штани і безкровний вигляд майже змусили мене пошкодувати про марність його смерті. Він нічого не виграв від цього. Коенвара зовсім не цікавило, що з ним сталося.


Але тепер навіть це неживе тіло мало зникнути. Я побачив протипожежні двері наприкінці коридору і почав тягти тіло чоловіка до дверей, не звертаючи уваги на червоний слід, залишений чоловіком на підлозі. Як тільки тіло зникне, я заберу безлад. Це було не те, щоб залишити для покоївки. На щастя, ніхто не вийшов у коридор, коли я потяг його до пожежних дверей. Я відчинив його і витяг.


За десять хвилин він уже лежав на даху готелю «Ембасі» у купі старого одягу. Вони знайдуть його там, але, мабуть, через багато часу після того, як я поїду з Амстердама. Спи спокійно, з гіркотою подумав я. Я повернувся назад і прослизнув назад у кімнату Андреа.


Довелося прибирати всю цю кров без такого чудодійного миючого засобу. Тому я просто використав мило і воду, щоб позбутися найжахливіших плям. Я навіть зробив це не так погано, враховуючи, що підлога була схожа на поле битви. Потім я замінив розбите дзеркало на одну зі своєї кімнати. Нарешті я підсунув туалетний столик до дірки від кулі в стіні, засунув у кишеню Астру Коенвара і уважно оглянув Вільгельміну.


Куля з «Айстри» лише зачепила її і відскочила від довгого спеціального стовбура високого тиску. Я перевірив візор Bomar і був задоволений тим, що все ще в такому хорошому стані. У мене була Вільгельміна набагато більше років, ніж я хочу знати чи можу згадати. І я не хотів її втрачати, особливо зараз, коли місія ледь зрушила з мертвої точки.


Перш ніж вийти з кімнати, я поправив краватку і провів гребінцем по волоссю. Від'їзд виглядав непогано. Не дуже добре, пам'ятайте, але я не думав, що Андреа Юен теж помітить, якщо не рахувати пересунутих меблів. Крім того, вона ніяк не могла знати, що якась людина померла тут.


Я зачинив двері і спустився на ліфті у фойє. У мене ще було достатньо часу, щоб з'їздити на площу Дам, забрати її і разом щось поїсти. Сподіваюся, залишок вечора пройшов тихо та спокійно. І без подій.


Розділ 5


«Знаєш, — сказала вона, — ти набагато смачніша за вчорашній рисовий стіл».


— Отже, тобі подобається індійська їжа?


— Я волію тебе, Картер, — сказала Андреа.


— Це завжди приємно чути, — промимрив я. Я перекотився на спину і потягся за цигаркою. Андреа вповзла на мене і поклала мені голову на груди. «Шкода, що мені треба їхати сьогодні вдень».


Вона запитала. - 'Чому?'


«Ділові угоди.


"Що це за бізнес?"


'Не твоя справа.' - Я засміявся і сподівався, що вона зрозуміє.


Вона це зробила. Насправді вона здавалася цілком задоволеною своїм становищем, її шкіра все ще була вологою та рожевою від сяйва наших занять коханням. Вона не давала мені спати півночі, але провести ніч з нею було набагато приємніше, ніж, скажімо, з Коенваром або його чортовим компаньйоном.


«Куди ти їдеш далі, чи мені не дозволено знати?» - похмуріла Андреа.


— Все свідчить про схід, — сказав я. Я погасив сигарету в попільничці і обернувся до неї обличчям. Мої руки блукали вгору і вниз її гладкою атласною шкірою. Це була китайська лялька, вся рожева та порцелянова; дотепність та краса акуратно упаковані у подарунок. Я не міг утриматися, щоб не розпакувати все це ще раз, щоб помилуватись вмістом. Раптом її мова виявилася всюди, і, перш ніж я зрозумів, що відбувається, я важко ліг на неї зверху, глибоко встромляючи її скарбницю.


Ти збираєшся повернутися в Paradiso для нових інтерв'ю? — спитав я за годину, коли вона вийшла з душу. "Можливо, це хороша ідея", - сказала Андреа, поки я витирав їй спину, вагаючись побачивши м'яких вигинів її сідниць. «Саме там тусується більшість із них, щоби вступити в контакт… або, точніше сказати, укласти угоду. І вони не проти поговорити зі мною, поки перебувають у своєму середовищі».


"Я можу відвезти вас на таксі, якщо я збираюся купити квитки на літак".


'Чудово. Це заощаджує мені багато часу», - сказала вона. — Але хіба ти не поснідаєш перед від'їздом?


"Просто кава".


Після всього насильства і сюрпризів минулої ночі останній сніданок в Амстердамі був найкращим стимулятором, який я міг собі уявити. Просто сидіти там, навпроти Андреа, за чашкою кави, що димиться, змусило мене полюбити її так, що я майже злякався. Без неї було б набагато самотніше. Але моє життя було влаштоване не так, і я нічого не міг з цим вдіяти. Тому я спробував викинути Андреа Юен з голови в той момент, коли одягся і обійняв її, можливо, востаннє.


Сама вона не виглядала надто щасливою. — Ви ще раз заїдете до Амстердама по дорозі назад? - Запитала вона, поки ми чекали ліфт.


«Я не впевнений, – сказав я, – тому нічого не можу вам обіцяти. Але якщо я повернуся сюди, а ти досі тут..."


"Тоді в нас знову будуть столи з рисом, щоб відсвяткувати", - сказала Андреа з усмішкою, яку вона, здавалося, щосили намагалася втримати на місці. Потім вона притиснула палець до моїх губ і швидко відвела погляд.


Вийшовши з готелю, ми увійшли в яскраво освітлене світло яскравого, сприятливого весняного ранку всередині. Повітря було сяючим і пахло пригодами і хвилюванням. Андреа вчепилася в мою руку, наче боялася втратити мене. Раптом на півдорозі тротуаром вона, здавалося, оступилася. Вона спіткнулася, і я схопив її, щоб вона не впала. Потім я побачив, як на її плечі розпустилася яскраво-червона квітка.


— Нік, будь ласка… — почала вона. Потім її очі заплющились, і вона впала на мене мертвим тягарем.


Я не мав часу втрачати. Я затяг її за припарковану машину і обшукав поглядом даху по всьому Херенграхту. Щось металеве блиснуло в яскравому ранковому сонячному світлі, і над головою пролунали люті постріли.


Швейцар бачив, як вона впала. Він побіг вулицею, коли я закричав йому, щоб він ховався, бо на одному з дахів через вулицю був снайпер.


- Викличте швидку, - крикнув я. "Вона була застрелена". Я глянув на Андреа. Її очі все ще були заплющені, а рум'янець зник з її обличчя. Тепер її дихання було уривчастим, а кров продовжувала текти з мерзенної рани на плечі.


У цей момент я міг зробити трохи більше, ніж спробувати дістатися іншої сторони вулиці. Я не сумнівався, що це був мій друг з Непалу і що його мета була не такою зрозумілою, як він сподівався. Я не збиралася дозволяти йому знову вислизнути від мене, не з кров'ю Андреа на його руках і, можливо, навіть із її життям, за яке він мав відповідати.


Вузький міст Піна був єдиним способом потрапити на інший бік каналу. Я тримався якомога нижче, хоча залишався легкою мішенню. Позаду мене пролунав подвійний звук сирени швидкої допомоги, що мчить до готелю «Ембасі»; це і люті крики натовпу, що швидко збирається. Я промчав через міст і благополучно перебрався на інший бік. Хтось крикнув мені попередження, коли ще одна куля потрапила в тротуар ліворуч, підкинувши в повітря шматки бруківки.


За мить я збіг сходами будинку на каналі. На щастя, двері були відчинені. Це була офісна будівля, і мені знадобилося трохи часу, щоб дістатися верхнього поверху. Двері, що вели на дах, були зачинені зсередини, а це означало, що Коенвар або, можливо, один із найнятих ним місцевих убивць не скористалися цим будинком, щоб потрапити на ряд плоских дахів.


Вільгельміна затишно влаштувалася в моїй руці, і мені було тепло та заспокійливо. Я відсмикнув засув і якомога тихіше відчинив двері. Сонячне світло хлинуло всередину разом із ревучою сиреною машиною швидкої допомоги через канал перед готелем посольства.


Скоріше, сволота, здайся, подумав я, вилазячи на плоский, заасфальтований дах. У цей момент куля пробила цегляний димар менш ніж за півметра від мене. Я плюхнувся на дах і почав повзти вперед. Коенвара не було видно, хоча я знав, з якого боку було зроблено постріл. Він бачив мене, але я ще його не знайшов. Мені не дуже подобалася моя вразливість, але я мало що міг зробити, поки не впіймав її вздовж блискучого чорного стовбура моєї Вільгельміни.


Потім я почув звук, на який чекав, звук кроків, що біжать прямо позаду мене. Я сів навпочіпки і виглянув з-за краю димаря. Це справді був Коенвар, одягнений у все чорне, гнучкий і невловимий, як ягуар. Я підняв Вільгельміну, прицілився і вистрілив.


Але цей самовпевнений виродок навіть не стримувався. Виглядало так, ніби куля зачепила його череп, але Коенвар навіть рефлекторно не підняв руку до голови.


Я пішов за ним і залишався якомога ближче до нього. Він мав із собою 12-зарядний Моссберг, стандартну гвинтівку багатьох американських поліцейських дільниць. Але він, очевидно, вніс до нього деякі зміни, оскільки боєприпаси, які він використовував, більше були схожі на постріл міномета М-70.


Коенвар ковзнув за виступ через два дахи. Його Моссберг блиснув на світлі, потім звук пролунав як сталевий затор: пвок, ліворуч від мене. Я пірнув назад, але його влучність була і наполовину не така гарна, як його навички карате. Тоді я міг тільки радіти цьому.


Я натиснув на курок Вільгельміни. За її стаккато відразу пішов стогін раптового спазматичного болю. Моя кров закипіла, коли я зрозумів, що одна з моїх куль нарешті потрапила до мети. Коенвар потягнувся до своєї руки, намагаючись зупинити кров. Він підніс "Моссберг" до щоки. Але коли в дії залишилася тільки одна рука, куля пройшла повз і зрикошетила від одного даху до іншого серією запеклих вибухів.


Потім він знову побіг, як чорна пантера, намагаючись втекти. Я схопився і побіг за ним, міцно стискаючи пальцем спусковий гачок Вільгельміни. Коенвар був швидкий, але більше, він був неймовірно спритний. Коли я зробив ще один постріл, чоловік стрибнув між двома будинками і зник за короткою обвугленою трубою. Коли я дістався краю даху, його і Моссберга ніде не було видно. Я дав задній хід, взяв на себе ініціативу та стрибнув. На мить я уявив сильно розчавленого, знівеченого Ніка Картера на вулиці внизу. Моя нога зісковзнула з краю. Я кинув свою вагу вперед, щоб краще схопитися за дах. Черепиця гримнула і вдарилася об вулицю внизу зі звуком кулеметної черги. Але я встиг і якраз вчасно побачив, як мій видобуток зник за оцинкованими дверима, які, без сумніву, вели надвір унизу.


Менш ніж за двадцять секунд я вже був біля дверей, але Коенвар не був ні дурний, ні недбалий. Він завбачливо замкнув двері зсередини. Я побіг назад по даху, пригнувся і визирнув через фронтон. У мене був чудовий вид на всю вулицю. Швидка допомога вже виїхала. Натомість перед готелем було припарковано три «Фольксвагені-жуки» з емблемою амстердамської поліції.


Але ніяких слідів Коенвара, нічого, що вказувало на те, що менше п'яти хвилин тому він ховався на даху, щоб вистрілити в мене.


Невидимий і зниклий Коенвар був найнебезпечнішим у світі. Я був впевнений, що він все ще десь у будинку, не в змозі зробити ривок до вулиці і, зрештою, до безпеки, тому я відповз назад і оглянув інший край даху. Задня частина будівлі виходила у вузький глухий кут. Коенвару теж не було куди подітися.


Де він тоді був?


З'ясувати це було неможливо, окрім як відчинити двері та обшукати будинок. Куля пройшла крізь двері та замок, наче це був торт з олією. За мить я таємно і безшумно спустився сходами, роблячи дві сходинки за раз. Яскраво-червона пляма крові підказала мені, що Коенвар йшов тим самим маршрутом менше двох хвилин тому. Я знав, що він стікає кров'ю, як віл, коли мало не втратив рівновагу при першому приземленні і послизнувся в калюжі крові, що темніла.


Я спустився сходами на наступний майданчик і нічого не чув, окрім власного дихання. Я не був у настрої для ігор. Коли в темному кінці коридору відчинилися двері, я швидко обернувся і вчасно встиг утримати палець на спусковому гачку. Виглянув старий в окулярах у залізній оправі. Він глянув на зброю, моргнув короткозорими очима і підняв руки в жесті сповненого жаху.


— Будь ласка… ні, ні. Будь ласка, — заволав він. 'Будь ласка. Ні.


Я опустив свій Люгер і жестом наказав йому замовкнути. Все ще тремтячи, він відступив назад і сховався за дверима. Потім почувся стукіт, а потім тупіт ніг, що біжать. Я відстрілювався і чекав, не знаючи чого чекати. Але перш ніж я встиг щось сказати або зробити, я зіткнувся з трьома співробітниками амстердамської поліції.


'Руки вгору! Не рухайся! — загавкав по-голландськи один із чоловіків.


Я зробив те, що мені сказали.


— Ти не розумієш, — сказав я.


"Ми розуміємо, що жінка може померти", - відповів поліцейський.


«Але я шукаю таку ж людину, як і ви, снайпера».


Мені знадобилося багато розмов, щоб пояснити їм, що Коенвар і я — дві різні людини. І навіть тоді я знав, що я втрачаю дорогоцінний час, бо в азіату тепер з'явився шанс знайти безпечний притулок.


Нарешті, вони мене зрозуміли. Двоє чоловіків кинулися на вулицю, а третій поліцейський супроводжував мене, щоб обшукати весь будинок. Але вдруге за кілька днів Коенвар не стало. Нарешті я піднявся сходами і повернувся на дах, проклинаючи своє невдачу. Потім я побачив щось біля розбитих дверей, чого не помітив десять хвилин тому. Я нахилився і підняв його. Це була порожня сірникова коробка з дуже особливим написом. На лицьовій стороні паперу було надруковано:


Cabin Restaurant, 11/897 Асон Толе,


Катманду


Розділ 6


Мені потрібно було багато чого пояснити.


"Які у вас були стосунки з міс Юень?"


'Раніше були?' — сказав я, роздратований тим, що мій слідчий поводиться зі мною як із звичайним злочинцем. Я сидів на прямому дерев'яному стільці в маленькій похмурій кімнатці поліцейської дільниці на Марніксстраат. Навколо мене плакати з написом "виявлено", а переді мною нерухоме обличчя інспектора Шона.


«Є, оскільки вона все ще жива… принаймні поки що», — відповів він.


Принаймні мені щось розповіли, дуже небагато, але щось про стан Андреа. Коли я повернувся до посольства, біля готелю на мене чекала поліція. Вони всі надто рвалися перевести мене до штабу, а не для дружньої розмови. Тепер, коли снайпер пішов, вони не збиралися мене відпускати, не отримавши спочатку кілька відповідей.


'А також, що ще ви можете сказати?' - повторив Шен, нахиляючись так далеко, що я міг сказати, що він їв на сніданок.


- Що саме? — спитав я, намагаючись упоратися зі своїм гнівом. Якби поліція взагалі не вдерлася до будинку біля каналу, я, можливо, міг би зупинити Коенвара. Тоді я міг би загнати його в куток, перш ніж він утік. Але тепер він пішов, і з цим мало що можна було вдіяти.


"Які у вас стосунки з міс Юень?"


— Я зустрів її в літаку до Амстердама, от і все, — відповів я. — Ми були просто друзями, інспекторе.


- У замаху на вбивство немає нічого звичайного, містере Картер, - сказав він. Він зупинився, щоб запалити сигарету, але не спромігся запропонувати мені. «І як ви потрапили до цієї країни із забороненою зброєю? Вогнепальна зброя має бути задекларована на митниці. Однак нічого з цього не відомо у митних книгах, містере Картер. Нічого такого.'


— Не подумав про це, — сказав я, насупившись. Мені навіть не дали користуватися телефоном. Я просто хотів зателефонувати до посольства, яке потім знову зв'яжеться з Хоуком і залагодить для мене цей бардак, не втрачаючи жодного дня. Як і зараз, я не вибрався з Амстердама так, як планував. Що довше мене утримували, то більше часу я втрачав і тим важче ставала моя місія. Але я не збирався пхати все в ніс Шену і розповідати йому, чому в мене з собою «люгер» і чому хтось намагався застрелити мене того ранку.


Був уже опівдні, але інспектор, схоже, не був зацікавлений обідом для нас обох. Шен крутився навколо мене, як упійманий тигр у клітці; руки за спиною і сигарета, що бовтається між товстими губами. «Ви дуже ускладнюєте мені життя, містере Картер, — сказав він. — Здається, ви знаєте про цю справу набагато більше за мене. І я зовсім не радий цьому».


— Вибачте, — сказав я, знизавши плечима.


"Нам недостатньо жалю".


«Це найкраще, що я можу дати. Я працюю у сенатора зі Сполучених Штатів, і тому закликаю вас до дипломатичної недоторканності…»


"Поки що я?" - Запитав він командним тоном.


Мені не хотілося проходити через це, тому я тримав рота на замку і опустив очі. Який безлад, подумав я. Як би у мене й так не вистачало проблем, мені тепер ще й із голландською поліцією доводиться мати справу.


Тим часом я гадки не мав, що трапилося з Андреа, куди її відвезли, яке лікування вона зараз отримує і чи критичний її стан. «Послухай, Шоне, все, що тобі потрібно зробити, це зробити один телефонний дзвінок, і ти не матимеш нічого спільного з усім цим. Тоді тобі більше нема про що турбуватися».


"Та невже?" - Він посміхнувся, ніби не вірив мені ні на слово.


— Так, правда, — сказав я, стиснувши зуби. — Чорт забирай, чуваку. Використовуй свій мозок. Як я міг застрелити дівчину, якщо я був біля неї, коли це сталося?»


"Я не звинувачую вас у тому, що ви застрелили міс Юень", - сказав він. «Мене цікавить лише інформація. Але можна використовувати телефон. Один телефонний дзвінок і все.


Один телефонний дзвінок змінив усі.


О четвертій годині дня Вільгельміна повернулася на своє місце, в цілості та безпеці, в моїй наплічній кобурі. Я теж був на своєму місці, прямуючи до лікарні подивитися, як поживає Андреа.


Шен не хотів відпускати мене без подальших розпитувань. Але Білий дім може чинити певний тиск, особливо у країнах НАТО. І насамкінець президент, і АХ хотів, щоб у засобах масової інформації був міжнародний інцидент, який міг би зіпсувати моє останнє прикриття. Коенвар знав, що мене послав Голфілд. Хто допоміг йому з цією інформацією, залишилося загадкою, чи сподобалося мені це чи ні. Чого він, схоже, не знав, так це те, що я також був N3, і мені було доручено не лише доставляти алмази, а й запобігати небезпечній революції.


Дорогою до лікарні я зупинився в готелі Ambassade. Коли я залишав кабінет інспектора Шона, я не збирався цього робити, але, ознайомившись із подіями сьогоднішнього ранку, ухвалив швидке рішення. Дві поліцейські машини все ще стояли ззовні. Я пройшов непоміченим. Короткий момент за столом, а потім у мою кімнату. Перед виходом я хлюпнув трохи води на обличчя, швидко переодягнувся в іншу куртку і провів гребінцем по волоссю. Кілька людей чекали таксі перед готелем, тому я пішов униз каналом, щоб зловити таксі, яке прямувало в готель.


Я назвав водієві назву лікарні, до якої, за словами Шона, було доставлено Андреа, і під час поїздки намагався викинути з голови найгірше. За даними поліції, вона була в дуже поганому стані, і, наскільки я міг судити, я відповідаю за її стан. Вона одержала кулю, призначену для мене.


Що ж, одне було зрозуміло: сьогодні я не поїду з Амстердама, поки не вирощу пару крил.


"Я шукаю міс Андреа Юень", - сказав я швейцару в лікарні.


Він відразу зрозумів, що я говорю англійською, але його це не збентежило. Для багатьох людей в Нідерландах англійська є своєрідною другою мовою. Він провів пальцем за списком пацієнтів, потім підняв очі з одним із найменш веселих виразів, які я бачив за останні дні. «Вибачте, але до пацієнта не допускаються відвідувачі. Її стан ... як сказати, якщо її стан дуже серйозний?


«Вкрай критично».


"Так, така ситуація".


- Її лікар вільний? Я хотів би поговорити з ним, якщо це можливо, - сказав я. «Чи бачите, я їду з Амстердама вранці, і мені необхідно побачити її перед від'їздом».


«Зараз із нею нікого не пускають», — відповів швейцар. — Вона в комі з того часу, як її привезли сьогодні вранці. Але я викличу доктора Бутенса, її лікаря. Можливо він зможе поговорити з вами.


Бутенс виявився привітним чоловіком років сорока. Він зустрів мене у приймальні на нижньому поверсі, але наполіг, щоб я провів його до його кабінету на четвертому поверсі лікарні.


"Ви друг міс Юенс...?"


— Хороший друже, — сказав я. — Наскільки серйозний її стан, лікарю?


— Боюся дуже серйозно. Куля застрягла у верхній частині лівої легені. На щастя для неї, вона не потрапила до артерії. Якби це сталося, вона померла б за лічені хвилини.


'А також?'


Він жестом запросив мене до свого кабінету та показав стілець. «Внаслідок цього, — продовжував він, — вона втратила значну кількість крові через внутрішню кровотечу. Ми оперуємо її вранці. Але це буде дуже важка... і дуже небезпечна справа, сер...


- Картер, Ніколас Картер, - сказав я, опускаючись на стілець поруч зі столом.


Хаутенс підсунув до мене попільничку. Я закурив і випустив у кімнату нервову хмару диму. "Я хотів би оплатити медичні рахунки тут, перш ніж залишити країну", - нарешті сказав я йому. — Це було б дуже приємно, — відверто сказав він. «Звичайно, ми не змогли обговорити цей аспект ситуації з міс Юень, оскільки вона перебувала в комі з того часу, як її привезли, розумієте». Я зрозумів, що Коенвар мало не вбив її. І це мене зовсім не тішило. Просто зараз все, що я міг зробити, це переконатися, що її рахунки сплачені і що вона знає, як зв'язатися зі мною… якщо вона переживе операцію. Я дав Др. Бутенс, номер американського посольства. Я теж сам із ними зв'язався б. В АХ у мене є резервний фонд на такі непередбачувані ситуації, і оскільки Андреа була одним із найневинніших свідків, я знав, що у мене не буде проблем із покриттям лікарняних витрат за рахунок служби. Я б також відправив повідомлення залишивши її в посольстві, хоча я не мав уявлення, чи зможу я заїхати до Амстердама вдруге по дорозі назад до Америки.


Все було, як і раніше, у вакуумі. Стан Андреа, успіх чи провал моєї місії, життя Джіні та Марка Голфілдов, непальська революція, а потім Коенвар.


Хто найняв його? Залишалася можливість, що, незважаючи на всі мої сумніви, він належав до шерпів. А якщо так, то з дітьми Голфілда могло щось трапитися. Щось про що я не хотів думати. Їй-богу, якби я знав відповіді. Але поки я не дістався Катманду і ресторану «Хатина», я блукав навпомацки в темряві. Тому я загасив сигарету і підвівся втомлений. Доктор Бутенс простяг руку і пообіцяв передати моє повідомлення Андреа, як тільки вона прийде до тями.


— Які її шанси, лікарю? — спитав я, стоячи біля дверей.


Він відвернувся і почав розглядати свої підстрижені нігті. Нарешті він знову перевів погляд на мене. — Не дуже добрі, містере Картер, — визнав він. «Це буде… як ви кажете це в Америці? Бути на межі? Так, я вважаю, що це вираз. Він залишиться на краю, поки ми не зможемо безпечно вийняти кулю. А потім… — Він знизав плечима і знову опустив очі.


"І що потім?" — лагідно сказав я собі. Я зачинив двері і пішов коридором до ряду ліфтів. Що б не трапилося в наступні кілька днів, я був сповнений рішучості звести рахунки з підступним і невловимим Коенваром. І це не була порожня загроза чи просто мовчазне побажання. Це була обіцянка. факт.


Я не міг у це повірити, але поліція все ще тинялася навколо готелю.


Невже їм більше нема чим зайнятися? Подумав я, розплачуючись із таксистом і йдучи до готелю. Але біля під'їзду стояли три білі «фольксвагени» і дивно тихий натовп людей. Я протиснувся крізь натовп до дверей, що оберталися, але мене зупинив поліцейський, що стояв прямо перед входом.


"Нікому не дозволено входити, сер", - сказав він по-голландськи.


- Я зупинився в готелі, - сказав я. — Що відбувається, офіцере?


Він понизив голос, хоча те, що він хотів сказати, швидко стало для мене зрозумілим. Суть у тому, що менше години тому хтось намагався підірвати сейф готелю. Менеджера було легко поранено, а швейцар сильно постраждав від вибуху. Двоє чоловіків були помічені ті, хто біжить з місця вибуху, хоча до моменту прибуття поліції та швидкої допомоги їм вдалося втекти.


"Ах, містере Картер... Я думав, що рано чи пізно зустрінуся з вами".


Я глянув через плече і насупився. Інспектор Шон вирвався з натовпу і поклав мені руку на плече. Це був не самий доброзичливий жест, який я міг собі уявити.


- Що я можу зробити для тебе, Шон? - Сказав я, намагаючись зберігати спокій.


«Мені дуже цікаво, що ці труднощі переслідують вас, містере Картер, — сказав він з відтінком зарозумілості на губах. «Спочатку в тебе сьогодні вранці вистрілив снайпер. Потім у готелі відбувається вибух. Дуже цікаво. І дуже погано. Я сподіваюся, що ви плануєте незабаром покинути Нідерланди. Мені здається, що ви приносите із собою відому… скажімо, неприємність… куди б ви не пішли.


— Я не розумію, про що ти говориш, Шоне, — сказав я. «Я пішов до готелю Wilhelmina Gasthuis, щоб дізнатися, як справи у міс Юень».


— А як же твоя подружка? він запитав. Звук його голосу не залишав нічого для уяви.


«Моя дівчина, – сказав я, – дуже погана. "Вранці у неї операція".


"А де ви завтра вранці, якщо я можу запитати, містере Картер?"


«Поза країною, інспектор. І якщо ви вибачте мене зараз, мені потрібно багато упаковати. Я хотів обернутися, але він все ще тримав руку на моєму плечі. "Ми спостерігаємо за вами, містере Картер", - сказав він, перш ніж прибрати руку. «І дуже обережно, можу я додати, хоч би що подумало міністерство закордонних справ».


— Це попередження, інспекторе? Чи загроза?


«Я залишу вам це, містере Картер, — відповів Шон. «Я залишаю інтерпретацію на ваш розсуд».


Він відійшов, і мені нарешті вдалося увійти через двері, що обертаються. Я не міг повірити своїм очам.


Фойє було зоною лиха.


Якщо я відкинув набік переляканих гостей, які намагалися відмовитися від підписки, все навколо столу було повністю знищено. Ніщо не вказувало на те, що менше години тому все йшло гладко.


Адміністрація готелю буде рада почути, що я їду, подумала я, натискаючи пальцем кнопку поряд з ліфтом. Кабіні ліфта, здавалося, знадобилося кілька годин, щоб дістатися вестибюлю. Через хвилину я помчав коридором до своєї кімнати.


Я чекав на гірше, і це саме те, що я знайшов. Ліжко було перевернуте вгору дном, матрац був розірваний з усіх боків, як понівечений труп. Всі ящики були висунуті, а їхній вміст розкиданий по підлозі. Одяг, який я повісила в шафі, була розкидана по всій кімнаті.


Я зачинив за собою двері і пішов у ванну, наполовину чекаючи знайти якесь повідомлення на ... дзеркало аптечки, подряпане самим мелодраматичним чорнилом, яке тільки можна уявити, кров'ю. Але нічого не було: ні зачіпок, ні поспіхом написаних попереджень.


Дуже обережно я провів лезом Х'юго по краю шафи і повільно витяг його з заглиблення в плитковій стіні. Нарешті, коли все це було досить ослаблене, я поклав стилет назад у піхви, а потім обережно вийняв маленьку металеву коробочку.


Вперше за цей день я впіймав себе на тому, що посміхаюся. До незамазаної задньої стінки прямокутного отвору скотчем було приклеєно алюмінієву трубку з ромбами. Я зняв стрічку і відкрутив ковпачок із втулки. Яскраві спалахи світла заблимали переді мною, як маяк світла. Діаманти виблискували всіма кольорами веселки, сотні карат, необроблена, природна краса. Ефект був гіпнотичний. Якийсь час я продовжував дивитися на каміння, ніби вони були священні. Потім я сунув мундштук у формі сигари в кишеню і поставив аптечку на місце. Ти не дурний, Коенваре, подумав я. Але ти також і не геній.


Моє рішення зробити коротку зупинку в готелі перед поїздкою до лікарні було ще розумнішим, ніж я міг уявити в той час. І тоді я не просив менеджера відкрити мені сейф, бо думав, що Коенвар його підірве. Проте я знав, що маю бути максимально обережним. У нього було достатньо часу, щоб дійти висновку, що я поклав каміння в сховище, і мені здавалося, що я знаю, куди краще їх покласти.


Тому я акуратно поклав каміння за аптечку, перш ніж вирушити до лікарні, щоб дізнатися про стан Андреа. Моя здогадка була щасливою, і похмура усмішка ковзнула по моїх губах, поки я переставляв кімнату. Коенвар зіпсував мою валізу, але він не знайшов хитромудрого порожнього простору, який інженери в АХ зробили для мене. Я просто сподівався, що тутешні митники такі ж сліпі. Бо якби це було не так… ну, мабуть, мені довелося б знову готуватися до розмови з інспектором Шоном.


Зібравши речі назад, я сів на край ліжка і взяв люльку. На розмову пішло близько двадцяти хвилин. І коли настав час, його голос вибухнув у мене у вухах гавканням настільки ж злісним, як удар великокаліберної кулі. «Що, чорт забирай, відбувається, N3?» кричав Яструб.


— Труднощі, ускладнення, — сказав я якомога тихіше.


— Ну, це мені будь-який ідіот може сказати, — гаркнув він. "Мій червоний телефон не мовчав цілий день".


Червоний телефон був його «гарячою лінією» з Білим домом, і він не відчував себе таким щасливим. Я глибоко зітхнув і ввійшов до нього, так би мовити, по шию. Я розповів Хоуку, що сталося від початку.


Хто ця жінка, яку мало не застрелили? — спитав він, коли я пояснив, що сталося за останні тридцять шість годин.


— Знайома… — промимрив я.


"Знайома... моя дупа, Картер", - кричав він. 'Дивитись. Я не посилав тебе в подорож, щоб підчепити повію і все зіпсувати ... »


- Я знаю, сер.


«Тоді виявите трохи більше обачності у майбутньому. І не звинувачуй мене за мій настрій, Картер. Але сьогодні я дуже злий з усіх боків. Схоже, ці хлопці у Пекіні зараз мають намір проводити свій щорічний маневр на кордоні з Непалом. Шерпи має бути на небесах, зі своїми друзями менш ніж за шість миль від кордону.


«Яка у мене місія...»


— Тим більше, це терміново, — сказав він. - Що ж, Нік. Що щодо…"


- Вони намагалися зламати сейф готелю годину тому або близько того.


'А також?'


— Все гаразд, сер. Завтра я відлітаю літаком, щойно куплю квиток».


— Ось що я хотів почути. Послухайте, із Голфілдом знову зв'язалися. Він сказав їм, що ви вже в дорозі. Вони сказали йому, що залишать вам повідомлення, — я чув, як він копався в якихось паперах, — у готелі «Кемп», Мароехіті 307, недалеко від площі Дурбар у Катманду. Наскільки я розумію, це хіпі-місце у центрі міста. Так...'


— Тримай очі розплющеними, — закінчив я фразу.


'Саме так.'


— Завтра надвечір я маю бути в Катманду. Політ займає від дванадцятої до чотирнадцятої години. Тоді, якщо у вас є подальші інструкції для мене, сер, я зупинюся в «Інтерконтиненталі».


'Один?'


- Так сер.


— Це те, що я хотів почути, — відповів він, сміючись. — Окрім того, коли ти повернешся, ти матимеш достатньо часу для таких занять.


"Дякую, сер ".


- Вдалої поїздки, Нік. До речі, вона була гарною?


'Дуже хороша.'


'Я так і думав.'


Повісивши слухавку, я вирішив повечеряти в готелі, а не на вулиці. Тепер, коли противник вдався до бомби востаннє, неможливо було передбачити, які ще жарти в нього були в рукаві. По-перше, у мене була робота. Єдиним способом завершити це піти з Амстердама. .. живим...


Розділ 7


Був лише один спосіб потрапити з Амстердама в Катманду через Кабул, ізольовану столицю Афганістану. Знаючи це, я вже забронював номери до «Інтерконтиненталю», як сказав Хоуку. Єдине, про що мені потрібно було подбати, то це про квиток на літак.


Наступного ранку я дуже щільно поснідав як запобіжний засіб. Покоївка принесла тацю з яйцями, різними сортами голландського сиру, шинкою, чотирма скибочками тостів з олією, джемом та солодкими булочками. Я з'їв усе, що вона поставила переді мною, і запив дві склянки крижаного молока. Будь-яка мати пишатиметься тим, що має такий син. Я не пив кави. У всякому разі, я почував себе непогано, і це було саме те, що я хотів.


Коли піднос прибрали, я продовжив одягатися. Я вислизнув із готелю через задні двері. Я не мав наміру давати Коенвару ще один шанс націлитися на мене, як він це зробив напередодні. Будівля КЛМ знаходилася на музейній площі, приблизно за п'ятнадцять хвилин ходьби від готелю. Фронтони виблискували у яскравому сонячному світлі, але не було ні блиску металу, ні відбиття від стовбура снайперської гвинтівки. Тим не менш, я продовжував стежити за довкіллям. Необережність означала б вірну смерть, тому що я був упевнений, що Коенвар не виїхав з міста і не збирався здаватися після всіх зусиль, які він доклав, щоб отримати коштовності.


Проте красу дня не порушувало нічого, окрім моїх побоювань щодо стану Андреа Юень. У той момент, коли я йшов Шпігельстраатом, мої думки продовжували обертатися навколо операції, яка зараз проводилася у Вільгельміні Гастуїс.


А десь у місті на мене чекав Коенвар. Якби я тільки знав, де...


Я забронював місце в компанії KLM на рейс Амстердам-Тегеран-Кабул, який вилітав о пів на третю того ж дня. Через різницю в часі на сході я приїду в Кабул тільки наступного ранку. Але якщо я не поїду цим рейсом, мені доведеться стирчати в Амстердамі до кінця тижня. Тому я забронював квитки та взяв таксі назад у готель.


Менеджер стояв за імпровізованою стійкою з пов'язкою на одному оці та однією рукою на перев'язі. Якби погляди могли вбивати, я був би мертвий, за дві секунди. «Мені не треба говорити вам, містере Картер, — сказав він, взявши мої гроші, — що вам не будуть раді в готелі, якщо ви коли-небудь повернетесь до Амстердама».


— Нічого іншого я й не чекав, — сказав я з твердою усмішкою. Потім я піднявся нагору, щоб продовжити збори.


Мені здавалося, що краще їхати одразу до Схіпхолу, ніж вбивати час у готелі, тому я все підготував до від'їзду. Я знову скористався заднім виходом і вийшов із готелю через провулок ззаду. Поки все йшло добре, подумав я.


За моєю спиною не було ні кроків, ні тіней, які миттєво оживали. У провулку пахло неприбраним сміттям, але Коенвар не ховався за сміттєвими баками, щоб скосити мене своєю стріляниною. Звук машин попереду заманив мене в цей бік і притупив мої почуття. Я поспішив у цьому напрямку, бажаючи плюхнутися на заднє сидіння таксі і розчинитись у галасливому натовпі Схіпхола.


Якийсь час здавалося, що все йде за планом і без сучка та задирки. Ніхто навіть не глянув на мене, коли я впіймав таксі і зачинив за собою двері.


— У Схіпхол, будь ласка, — сказав я водієві, кучерявому молодому чоловікові, який обома руками тримав кермо і обидва очі дивився в дзеркало заднього виду.


'Англієць?' — спитав він, коли ми влилися у густий рух.


"Американець".


— Дуже добре, — сказав він. — Тоді ми говоримо англійською. Мені потрібна практика; скоро я поїду до Америки. Ви їдете сьогодні з Амстердама?


Слава богу, подумав я. Потім уголос: «Так, сьогодні вдень». Говорячи, я не зводив очей з машин і вантажівок позаду нас. "Пробки тут завжди такі?"


'Не завжди. Але я поїду путівцями, — відповів він, повертаючи за наступним світлофором. Саме тоді я зрозумів, що хтось ще має цю блискучу ідею. Я вирішив тримати рота на замку, поки не переконався, що за нами стежать. Це було дуже схоже на це, тому що коли мій водій повернув ліворуч, водій темно-синього «Рено» зробив той самий, здавалося б, невинний маневр. Хто був за кермом автомобіля, сказати не вдалося. Сонце світило йому в очі, а лобове скло було просто світлою поверхнею, що ефективно приховувала обличчя і його особистість. Якщо це був не Коенвар, то хтось, хто працював на нього, тому що після чотирьох поворотів поспіль синій Рено все ще залишався позаду нас, подобалося мені це чи ні. Я нахилився до водія. — Вибачте, що завдаю вам стільки клопоту, — почав я. "Які неприємності?" сказав він зі сміхом. «Я десять разів їжджу до Схіпхолу і назад з пасажирами. Нема проблем, повір мені.


"Сумніваюся, що ви возите переслідуваних пасажирів", - відповів я.


'А що?'


«За нами стежать. Переслідують. Подивіться у дзеркало заднього виду. Бачиш цей синій рено?


'Ну і що?' сказав водій, досі не вражений. — Він їде по нас ще з вулиці Розенграхта.


— Ти жартуєш, чуваку, — сказав він бездоганному американському. — Що це, чорт забирай, взагалі таке? Я подумав, що у Сан-Франциско йому буде добре.


- Небезпечний жарт, - сказав я зі сміхом, у якому не було гумору. «Якщо ти відірвешся цього нероби, ти заробиш п'ятдесят гульденів».


Водій, мабуть, провів багато часу з американськими хіпі, бо він кивнув і сказав: «Гермо, чувак. Ви кльовий.' Потім він натиснув на педаль акселератора, і ми рвонули вперед.


Він пройшов наступний поворот менш ніж на чотирьох колесах, але Renault не збирався так швидко здаватися. Він з вереском загорнув за ріг і погнався за нами вузькою брукованою вуличкою недалеко від центру міста. Я озирнувся, але так і не зміг побачити, хто був за кермом.


Діаманти не зберігалися у сейфі. Вони також не були приклеєні до аптечки. Я повинен був позбутися Коенвара або того, хто сів за кермо цього «рено», інакше справи могли стати дуже неприємними для зовнішньої політики Сполучених Штатів та безпеки Індії, не кажучи вже про двох дітей Голфілда. — Він усе ще позаду нас? — спитав водій із ноткою нервозності в голосі.


" Чорт забирай, він все ще позаду нас", - гаркнув я. - Ти не можеш піти трохи швидше?


- Я намагаюся, чуваку. Це не Формула-1, якщо ви знаєте, про що я».


— Так, я розумію, що ви маєте на увазі. І це не весело. Я тримався так низько, як тільки міг, не зводячи очей з «Рено», що мчить вулицями позаду нас. Мій водій рухався зигзагом, ніби в'їжджаючи в гавань на кліпері, але це давало нам перевагу лише двадцять-тридцять ярдів.


Шия таксиста була натягнута, як пружина, по коміру сорочки стікали краплі поту. Швидше, швидше, я подумав. Ну, давай же. Але хлопчик зробив усе, що міг. Чому поліція досі не прийшла за нами, я ще не встиг обміркувати, бо в цей момент "рено" врізався в задню частину таксі. Водій не впорався з керуванням, метнувся вгору тротуаром, на дюйм не потрапив у велику вітрину, а потім знову опинився посеред вулиці.


"Це починає зводити мене з розуму, чувак", - кричав він, смикаючи кермо.


"Висади мене на наступному кутку", - гаркнув я у відповідь, думаючи, що мені краще йти одному і пішки. Я щосили схопився за край переднього сидіння, коли «рено» врізався в нас вдруге. Ми втратили крило, задній ліхтар та частину бампера. Водій крутив кермо, ніби грав у рулетку, намагаючись зробити небезпечний розворот, сподіваючись назавжди позбутися «Рено» і скинути його. Ми знову були в центрі міста та їхали від аеропорту, а не до нього. Я перевірив свій годинник. Було п'ять хвилин одинадцятої.


Вузькі звивисті вулички, описані в туристичних брошурах, проносилися по обидва боки. Неохайні будиночки з химерними вікнами, барвисті вітрини магазинів — усе це було частиною непроханого декору.


— Де, чорт забирай, ми? Я закричав це, повністю дезорієнтований. - Морська дамба, - сказав він. його голос був тепер високий і шалений.


'Де?'


— Зідейку, Зідейку, — кричав він. «У кварталі червоних ліхтарів. І ось я висаджую тебе. Я не Джеймс Бонд, чувак, — додав він, голосно лаючись, намагаючись перетнути міст, призначений тільки для велосипедистів і пішоходів, але не для автомобілів.


То була велика помилка.


«Рено» наближався до нас, як розлючений бик, сповнений рішучості закінчити розпочату справу. Не доїжджаючи до середини мосту, таксі впало у зрадницький штопор у результаті поштовху Рено ззаду. Ми увійшли до штопору, і ми нічого не могли з цим вдіяти.


«Падаємо, чорт забирай», — заволав таксист, щосили намагаючись відновити контроль над машиною.


Він не зміг.


Наступне, що я зрозумів, це те, що ми опинилися посеред каналу.


Промайнуло ясне блакитне небо, кам'яні фасади будинків біля каналів сімнадцятого століття, обвітрені ковані перила моста. Потім ми потрапили у воду, досі на швидкості, близької до 40 миль. Я стиснув голову колінами і машина вперлася в маслянисті хвилі, що плескалися довкола нас. На щастя, вікна були зачинені, і машина ніби ширяла. Якби було інакше, нам було б набагато гірше.


Водій ударився головою об кермо і знепритомнів. Я нахилився вперед і вимкнув двигун якраз у той момент, коли куля розбила лобове скло і осколки скла посипалися на переднє сидіння. Кров потрапила мені у вічі, коли я штовхнув водія і знову стиснувся. Ще одна куля довершила справу, і від вітрового скла не залишилося нічого, окрім кількох гострих уламків по краях.


Коенвара я все ще не бачив, але я не збирався сидіти і чекати, поки хтось нас виловить. І остання зустріч з поліцією означатиме, що мої проблеми далекі від завершення, особливо якщо Шон пронюхає про цей останній інцидент. Тому я, наскільки міг, ухилявся від лінії вогню і намагався обміркувати все. Я був певен, що будь-коли почую звук поліцейської сирени. Але після цього я почув лише різку бавовну, коли чергова куля пробила дах таксі. Я повинен був вжити заходів, хоч би якими небезпечними вони були.


Якби я відчинив двері, машина миттєво наповнилася б водою. Я не хотів, щоб життя таксиста було на моєму совісті, поки він був непритомний на передньому сидінні. Тому я опустив вікно і сподівався на краще. Портфель пливтиме принаймні протягом декількох хвилин, оскільки закрите відділення служило свого роду резервуаром для повітря. Він першим випав із вікна. Я кинув трохи грошей на переднє сидіння і ковзнув назад до вікна. Потім моя голова і плечі, а потім і все інше тіло вирушили тим же маршрутом, що і мій портфель.


Коенвар - все ж таки я не був впевнений, чи це був той, хто сидів за кермом "Рено", мабуть це не помітив, оскільки пострілів не пролунало, коли я виліз з машини. Це залишалося небезпечним і важким, але я впорався і приготувався прийняти крижану ванну. Потім було занурення, і я вдарився об воду, як дитина, що стрибає в холодний ставок.


Було так само холодно, як і очікував.


Одяг потягнув мене вниз, але я схопився за ручку портфеля і поплив до мосту. Декілька перехожих перегнулися через перила і спостерігали за моїм просуванням, вигукуючи слова на підтримку, ніби вони були глядачами на змаганнях з плавання. Але це було зовсім не те, чого я хотів, натовп, напевно, привернув би увагу цікавого поліцейського.


Цегляна кладка мосту заросла і була слизькою. Я намагався знайти, за що вхопитись, за що підтягнутися. У цей момент я почув виття сирен, як і побоювався. Кожна секунда була дорогоцінною, бо якщо поліція спіймає мене до того, як я встигну на свій літак і втечу, Коенвар знову вийде переможцем із сутички. Так що я виліз нагору, що не так вже й просто, враховуючи портфель, затиснутий у мене під пахвою.


Потім я помітив те, що раніше не помічав, старі іржаві сходи біля муру на іншій стороні мосту. Я знову поринув у темну воду. Я боровся з маслянистою водою і сміттям, наполовину засліплений кров'ю, яка все ще капає мені в очі. І ось я, нарешті, досяг нижньої сходинки. Після цього мені потрібно трохи більше двох хвилин, щоб повернутися на сушу.


Зрозуміло, що посередині мосту був припаркований «фольксваген» амстердамської поліції. Натовп перехожих збільшився. Люди кричали і вказували на таксі, що пливло, на нижню частину мосту, де я мав знаходитися. Один із офіцерів уже плив у бік таксі. Я побіг, не збираючись сидіти і чекати на запрошення в поліцейську дільницю.


Я промок до нитки. Перше, що мені потрібно було зробити, це взяти сухий одяг, тому я озирнувся у пошуках вивіски з написом «Пральня».


Але замість того, щоб знайти це чи щось подібне і таке ж ефективне, я знайшов убивцю, який ховається в тіні будинків, поза полем зору поліції.


На щастя, я побачив його раніше, ніж він мене. Якби було навпаки, все стало б набагато складніше, ніж було й досі. То був хтось інший, а не Коенвар: ще один із його товаришів. Цей був схожий на м'язистого колишнього моряка, з вухами кольору цвітної капусти, зламаним носом та револьвером S&W, модель 10. А . Мені не хотілося сперечатися з номером 38, тому я пірнув на ґанок якогось будинку біля каналу.


— Шукаєте когось конкретно? раптом прошепотів мені на вухо голос, за яким лунало вологе язика.


Я обернувся і опинився віч-на-віч з молодою жінкою з великою кількістю рум'ян і в світлій перуці. Вона вишкірила зуби в сміху і, клацнувши язиком, поманила мене далі, на темний ґанок. Я забув, що це серце кварталу червоних ліхтарів, але тепер я згадав про це і в моїй голові почав формуватися інший план.


'Скільки?' — спитав я, не гаючи більше часу. Було 11:03 ранку. Мій літак вилетів о 1:30. У квитку було чітко зазначено попередження про те, що пасажири повинні перебувати в аеропорту щонайменше за годину до вильоту. Тож це буде на межі, у цьому не було жодних сумнівів.


— Тридцять гульденів тобі… без зайвих слів, — без вагань сказала вона. Мій мокрий одяг і зітхання у моїй голові явно нічого їй не зробили.


"Я дам тобі п'ятдесят, якщо ти зробиш дещо для мене".


«Залежить від того, — відповіла вона як справжній професіонал.


Я поманив її до краю ганку і вказав на спільника Коенвара; його револьвер S&W випирав з-під грубої вовняної куртки. — Бачиш ту людину зі зламаним носом і пом'ятим обличчям?


— Ти ж не маєш на увазі трьох нас? — сказала вона з явним інтересом або явною огидою, бо вираз її обличчя залишався незбагненним.


Я похитав головою. — Я просто хочу, щоб ти пішла і поговорила з ним, відволікла його, доки я не зникну. Ти розумієш?' Я витер кров із лиця. Вона зразу все зрозуміла і сказала: «Звичайно, за сімдесят п'ять гульденів».


— Сто, щоб переконатись, що ти добре працюєш. У будь-якому випадку відволікайте його увагу.


Вона сприйняла це майже як особисту образу. Але гроші змінили її докорінно. Вона засунула гроші в ліфчик, ніби відібрала цукерку в дитини. Демонстративно похитуючи стегнами, вона вийшла надвір, готова зіграти свою роль повною мірою. Якби ця маленька хитрість не спрацювала, у мене справді були б зайняті руки, бо Вільгельміна була такою ж мокрою, як і я. Поки вона була мокрою, вона була марною. І зараз не було часу розбирати її, витирати насухо, а потім збирати назад.


Доводилося покладатися на свою винахідливість, свої голі руки і, можливо, у разі потреби на Хьюго. Але я не хотів використати нічого з цього, якщо це залежало від мене. Поки мій дар, посланий Богом, добре зіграє свою роль у цих сотнях м'ячів, все, що мені потрібно буде зробити, це знайти пральню самообслуговування.


З-за рогу ганку і спостерігав, як вона йде вулицею, готова зіграти свою роль.


Спочатку здавалося, що спільник Коенвара на це не потрапить. Він сказав щось голландською, слова були надто далекі, щоб їх можна було зрозуміти. Але його дії говорили так само ясною мовою і трохи пізніше мені все дуже ясно прояснили. Я бачив, як він відштовхнув її грубим, недружнім поштовхом. На щастя, вона була смілива і не збиралася дозволити себе відштовхнути. Вона провела пальцями вгору й униз його спиною і стала перед ним, загороджуючи йому огляд. Я чекав на це. Я вискочив з ганку, не зупиняючись, поки не досяг безпечного провулка через дорогу.


Все мало пройти добре.


Але це було негаразд.


Я був уже на півдорозі вниз вулицею, коли увагу лиходія привернув хрипкий автомобільний гудок. Він озирнувся через плече, незважаючи на всі зусилля повії, щоб утримати його увагу своїм соковитим і збуджуючим тілом. Наші погляди зустрілися, і за мить він поліз у куртку за своїм «сміт-і-вессоном».


Я не став чекати на якогось феєрверка, демонстрації його смертоносної стрілянини.


Цього разу близькість поліції дала мені певну перевагу. Поплічник Коенвара тримав палець під контролем; він не збирався стріляти, коли поліція була так близько. Але, мабуть, його це дуже турбувало, бо він побіг за мною, і його гулкі кроки тривожною луною віддавалися в моїх вухах. Я вже був у провулку, коли пролунав перший приглушений постріл, що просвистів у дюймі над моєю головою. Я кинувся на землю, але він не вистрілив удруге. Він ризикнув своїм пострілом, і я припустив, що тепер він боїться зробити ще одну помилку.


— Вставай, — прошипів він крізь зуби англійською, ніби запозичивши манеру з деяких фільмів Джорджа Формбі. Але він зовсім не був схожий на ліліпута в мішкуватому одязі. Я підвівся на ноги, відчуваючи, як моє тіло напружилося для першої дії.


Стогін, який я почув за кілька хвилин, був подібний до музики для моїх вух. Револьвер S&W голосно врізався у бруківку. Я завдав удару ча-ки вбік, через що моя ліва нога потрапила йому в сонячне сплетіння. Він зігнувся навпіл від раптового сильного болю, і я завдав йому серії ударів, цього разу в промежину.


Мабуть, я пошкодив йому промежину, бо обличчя його стало білим, як сніг. Він похитнувся, закинув руки на пах і звалився на бруківки, мов купа старого бруду. Наступним був простий, але чудово виконаний прийом ча-ки, лобовий удар, який з нищівною силою обрушився на його шию. Шийні хребці ще не зламалися, але це було страшенно близько.


"Тебе важко збити з ніг, друже", - сказав я, продовжуючи вправу з раптовим ударом ногою по його голові. Той був чудовий. Всі лицьові кістки здавалися зламаними, а його обличчя набуло яскраво-фіолетового кольору. Він припустився помилки, прикривши руками зламану щелепу і залишивши незахищеними нирки. Це було дуже привабливо для наступного удару, з закривавленого рота після якого полилося зелене, схоже на жовч блювота.


Для такого могутнього чувака він мало що робив, щоб захистити себе. Я не повинен був так зазнаватись, бо відразу після цього він схопив мене за кісточку, схопився за неї і потягнув мене на землю. Але ненадовго, якщо мені ще є що сказати з цього приводу. Коли мої ноги піді мною склалися навпіл, я опустив руку, як косу. Край моєї долоні приземлився на його перенісся. Внутрішня структура носа, носова кістка, сама перенісся перетворилися на кров'янисту масу. Кров ринула йому в обличчя, засліпивши його. У будь-якому випадку, він не виглядав надто свіжим, але це перевершило все.


Він жалібно застогнав, але мені було не до жалю. Він би вбив мене, і він намагався зробити це з того моменту, як я сів у таксі. Тепер я хотів закінчити роботу, яку він почав, і зайнятися своїми справами.


Все, що мені залишалося, це удар під підборіддя, яке я миттєво виконав. Жалюгідний стогін, останній стогін, який він видав, позбавив його страждань. Шийні хребці зламалися надвоє, і лиходій упав мертвий.


Задихаючись, я підвівся. Він не був приємним видовищем. Але моє купання у каналі теж не було таким приємним. Його мова висувалась із закривавленого рота. Частина його обличчя перетворилася на криваве желе. Там, де колись була складна структура з кісток та плоті, тепер була не що інше, як сира рубіново-червона м'якоть, схожа на внутрішню частину інжиру.


Я відсахнувся, мій портфель був притиснутий до мене. Мені знадобиться щось більше, ніж пральня самообслуговування, щоб змити кров з рук і змити запах смерті з одягу.


Розділ 8


Наразі було 11:17. Мені знадобилося близько чотирнадцяти хвилин, щоб покінчити з його життям, від початку до кінця. Коли я дійшов до кута провулка, повія покликала мене навздогін. Її обличчя побіліло, як крейда, коли вона побачила мерця посеред провулка.


— Неважливо, — крикнув я і зник з поля зору.


Через три квартали і приблизно за три хвилини я знайшов пральню. Гроші розмовляють усіма мовами, і через кілька хвилин я був загорнутий у вовняну ковдру, що свербить, а мій одяг висохла. Я міг змити кров з обличчя. Порізи були численними, але поверхневими. Я зачухав волосся вперед, щоб покрити велику його частину, і сподівалася, що воно заживе так само швидко, як зазвичай. Але це, зрештою, було моєю останньою турботою.


Мені треба було їхати до аеропорту та ще пройти митницю. Це було так само неприємно, як думати про Коенвар, думати про успіх чи провал операції Андреа.


'Скільки?'


Я спитав власника пральні, коли він увійшов до задньої кімнати, щоб подивитися, як я це роблю. «Десять хвилин, п'ятнадцять хвилин. Я роблю, що можу, - відповів він.


- У вас є телефон?


'Що?'


'Телефон?' — повторив я, намагаючись не гарчати, коли помітив, що мій терпець закінчується.


- Так Так звичайно. Звук у його голосі видав його невимовний страх. Він показав мені за спину, де старовинний чорний пристрій був наполовину прихований під купою нестираного одягу. Він залишився на місці, повністю втілюючи самовдоволення голландців.


Я поклав руку на люльку і глянув на нього. Мій вираз видавав усе. Він глянув на моє поранене чоло, моє тіло, загорнуте в ковдру, і швидко зник за парою фіранок, які дуже ефектно розділили магазин на дві частини.


Потім я зателефонував до довідкової, отримав номер Вільгельміни Гастуїс і подивився на свій наручний годинник. На моєму Ролексі було 11:27.


- Вільгельміна Гастуїс, - сказав голос на іншому кінці дроту.


«Так, я дзвоню з приводу міс Андреа Юень. Їй зробили операцію сьогодні вранці.


"Один момент, будь ласка", - відповіла жінка на іншому кінці дроту. "Я перевірю."


Я бездумно потягся за сигаретою і нічого не відчув, крім волосся на грудях і колючої вовняної ковдри. Я втомлено посміхнувся сам до себе. Як тільки я сяду на цей рейс, зі мною все буде гаразд, подумав я, але здавалося, що ця жінка вічно не може повернутися до телефону.


- Вибачте, що змусила вас чекати, - сказала вона нарешті. - Але про результат ще рано говорити.


"Щоб дізнатися, який результат?"


"Результати операції міс Юень", - відповіла вона звичайним тоном. «Вона досі не вийшла із наркозу».


— Ви можете поєднати мене з доктором Бутенсом? Це дуже важливо. Інакше я не турбував би вас.


"Я подивлюся, що я можу зробити для вас", - сказала вона, - її голос обіцяв лише мінімум зусиль. Тож я знову почав чекати. Наразі було 11:31.


«Здрастуйте, докторе Бутенс, це Картер», — поквапливо сказав я за кілька хвилин. Ніколас Картер. Я розмовляв з вами вчора, якщо ви пам'ятаєте.


— Так, звісно, — сказав він так само люб'язно й привітно, як і напередодні.


'Як вона це робить?'


Тиша така густа, що її можна розрізати ножем. 'Вітаю? Лікар Бутенс?


- Так, я все ще тут, містере Картер, - сказав він з відтінком втоми в голосі. «Сьогодні вранці ми змогли вийняти кулю. Але не можна точно сказати, чи одужає вона. Ви повинні повірити мені, коли я кажу вам, що ще рано говорити щось напевно.


- Коли ти зможеш це зробити? — спитав я, відчуваючи, як моє моральне становище падає до нового мінімуму.


'Може бути сьогодні ввечері. Завтра вранці найбільше. Ми зробили, що могли..."


— Я в цьому не сумніваюся, лікарю. Дякую вам за все, і я впевнений, що міс Юень також».


"Якби ви могли подзвонити мені завтра," почав він.


Я перервав його: «Я не думаю, що зможу це зробити, докторе Бутенс. Я їду з Амстердама. І я машинально глянув на годинник усоте. — Я їду трохи менше ніж за дві години. Але ви передаєте моє повідомлення, чи не так?


- Звичайно. Мені шкода, що я не можу повідомити вам... кращі новини, містере Картер.


" Мені теж шкода".


Мої туфлі все ще були мокрими, але я нічого не міг з цим поробити. Принаймні, в іншому все було сухо і більш-менш презентабельно. Я знову зібрав валізу, подякував власнику бізнесу і знову опинився на вулиці.


Якщо вам потрібне таксі, ви ніколи не знайдете його. Я поспішав назад через Зейдейк на Нівмаркт. За хвилину чи дві у мене було таксі, яке було готове відвезти мене до Схіпхолу.


Наразі було 11:53.


- Як довго їхати до Схіпхола? - Запитав я водія.


"Близько двадцяти хвилин".


Єдиним транспортним засобом, який прямував за нами, була вантажівка. Я думав, що заслужив трохи відпочинку зараз. Але коли я опустився на сидіння, у мене забурчало в животі. Незважаючи на щільний сніданок, це була явна ознака того, що мені треба щось поїсти. Якщо ні... але ні, я не сидів би і не думав про це, якби це залежало від мене.


Але пробки на шляху до Схіпхолу мало сприяли моєму душевному стану. Я нервувався і напружувався і намагався відвести погляд від годинника, але безуспішно. Через десять хвилин усе скінчиться, а поки що нічого не залишалося робити, як дивитися прямо вперед і сподіватися, що моє щастя продовжиться.


На щастя, це було гаразд.


Годинник в аеропорту перескочив на 12:29, коли я поставив свою валізу на митну перевірку і глибоко зітхнув. "Якраз вчасно, сер", - сказав співробітник авіакомпанії, взявши мій квиток і зваживши валізу.


— Скажи мені дещо, — сказав я зі стомленою усмішкою. «Чи маю ще час зателефонувати комусь і принести щось поїсти?»


«Боюсь, вам зараз потрібно пройти митницю, але у залі вильоту є телефони та буфет».


'Спасибі. Я це запам'ятаю. Інакше мій шлунок нагадав би мені.


Я хотів поговорити з Хоуком, коли маю час. Але що ще важливіше, я мав доповнити свій сніданок чимось ситним, чимось, що було приємним і важким для шлунка, доки обід не був поданий у літаку. Я вже відчув легку нудоту, що насувається, викликану почуттям голоду. План, який я розробив, мабуть, провалився, незважаючи на всі вжиті мною запобіжні заходи.


Але спочатку мені довелося розібратися з митницею... нудотою, втомою, чим завгодно.


Я відчував себе емігрантом, який прибув на острів Елліс і зіткнувся з парканами, дорогами та великою кількістю знаків, ніж я хотів читати. Це було схоже на Radio City під час свят, коли сотні людей вишиковувалися в чергу, щоб не пропустити це шоу. Голландські звичаї. Було важко терпіти, коли шлунок голосно протестував, а шкіра набувала кольору зеленого сиру. Тим не менш, я не мав вибору, крім як пройти серію перевірок.


«Ваш паспорт, будь ласка», — за мить сказав охайно одягнений чиновник.


Він був дуже люб'язний, і я посміхався так терпляче, як міг. Я не дуже добре граю, але я не думаю, що дуже добре передав свою усмішку або відсутність подиву, коли виявив, що дивлюся прямо в здивовані очі інспектора Шона.


— Отже, ми знову зустрілися, — сказав я, постукуючи полями неіснуючого капелюха в жесті глузливої поваги.


«Справді, містере Картере», — відповів він так само професійно, як повія у «Зедійка» кілька годин тому.


— Ну, світ тісний, — продовжив я, намагаючись стримати самовпевнену усмішку.


- Не зовсім, - сказав він із задоволенням. "Взагалі-то, так я це і влаштував".


«О, як прощальна вечірка для одного з ваших улюблених туристів, чи не так?»


- Не зовсім так, містере Картер. Але я впевнений, що ви не будете проти відповісти на кілька запитань. Його голос не дав мені зрозуміти, що хоче від мене далі.


"Якщо я не запізнюся на свій літак, інспектор", - сказав я. «Але я не думаю, що мені є що сказати, якщо ви не хочете почути мою чесну думку щодо проблем, пов'язаних із виробництвом сої чи президентськими виборами у Сполучених Штатах».


Безтурботно і не бавлячись, він поклав руку мені на плече і вказав на двох чоловіків у формі, які були в межах чутності.


— Послухай, Шон, — сказав я, коли двоє сильних митників підійшли до мене. "Що насправді відбувається?"


«Ну, містере Картер, — сказав він як завжди самовдоволено, — деякі з моїх людей повідомили сьогодні вранці про досить дивну подію».


— То яке це стосується мене?


«Можливо, нічого. Але також… можливо, і все, — відповів він. — Звичайно, ти не пам'ятаєш, як плавав сьогодні вранці біля Зейдійка, чи не так?


'Що?' — сказав я, намагаючись, щоб це звучало якомога переконливіше, навіть незважаючи на те, що навколо мого коміра виступив піт, а моя нудота посилилася втричі, якщо не більше. «На Гелдерсі Каді у воді знайшли машину. Таксі. Водій сказав, що підібрав на Херенграхті людину, американця, яка хотіла, щоб її відвезли до Схіпхолу.


'А далі?'


— А ви — американець, який мав кімнату на Херенграхті, тобто до сьогоднішнього ранку. Більше того, опис пасажира, який він дав, є вірним».


"Що вірно?"


"Ну, ви, звичайно, містер Картер," сказав він. «Тоді ми маємо той випадок зі знівеченим тілом, яке ми знайшли недалеко від місця аварії».


— Ти ж не хочеш звинуватити мене в цьому, чи не так? — сказав я якомога скривджено.


«Звичайно, ні, містере Картер», — запевнив мене Шон із ледь замаскованим сарказмом і злим і бездушним голосом. Як ти можеш так думати? Я тільки пропоную вам супроводжувати цих двох панів... — Однією рукою він вказав на двох митників, що стояли поряд із ним. «Робіть точно, як вони кажуть».


Я й раніше мав справу з марнославством таких людей, як політики та фінансисти, як з маленькою рибкою у великому ставку, але ніколи не з такими впертими правоохоронцями. Ви щось дізнаєтеся, повірте мені.


— Якщо це твоє останнє слово… — почав я.


- Правильно, - коротко сказав він. Потім він швидко заговорив із двома митниками та безпорадним та нещасним Ніком Картером.


Мене перевели в маленьку окрему кімнату неподалік того місця, де мене підібрали. Моя валіза прибула за хвилину.


Двоє митників виглядали як два колишні призові борці, хоча я не збирався ні в чому з ними мірятися. У кімнаті був стіл, стілець. Нічого більше. Він був яскраво висвітлений. Я взяв стілець, хоч мені його не запропонували, поклав руки на коліна і постарався забути своє жалюгідне становище.


Шен грав у злу гру, а й у небезпечну.


Уся Західна Європа постраждає, якщо Китай захопить Непал. Тоді не можна було сказати, що це могло означати для всього західного світу. На жаль, світ Шона був набагато меншим і обмежувався лише міською межею Амстердама. Його погляд сягав трохи далі, ніж Ейсселмер на півночі та житлове гетто Бейлмермер на півдні. De Zeedijk був тоді десь посередині, у центрі своєї юрисдикції.


Єдине, що мене здивувало, те, що він не втручався. Не те щоб мені це сподобалося в іншому випадку, але мені здалося дивним, що після всього, що він доклав зусиль, щоб знайти мене, він тепер відступив і залишив брудну роботу іншим. Можливо, такими були митні правила, але я мав мало часу про це подумати, бо в цей момент у мене попросили ключ, щоб відкрити портфель.


Настав момент істини.


Сам портфель був ще вологим, але двох безстрашних і небалакучих митників це, схоже, не збентежило. Один не зводив з мене очей-бусинок, ніби боявся, що я спробую втекти, а другий відкрив портфель і вийняв усе, що було всередині. Треба сказати, що зробив він це акуратно, тому що знову акуратно склав одяг, переконавшись, що в ньому немає нічого в сенсі контрабанди.


Це тривало близько десяти хвилин, поки все, що я пакував у верхній видимий простір валізи, не було виявлено та обшукано. Я сидів на прямому дерев'яному стільці, спостерігаючи за всією виставою з порожнім і незворушним виразом обличчя. Але коли митник провів цікавими пальцями по краях брезентового покриття, я забув про свою нудоту і мимоволі трохи нахилився вперед на своєму сидінні.


Він знав, що робить, хоча я й намагалася не дати йому зрозуміти за незацікавленим виразом обличчя. На мить здалося, що все закінчиться без подальших труднощів, але мій оптимізм виявився передчасним. Пролунало слабке, але виразно чутне клацання. Інспектор швидко заговорив зі своїм напарником, який стояв поруч, поки він продовжував знімати те, що спочатку здавалося дном. Якби він підняв чемодан зі столу, різниця у вазі дала б чітку ознаку, але валіза залишилася на місці, а я змусив себе сісти нерухомо, нервово приклеївшись до свого місця.


Внутрішній механізм знову голосно клацнув, а потім пролунав один із найгучніших зітхань, коли-небудь почутих з цього боку Атлантики. Очі чоловіка спалахнули, як меч праведності, коли два пальці вхопилися за дно і вирвали його. Прихований відсік більше не був прихований. Але уявіть собі їхнє розчарування, коли він виявив, що дивиться тільки на чергове полотно.


Відкритий тепер простір багажника був зовсім порожній; там не було нічого в дусі зброї або необробленого дорогоцінного каміння, тим більше алмазів. Вітаю, я посміхнувся сам до себе. Робота техніків АХ були навіть красивішими, ніж ви думали. Мало того, що попрацювали змайструвати потаємний відсік, то ще й зробили так, що у фальшдоні було два місця, а не одне, як тепер думали митники.


Якби вони подивилися далі, я не сумніваюся, що знайшли б прихований механізм, за допомогою якого можна було б відкрити останнє відділення. Там я сховав Вільгельміну, Гюго та П'єра, а також ще кілька речей для моєї безпеки. Але я не поклав діаманти в портфель, тому що не збирався ризикувати їх виявленням.


Розчарувавшись, інспектор закрив днище. Його мовчання, мовчання його партнера, турбувало мене. Мені здавалося, що я далеко не вільний, подобається це мені чи ні. Мій одяг та туалетне приладдя були акуратно складені назад і, нарешті, знову закриті. Я хотів підвестися зі свого місця, приховуючи полегшення, коли людина, яка фактично проводила розслідування, жестом вказала мені на місце.


«Будь ласка, роздягніться, містере Картер», — сказав він після того, як прошепотів своєму партнерові. "Для чого?"


— Інспектор Шон має підстави вважати, що ви були з ним не зовсім чесні. Будь ласка, робіть те, що вам кажуть, він подивився на годинник, інакше ви запізнитесь на свій літак». Ніщо б не розлютило мене більше. Але сперечатися з ними було марно. Вони були головними, а не я.


Тому я підвівся і зняв куртку. За темним блейзером пішли темно-синя краватка і темно-синя сорочка єгипетського виробництва. Потім прийшов ремінь із крокодилової шкіри із золотою пряжкою ручної роботи, подарунок від молодої дівчини, чиє життя я врятував кілька місяців тому під час відрядження в Нью-Делі. Я розстебнув блискавку і зняв штани з легкої камвольної пряжі, зробленої за моєю вказівкою Paisley-Fitzhigh у Лондоні.


Коли я знімав черевики, один із митників сказав: «Вони мокрі», ніби тільки це й було причиною, щоб мене заарештувати.


"У мене спітнілі ноги", - похмуро відповів я, знімаючи шкарпетки і засовуючи великі пальці за пояс трусів.


«Будь ласка, — продовжував він, — і це теж», змушуючи мене стояти голим, поки кожен предмет одягу оглядається та переглядається.


Вони нічого не могли знайти, крім пуху з моїх кишень та дрібниці. Але вони ще не збиралися здаватися. Повне приниження настало за кілька хвилин, коли я зрозумів, що повинен був відчувати чоловік, коли його змусили нахилитися і розсунути сідниці. Потім мої зуби були оглянуті, ніби я був конем, проданим тому, хто більше заплатить.


Вони не знайшли того, що шукали, і я доклав більше зусиль, щоб приховати це від їхніх допитливих очей, ніж вони могли собі уявити.


До того часу, коли вони закінчили з цим, у мене так паморочилося в голові, що я ледве міг стояти на ногах. "Ви не надто добре виглядаєте, містере Картер", - сказав один з митників з посмішкою, яку я намагався ігнорувати.


— Це через вашу чудову голландську гостинність, — сказав я. — Чи можу я тепер одягнутися, джентльмени?


'Ну звичайно. Ми більше не затримуватимемо вас. На жаль, мені не вдалося побачити обличчя Шона, коли він почув погані новини. Але це гра, я думаю. Крім того, я був надто зайнятий, набиваючи себе крокетами в очікуванні, коли мене переправлять на інший бік океану, щоб турбуватися про розчарований і неприємний інспектор. У мене було десять хвилин до посадки. Після всього, через що я пройшов, я був обережний, щоб не запізнитись на свій літак.


Коли мене нарешті поєднали з Хоуком, я швидко поінформував його про останні події. "Не можу повірити, що за цим стоїть шерпи", - сказав він після того, як я розповів йому, що сталося з того часу, як я зробив помилку, вставши вранці з ліжка. Вони нічого не отримають, вбивши тебе, Нік. До речі, чи вдалося вам…


- Щойно, - сказав я. — Але ж мені вдалося. Вони у безпеці.


'Чудово.' І я міг бачити, як він усміхається за своїм столом за три тисячі миль звідси.


«Справа в тому, — продовжував я, — що Коенвар хотів би, щоб я був усунений, ніж виконав угоду. І це мене турбує. Як ви вважаєте, уряд Непалу міг дізнатися про це і надіслав Коенвара, щоб перехопити мене? Якщо місія не провалиться, шерпи отримають усі гроші, необхідні для придбання спорядження. Принаймні вони так думають.


"Звучить досить надумано, якщо ви запитаєте мене," відповів він. "Хоча в цьому виді бізнесу можливо все".


— Скажи мені дещо, — тихо сказав я.


«Важливо те, що ви впоралися принаймні досі. Я подивлюся, чи не зможу придумати щось, що могло б тобі допомогти. Почнемо з того, що політична ситуація там є досить невизначеною. Я маю кілька контактів, які могли б пролити світло на те, що сталося. Я вичавлю трохи інформації. Просто потрібен час, от і все.


"Це одна з тих речей, яких нам трохи не вистачає", - сказав я.


- Ти чудово справляєшся, Нік. Мені довіряють усі у світі, — відповів мій начальник, рідкісний комплімент, який не залишився непоміченим. — Справа в тому, що я щось чув про якісь розбрати в королівському будинку, про якусь кровожерливу усобицю. Нам доведеться копнути трохи глибше, але, можливо, це допоможе зрозуміти, в чому полягає труднощі.


У цей момент я почув, як мій рейс викликають через гучний зв'язок.


Довелося завершити виклик. Мій рот все ще був сповнений їжі, і моя нудота тимчасово зникла.


«Я зв'яжуся з вами знову, коли приїду до Кабулу. Але якщо ви щось знайдете, я буду вдячний, сер. Хтось піде на багато чого, щоб дістатися до мене раніше, ніж шерпи. І я хотів би знати, чому.


'І хто.'


— Я теж так гадаю, — сказав я.


«Я використовуватиму всі канали, які є в моєму розпорядженні», — сказав він. «До речі… як там підстрелена дівчина?»


— Їй зробили сьогодні операцію, — сказав я.


'І що?'


"Вони не дізнаються, які її шанси, до завтрашнього ранку".


' Мені шкода це чути. Але я впевнений, що ви зробили для неї все, що могли, сказав він. - Я поговорю з тобою, N3. Переконайтеся, що ви благополучно дістанетеся туди.


"Дякую, сер ".


Шон помітно був відсутній у натовпі тих, хто прощався, коли я оформив квиток, отримав посадковий талон і пройшов через тунель до літака. Але мені це сподобалося найбільше. Чим раніше ми відірвалися від землі, чим раніше я поїхав з Амстердама, тим більше він мені подобався.


Крім того, я все ще голодував.


Розділ 9


Задовго до того, як гори Ельбурц зійшли перлиною, я сказав тост за свого дантиста Бертона Шалієра. Без його допомоги, його досвіду моя місія впала б на його очах, а разом з нею і доля двох дітей та майбутнє ізольованого, оточеного горами королівства.


Мій жахливий голод був очікуваний, нудота теж. Але тепер, коли фізичний дискомфорт пройшов і моє обличчя знову набуло кольору, я відчув себе трохи схожим на себе, а не так, ніби я проковтнув щось, чого не мав, як це сталося.


Я провів мовою спеціальною золотою коронкою, яку дантист надів мені перед від'їздом з Вашингтона. Шалієр акуратно прикріпив зубець до одного із нижніх корінних зубів. Вдавлений у ясна, він справді не був видно, що вже було доведено під час огляду мого рота у Схіпхолі. Цей гачок використовувався для кріплення нейлонової нитки, також званої рибальської ліскою. З іншого боку, нитка, що йде від стравоходу до шлунка, була приєднана до хімічно стійкої трубки.


Вся конструкція нагадала мені набір матрьошок. У кожній ляльці є менша лялька, і так до нескінченності. У моєму випадку у вас був я, і в мені був мій травний тракт, частиною якого був мій шлунок, а в цьому шлунку була трубка, а в цій трубці були необроблені алмази.


Коли я прибув до Схіпхолу, мені доводилося весь час підтримувати роботу шлункового соку. Якби я проковтнув трубку натще, наступна секреція ферментів разом із соляною кислотою, що виділяється в процесі травлення, викликала б у мене біль у животі, який міг би звалити слона. Поряд із усією їжею, яку я міг переварити, я прийняв здорову дозу таблеток, що очищають, які мені дав фармацевтичний відділ AX labs. Трубка була досить гнучкою, щоб їжа могла потрапити до шлунка. Це була не найприємніша операція, але знову ж таки моя робота ніколи не буває особливо тонкою або витонченою. Тепер я прийняв ще одну пігулку від нудоти, вітаючи себе з успіхом мого підприємства. Принаймні поки це тривало.


Діаманти були у мене в шлунку з ранку, коли я вийшов з готелю «Ембібі», щоб замовити квиток. Вони могли залишатися там майже нескінченно, доки я приймав ліки і продовжував посилено харчуватися. У цьому переконалася стюардеса, захоплена тим, що вона вважала здоровим, чоловічим апетитом.


Задоволений тим, що все йде за планом, я повернувся до вікна і почав спостерігати схід сонця. Щойно заблимала табличка «Не курити», коли пілот готувався до посадки в Тегерані. Піді мною лежав засніжений гірський хребет Ельбурц. Ще більш вражаючим був Демавенд, вулканічна вершина, що височіла майже на 5700 метрів над рівнем неба.


Але я не мав би часу на туристичні поїздки. Мій пункт призначення, хоч і не останній, знаходився далі на схід, приблизно на 1800 миль пересіченою і воістину непрохідною місцевістю. Кабул, колись схожа на пустелю ізольована цитадель великого полководця Бабура, який заснував Монгольську імперію, здавалося, чекала мене десь за цим світанком.


На схилах гір поміж смугами снігу паслися вівці, а з кривих труб маленьких кам'яних будиночків валив дим. Потім, затиснутий між безплідними і безплідними горами, з'явився вигляд міста, яке захоплювало уяву людей з того часу, як Олександр Македонський приєднав до своєї імперії стародавню Бактрію. Тепер Кабул мав маленький і незначний вигляд. Там на голих пагорбах це здавалося неважливим.


Часи змінилися. Чингісхан, Тамерлан та Бабур були іменами у підручниках історії, героями захоплюючих фільмів. Але вони залишили свій слід у гордом та незалежному народі. Однак тепер Афганістан був частиною двадцятого століття, його історія являла собою низку туристичних пам'яток, а колишні дні слави були давно забуті.


Якщо я став сентиментальним, то не тому, що забагато випив. Просто я бачив стільки мрій, що розсипалися в сутінках цих безплідних і голих пагорбів, що відчував себе якимось чином зворушеним тим, що став свідком останніх сторінок бурхливої та кривавої драми.


Було о 6:23 ранку.


Можливо, саме через ранню годину митники не обшукували мої речі з прискіпливістю та методичністю.


"Яка ціль вашого візиту?" .


'Відпустка.'


"Як довго ви залишатиметеся тут?"


«День чи два, три», — збрехав я, думаючи, що менш як двадцять чотири години буде ляпасом для молодої туристичної індустрії.


'Де ти зупинишся?'


"В Інтерконтиненталь".


"Далі", - сказав офіцер, ставлячи штамп у мій паспорт і звертаючи увагу на людину, яка стоїть у черзі позаду мене.


Це була освіжаюча зміна, як ви можете собі уявити. Я був готовий роздягнутися догола і почував себе чудово, що нікому немає справи до моєї присутності тут, до вмісту моєї валізи, не кажучи вже про мій шлунок. За межами митниці бурхливий і нетерплячий натовп афганських таксистів чекав на бажаний клієнт. Але спочатку я обміняв трохи грошей, вважаючи, що 45 афгані за долар — це хороший курс, тим більше, що чорного грошового ринку, як у Непалі, майже не було. - Таксі, сер? — схвильовано сказав невисокий темноволосий юнак, коли я відійшов від обмінного пункту. Я поклав афгані в кишеню, і він підстрибнув, як жаба, що стрибає. «У мене є гарна американська машина. Шевроле. Возить вас усюди, сер.


"Скільки до Інтерконтиненталю?" — спитав я, здивований його ентузіазмом та виявом енергії. — Дев'яносто афгані, — сказав він.


Тут же пролунав інший голос: «Сімдесят п'ять».


— Сімдесят, — роздратовано сказав шофер, сердито звертаючись до літньої людини, що з'явилася позаду, одягненого в багатий парчовий жилет і астраханську шапку. "Шістдесят п'ять."


— П'ятдесят, — вигукнув юнак, явно загнаний у куток. — Продано, — сказав я з усмішкою. Я змусив його нести мій багаж і пішов за ним із зали прибуття.


Chevrolet м'яко кажучи, знав найкращі часи. Але до готелю було не більше п'ятнадцяти-двадцяти хвилин ходьби. Я відчував себе трохи в невигідному становищі, оскільки я не мав можливості вивчити докладну карту місцевості. Я ніколи не був у Кабулі, хоча кілька років тому брав участь у досить делікатних «переговорах» під Гератом, неподалік Туркменської республіки та кордону з Росією.


Я залишив свою валізу при собі, коли водій сів за кермо.


Скільки часу до готелю?


- Півгодини, - сказав він. 'Без проблем. Азіз дуже добрий водій.


— Я віддаю себе в твої руки, Азіз, — сказав я зі сміхом, за яким одразу пішов позіхання. Я мало спав у літаку, і надія на теплу постіль здавалася надто гарною, щоб бути правдою.


Руху не було, за винятком кількох возів із ослами. Але в іншому шлях, побудований за допомогою американців, був порожній. У дзеркало заднього виду старого, пошарпаного «Шевроле» я побачив, що Азіз пильно дивиться на мене. Його очі були неймовірно блакитного кольору. Легенда свідчить, що блакитноокі афганці - прямі нащадки воїнів Іскандера Македонського, сина Олександра Македонського.


Коли я запитав Азіза, що з цієї історії правда, він, схоже, не зрозумів, про що я говорю. Не схоже, щоб він надто добре орієнтувався у місті.


Вивіска з написом "Готель "Інтерконтиненталь" - 5 миль" зі стрілкою, що вказує праворуч, пролетіла повз, а Азіз не зняв ногу з акселератора. Він проїхав повз виїзд, і щось підказувало мені, що це не була безневинна помилка або що це сталося випадково. Я опустив чемодан на ноги і зумів вихопити Вільгельміну та двох її друзів, Х'юго та П'єра, не викликавши підозр у Азіза.


Тепер Люгер був сухий, але я не знав, чи він працює, поки не перевірив. Але якщо він ще не був готовий впоратися з чимось, два його помічники були готові допомогти мені.


У цей момент я вже не сумнівався, що лихо прийде. Азіз не повіз мене до готелю, до радостей гарячого душу та зручного ліжка. Я був переконаний, що те, що він приготував для мене, буде важче переварити, і пристосувався до небезпеки, яка чекала на мене попереду.


Відсутність Коенвара в Амстердамі напередодні вранці могла означати лише одне. Він виїхав з Амстердама і встиг дістатися до Кабула раніше за мене. Без сумніву, він вибрав довгий шлях через Стамбул, Бейрут та Равалпінді. Такий маршрут існував, але я уникав його через ризик посадки та висадки з трьох різних літаків та проходження контролю безпеки у трьох аеропортах. Коенвар явно менше за мене дбав про митницю.


Я дуже легко міг притиснути стовбур Вільгельміни до шиї Азіза і попросити його розвернутися і відвести мене до готелю «Інтерконтиненталь». Але я хотів дістатися до суті справи і отримати ті відповіді, які досі вислизали від мене. Коенвар мав всю необхідну мені інформацію, і я був готовий піти на будь-який ризик, щоб змусити його заговорити.


Крім того, нам ще потрібно було щось улагодити, усвідомлював він це чи ні. Наскільки я знав, Андреа могла померти. Я сам був близьким до кінця своєї кар'єри в Амстердамі. Я хотів переконатися, що Коенвар не зможе перешкодити успіху моєї місії. І якщо це означало вбити його, то я був готовий. Тож я відкинувся на спинку крісла і не зводив очей з дороги, гадаючи, як було організовано нашу зустріч.


Менш як за десять хвилин я дізнався.


За кількасот метрів перед нами було встановлено блокпост. По обидва боки дерев'яного бар'єру стояли двоє чоловіків, хоча ми були ще надто далеко, щоб розглянути, хто з них Коенвар.


- Що відбувається, Азіз? - Запитав я, граючи роль дурного туриста.


Замість того, щоб відповісти мені, він звернув мою увагу на Асамая і Шердарваза, дві гори, які були частиною гірського хребта Гіндукуш і були видно практично з будь-якої точки Кабула.


«Чому тут блокпост?»


Я наполягав, і він повільно прибрав ногу з педалі акселератора.


Він знизав плечима, коли за курним вітровим склом стали видно обличчя двох чоловіків. Я легко дізнався місячні риси мого непальського ворога, спритного і потайливого Коенвара. Він був одягнений у білу чалму і каракуль, що сягав колін, але не можна було заперечувати проникливого виразу його обличчя. Інша людина видалася мені справжнім афганцем, без сумніву, найнятим у Кабулі, як і Азіз, саме для цієї операції.


«Вони хочуть, щоб ми вийшли з машини», — сказав Азіз, не в силах приховати нервовість, що охопила його.


'Чому?' Я сказав це, затягуючи час, готуючи все, що мені потрібне.


«Прикордонники, урядові патрулі», — сказав він, знизавши плечима.


"Тоді вийди і поговори з ними", - сказав я з тоном у голосі, який вказував на те, що я не в настрої грати в ігри.


Азіз зробив, як йому сказали. Він вийшов із машини і повільно пішов у бік Коенвара. Азіат не опускав обличчя, наче боявся, що його впізнають. Але було надто пізно. Жодним чином він не відновив свою анонімність. За кілька хвилин його спільник підійшов до «Шевроле», постукав у вікно і жестом запросив мене вийти і приєднатися до них.


Вийшов не я, а П'єр.


Настав час клацнути вимикачем, як П'єра, так Коенвара. Я відчинив двері, ніби підкоряючись їхнім наказам, але замість того, щоб вийти, як вони, без сумніву, сподівалися і навіть очікували, я жбурнув П'єра в бік Коенвара. Я знову зачинив двері, якраз у той момент, коли в центрі вибухнула їдка палаюча хмара газу. Їх здивування було так само раптовим. Суміш концентрованого сльозогінного газу та нелетальних хімікатів кружляла навколо них, густа та задушлива. Пролунав постріл, але навмання, тому що ні Коенвар, ні його спільник не могли бачити далі, ніж на дюйм перед собою.


Газ був відволіканням, а не самоціллю. Троє оглушених чоловіків хиталися кругами, дряпаючи собі очі. Азіз, який отримав свою частку газу, втратив рівновагу і скотився схилом на узбіччя. Якби він був розумний, то причаївся б і більше не ризикував своїм життям. Будь-якої миті вітер міг розвернутися і рознести газ на всі боки. Я не міг більше чекати. Я вискочив із «Шевроле» до того, як вони зрозуміли, що сталося. Але я не хотів стріляти, не хотів вбивати Коенвара, поки він не дасть мені потрібну інформацію.


Пара рук вдарила і вперлася мені у діафрагму. Не думаючи про це, я зігнувся навпіл, намагаючись набрати повітря в здуті легені. Між газом та болем Вільгельміна якимось чином вислизнула з моїх пальців. Та ж пара рук схопила мене і притягнула до тіла, що сильно спітніло.


Нападник вилаявся собі під ніс, мимоволі натякаючи, що він не Коенвар, а це все, що я хотів знати. Коли афганець тримав мене в подвійному Нельсоні, я стиснув руки і притиснув їх до чола, намагаючись послабити тиск його мертвої хватки. Його сила була вражаючою, і біль посилювався, поки мої нерви не закричали, а шийні хребці були на межі перелому.


— У мене є Коен… — почав він.


Пропозиція так і не була закінчена.


Я відкинув ногу назад, і підбор мого черевика вдарив його по гомілки. Несподіваний удар викликав у нього здивований рик. Його хватка ослабла, і це дало мені якраз той невеликий простір, який мені був потрібний, щоб повністю звільнитися. Я ковзнув лівою ногою між його ніг і вставила праве коліно у западину його коліна. У той же час мені вдалося схопити його за штани і потягнути за собою, змусивши його вдаритися об моє стегно і шльопнутись об землю.


Я смикнувся і виставив ногу в ударі ча-ки, що одразу ж призвело до злого звуку. перелому ребер. Афганець вив, як поранений собака. Він скрикнув і схрестив руки на грудях, коли вираз неприхованого жаху відбився на його обличчі. Я не марнував часу і знову вдарив ногою, щоб закінчити роботу. З його викривленого рота вирвався булькаючий звук. Газ повільно розвіявся, але ще мій гнів. Я був упевнений, що одна з його легень була проколота, і зламана кістка все глибше і глибше встромлялася в його груди.


Я хотів нахилитися, щоб завдати останнього удару, але Коенвар схопив мене ззаду за талію і потягнув назад. Ми скотилися по дорозі і приземлилися на насип за кілька дюймів від окопа, де чекав Азіз, безперечно, тремтячи від страху. Пил осів у мене в роті, очах та вухах. Я більше нічого не бачив, коли Коенвар притис обидва великі пальці до мого дихального горла.


— Діаманти, — видихнув він, тремтячи мене, ніби був упевнений, що вони вилетять із мого горла.


Брукаючи, як дикий кінь, я спробував скинути його з себе. Він уперся колінами мені в промежину і знову і знову вдаряв ними між моїми ногами. Осліплений пилом та болем, я інстинктивно зреагував, більше не в змозі ясно мислити. Все, що я пам'ятав, це те, як я дозволив своїй руці приземлитися на його ключицю з усією силою, що залишилася.


Його пальці втратили хватку, але він виявився набагато сильнішим і цепчішим, ніж я думав спочатку. Він чіплявся за мене так, ніби від цього залежало його життя, обома руками стискаючи мою шию. Я знову застосував усі свої знання тайквондо у бою і спробував ударити його ліктем у чоло. Пал-коп чи-ки переконав його, що я не збираюся просити про помилування. Це був нищівний удар, який змусив його відпустити задушливу хватку. Жахлива багряна пляма покривала його чоло, як знак Каїна.


Я зробив глибокий вдих, ворухнувся і знову спробував підвестися. У той же час одним рухом зап'ястя Х'юго благополучно опинився в моїй руці. Лезо стилету блиснуло в ранньому світлі. Сльозогінний газ розвіявся, і тепер я міг бачити свого супротивника настільки ясно і точно, наскільки мені було потрібно. Стилет заліз під його каракулеву шубу. За мить Х'юго розрізав повітря. Я не мав наміру давати йому можливість знову продемонструвати свою майстерність поводження з вогнепальною зброєю.


Я не пам'ятав, у яку його руку потрапила куля Вільгельміни, і прицілився Х'юго у верхню частину стегна, у довгу вузьку кравецьку м'яз. Якщо стилет вдарить, Коенвар не зможе ходити. На жаль, шуба до колін завадило Хьюго проявити себе повною мірою. Стилет встромився в край товстої шуби, і Коенвар знову витяг його, шипаючи, як кобра.


Оскільки Вільгельміни ніде не було видно, у мене залишились лише руки. Я відступив назад, намагаючись досягти рівної поверхні. Але Коенвар підштовхував мене все ближче і ближче до краю дороги, безсумнівно, сподіваючись, що я втрачу рівновагу і перекинуся в кювет. Це був дренажний канал, судячи з гнильного смороду, що висів у повітрі і наповнював мої ніздрі гнильним запахом гниття і сміття.


- Віддай мені діаманти, Картер, - категорично сказав Коенвар. Його груди важко здіймалися і опускалися, коли він намагався віддихатися. "Тоді всі наші біди закінчаться".


- Забудь, - сказав я, хитаючи головою і не зводячи обох очей з Х'юго на випадок, коли Коенвар раптом відправить його в політ.


"Ти мене дуже дратуєш, Картер".


"Це недоліки гри", - відповів я, змушений зробити небезпечний крок назад, коли він наблизився, щоб убити мене. «На кого ти працюєш, Коенваре? Хто вам платить за ваш час?


Замість того, щоб відповісти мені, він поліз у куртку і витяг револьвер. 45, американський Кольт. Він спрямував зброю в мій бік. «Це заряджено експансивними кулями, — сказав він мені. — Ти знаєш, яку шкоду може завдати така куля, Картер?


«Вони не потрапляють у ціль, — сказав я.


'Саме так.' І він усміхнувся, показуючи гострі, підпиляні кінчики своїх різців. Цього разу мене менше потішила стоматологічна винахідливість за цим. «Вони застряють і роблять дуже велику дірку, скажімо, у тілі. Твоє тіло, Картер. Було б дуже сумно, якби вам довелося зіткнутися з дією цього типу боєприпасів... між іншим продукт американської винахідливості.


У нього був ніж, і він мав Кольт. 45. У мене було дві руки, дві ноги та чорний пояс по карате. Але тепер, коли я знаходився всього за кілька футів від краю неглибокої ущелини, я відчував себе не дуже комфортно. Якщо я втрачу рівновагу і опинюся в канаві, Коенвар матиме достатньо часу, щоб убити мене.


Я не міг цього допустити.


"Якщо ти вб'єш мене, ти ніколи не знайдеш діаманти", - сказав я, намагаючись заощадити ще кілька секунд дорогоцінного часу.


«Мій клієнт дав мені суворі інструкції. Якщо я не повернуся з камінням, тобі більше не дозволять вільно блукати. Так що, як бачиш, Картер, мені байдуже; чи те, чи інше.


Тож я нарешті щось знав. Коенвар був просто найманцем, який працює на когось іншого. Але я ще не знав, хто ця інша сторона. У будь-якому випадку, я чекав стільки, скільки наважився. У будь-який момент мертвий і дуже закривавлений Нік Картер міг опинитися у смердючій дренажній канаві. У будь-який момент я міг стати черговим сміттям, яке зробить свій внесок у брудний, їдкий сморід. «Тієї машині, яка їде сюди, не сподобається цей блокпост. Коенвар, - сказав я.


'Яка машина?' - У той же час він зробив помилку, нервово оглядаючись через плече.


Він не міг відвести очі більше, ніж на секунду, але саме ця секунда мені була потрібна. Все, чого мене навчив майстер Чанг, я тепер застосував на практиці і влучно вдарив у стрибку по його руці з пістолетом. Підошва мого черевика потрапила до Кольта 45, і перш ніж Коенвар точно зрозумів, що відбувається, Кольт упав на землю. Машина взагалі не під'їжджала, але обман спрацював краще, ніж сподівався. Коенвар потрапив на вудку, і тепер я був готовий схопити його і вбити, як він намагався зробити зі мною.


Ще спритніший, ніж будь-коли, маленький жилавий азіат вишкірив зуби в лютому пирханні. Стилет Х'юго загрозливо виблискував у променях сонця. Потім Коенвар кинувся вперед, намагаючись перекинути мене через узбіччя в канаву. Я відійшов убік і підняв руку, ніби збирався її використати. Він розвернувся, коли мій кулак пронісся повітрям. У той момент, коли його погляд зупинився на ній, моя нога рвонулася вперед з усією силою, на яку я була здатна. Коли моя нога торкнулася його зап'ястя, кістка розкололася, наче її розчавило кувалдою.


Побачити спочатку цей вираз подиву, а потім біль був одним із найприємніших моментів у світі. Його рука з ножем обм'якла, але він ще не здався. Коенвар швидко схопив Хьюго іншою рукою, перш ніж стилет встиг впасти. Він видав різкий крик і кинувся до мене, розтинаючи повітря стилетом. Я прийняв стійку нею чум соки, яка дозволяла мені вивільнити ногу для серії жахливих, нищівних ударів ногою вперед. Знову і знову я бив ногою, цілячись спочатку в його сонячне сплетіння, потім у селезінку і, нарешті, в підборіддя.


Коенвар спробував завдати мені бічного удару у скроню. Я схопив його за ногу і смикнув до себе, кинувши на суху, випалену землю. Я обійшов його, тримаючи його руку з ножем так, що Хьюго корчився, як безсила змія, що б'ється в конвульсіях, і кинувся на нього


Я натиснув на його лікоть всією силою передпліччя. Джі-лое-ки буквально зруйнував кісткову структуру його руки. — Ан-ньонг ха-сіп-ні-ка? Я закричав на нього, питаючи, як він почувається тепер, коли кричить, як молоде порося, і намагається вирватися на волю.


Але це було марно.


— У чому річ, Коенваре? Більше не хочеться?


Наслідував потік непальських прокльонів, коли я підняв коліно і вдарив його по куприку, а він продовжував кричати від болю. З його зап'ястя стирчали шматочки кістки. Бордова пляма швидко розтеклася по рукаву каракулевої шуби.


Його пальці судомно стиснулися, і Х'юго впав на дорогу. За мить я взяв стилет в руку і направив його на горло Коенвара.


— Хто тебе послав?


Я міг бачити страх у його звужених очах, біль, очевидний у тому, як він кусав губи, щоб не закричати, щоб висловити болісний біль, який він, мабуть, відчував. Коли він не відповів, я притис кінчик стилета до його горла. З'явилася невелика крапля крові.


— Я… я не скажу, — видихнув він.


- Як забажаєте, - сказав я. Я притис його і дозволив Хьюго ковзнути в рукав його куртки. Коли рукав повністю розрізаний, я зміг побачити пошкодження, яке я завдав його ліктю. То справді був складний перелом, оскільки частина кістки стирчала у суглобі руки. Рукав його сорочки був просякнутий кров'ю.


— Я… я не заговорю, — сказав він.


Жоден лікар не міг зібрати його руку разом і змусити її працювати. Ти хочеш померти зараз чи пізніше, Коенвар?


Я сказав. - «Скажи мені, на кого ти працюєш, і підеш на волю».


— На… Нара… — почав він. Потім він знову підтис губи і похитав головою.


- Нара що? — різко спитав я, знову притискаючи Х'юго до горла.


— Ні, я цього не скажу, Картер, — прошипів він.


- У такому разі, Коенваре, я більше не витрачаю на тебе час. І коли я сказав це, я поклав край його садистській кар'єрі швидким і, можливо, милосердним рухом зап'ястя. Х'юго зробив слабке півколо від вуха до вуха. Плоть розірвалася, мов м'який папір; потім м'яз шиї, за якою відразу слідує сонна артерія. Коли гарячі потоки крові ринули мені в обличчя, Коенвар видав останній звук, що булькав. Все його тіло тремтіло, коли він проходив через передсмертні судоми. Він усе ще спливав кров'ю, як віл на бійні, коли я повільно опустив його на підлогу і витер свої брудні, закривавлені руки об його пальто.


- Це за Андреа, - сказав я вголос. Я обернувся і підійшов до його напарника. Але афганець був так само мертвий, як і Коенвар, його обличчя було багряним і покритим плямами через повільну ядуху з продірявленої легені.


Я не отримав би жодної додаткової інформації від жодного з них. - Азіз, - закричав я. «Підніми сюди, якщо тобі дороге твоє життя».


Маленька людина поповзла вгору схилом неглибокого яру. Його обличчя було білим, як крейда.


«Будь ласка, будь ласка, не вбивайте Азіза», — просив він жалібним виючим голосом. Азіз не знав. Азіз отримав гроші, щоби привезти вас сюди. Це все.'


'Коли?'


'Вчора ввечері. Той… ця людина, — і він показав тремтячою рукою на бездиханне тіло Коенвара. Він дав мені гроші, щоб я зустрів тебе в літаку і привіз сюди. Він каже, що ви вкрали щось, що належить йому. Я нічого більше не знаю.


— Ти ж нікому про це не розповіси? - Він люто замотав головою. — Я нічого не кажу, містере американець. Нас ніколи тут не було, тебе та Азіза. Ми ніколи не бачили цього місця. Так? Так?


- Точно, - сказав я. Якщо це взагалі можливо, я не хотів його вбивати. Він був молодий, дурний і жадібний. Але я не думаю, що він знав, у що вплутується, коли приймав безперечно вигідну пропозицію Коенвара. "Допоможіть мені покласти ці тіла в інше місце, і ми підемо".


Він зробив, як йому казали.


Дерев'яний бар'єр, що служив блокпостом, закінчувався дренажною канавою, куди пішли обм'які й понівечені трупи Коенвара та його спільника-афганця. У каракулевій шубі з одним рукавом непальський убивця плавав обличчям униз у брудному потоці сміття. Зрештою він опинився на своєму місці.


— Я безкоштовно відвезу вас до готелю, — пробурмотів Азіз, поки ми йшли назад до машини.


Це було не в той час і не там. Але я нічого не міг вдіяти. Раптом я засміявся, і я розсміявся сильніше, ніж будь-коли раніше.


Розділ 10


Кемп-готель на Мароехіті був місцем, якого слід уникати за всяку ціну.


Я ввійшов і вийшов з вестибюля, що кишить вошами, так швидко, як тільки міг, взявши клаптик паперу, який дав мені клерк, коли я представився. Я пішов прямо до площі Дурбар, за кілька кварталів звідси. Відчуваючи себе напруженим, я сів перед храмом Таліджіое Бхавані, просто в тіні статуї Ханумана, мавпого бога індусів. У волохатого божества не було для мене ні інформації, ні поради, але в записці була.


Це було суворо у справі і прямо у справі. Я мав зустрітися зі своїм зв'язковим із шерпом у ресторані «Хатина» на Асон Толі. Мені довелося надіти білу нагрудну хустку, щоб мене впізнали. Вони подбають про інше. Дивно, подумав я. Коенвар знав, хто я такий, але шерп, мабуть, гадки не мав, як виглядатиме кур'єр Голфілда.


Це зробило все, що Хоук сказав мені раніше того ранку, ясним, як кристал з прислів'я. — Ти щось знаєш про Шута чи Нару? — спитав я свого боса, коли мене нарешті з'єднали з ним поштою неподалік мого готелю.


«Ви вмієте читати думки, N3. Ось про це я й збирався тобі розповісти, — відповів Хоук, його голос був слабким і жорстким відображенням його звичайного тону влади. — Пам'ятаєш, що я казав тобі про те розлад у королівському домі?


'Ти маєш на увазі...'


'Саме так. Нам стало відомо про ворожнечу між радниками короля і так званим принцом на ім'я Бал Нараян. Ви могли б назвати Нараяна чимось на зразок міжнародного плейбою. Якийсь час мав яхту в Каннах і мав справу з купкою цих представників еліти, звичайних соціальних паразитів.


- Але як він дізнався про операцію шерпів?


— Ми можемо тільки здогадуватись про це, — відповів Хоук. — Я не можу тобі допомогти з цим. Я знаю, що Нараян має репутацію досить сумнівного ділка. Ви пам'ятаєте ту маленьку проблему, яку ви вирішили для нас у Калькутті минулого року?


'Так. Що про це?


«Він повинен був мати з цим справу… поки все не пішло не так… Здається, він тримає пальці у багатьох вибухонебезпечних речах, якщо ви розумієте, про що я говорю.


'Ви в безпеці.'


"Все добре?" — Ви туди без проблем потрапили туди?


— Якомога простіше, хоча моє прибуття в Кабул не залишилося непоміченим, — сказав я йому. — Але про все це подбали. Нараян тепер лишився сам.


«Нічого іншого я й не чекав від тебе, Нік», — сказав Хоук з добродушним сміхом, за яким одразу пішов хрипкий хрипкий кашель. Він надто багато курив, але не хотів цього чути від мене. Деякі речі краще не говорити, наприклад, що сигари смердять. - Але майте на увазі одну річ, - продовжив він. «Спочатку переконайтеся, що ці діти у безпеці. Потім ти повернешся і закінчиш те, що потрібно зробити.


— Я не забуду, — запевнив його.


— Ось що я хотів почути. Я надішлю вам телеграму, коли дізнаюся щось ще. Я не дуже довіряю цим телефонним з'єднанням. Він знав, де зі мною зв'язатися, так що нічого не залишалося робити, окрім як привітатися з ним.


Тепер, у тіні посміхаючого мавпячого бога, я спробував зібрати всі частини головоломки разом. Якоїсь миті Нараян дізнався про викрадення дітей шерпами. Він найняв Коенвара, щоб отримати алмази до того, як у мене з'явилася можливість привезти їх до країни. Він також наказав своєму найманцю вбити мене, якщо я не віддам це каміння. Вочевидь, він прагнув розпочати цю революцію. Як член королівської сім'ї, пов'язаний з королем кровними узами, Нараяну не було чого виграти і все втратити, оскільки трон був повалений, монархія розтрощена, а земля піднесена Китаю на блюдечку з блакитною облямівкою.


Ось як я зібрав шматочки головоломки, які були частиною моєї місії до Катманди. Але я все ще не мав готового рішення. По-перше, я не знав, як Нараян дізнався про плани шерпів. Більше того, я не знав, що він спробує зробити, яким буде його наступний крок, якщо він виявить, що Коенвар повернеться до Непалу тільки в дерев'яному ящику. Згідно з повідомленням, яке я отримав у готелі «Кемп», я не зустрінуся зі своїм зв'язковим до наступного вечора. Я вирішив використати вільний час з користю та попрямував прямо до столичної бібліотеки. Спочатку я хотів вивчити всі існуючі фотографії Принца королівської крові. По-друге, мені необхідно було ознайомитися з топографією місцевості, оскільки в мене було досить сильне відчуття, що моя діяльність не обмежиться Катманду. Чим більше я знав про навколишнє середовище, тим краще я був підготовлений до зустрічі з шерпом... ким би він чи вона не була.


Скрізь, куди б я не пішов, я бачив друковані оголошення: «Шикарний ресторан». Китайські, тибетські, непальські та західні столи. Спеціальна пропозиція для салону: торт з гашишем, сигарети з гашишем та гашиш доступні на стійці реєстрації. Потім дрібнішими літерами: «Бітлз! Роллінг Стоунз! Джаз! Останні кадри. А також Хайбер у Кабулі, де я провів кілька днів до цього зробив помилку, замовивши жилистий стейк, Готель був таким самим місцем для хіпі.


Салон був маленьким, тьмяно освітленим, майже таким же брудним, як готель «Кемп», але напевно набагато популярнішим. Уздовж стіни стояли грубі столи та стільці, а також лави. А на лавках сиділи найдивніші збори американських та європейських туристів, які я коли-небудь бачив. Я чув акценти від бруклінського до крайнього півдня. Там були австралійці, кілька валлійців, дівчата з Нової Зеландії та кілька француженок. Щось на кшталт гранд-готелю Himalaya, де всі накурені, як мавпи.


Я мав місце і склянку пива, і мені все сподобалося. Всі навколо мене, здавалося, збиралися розбити свої голови, і щойно голова ударялася об стіл, господар підбіг до неї, підняв обличчя злочинця і дав йому кілька ляпасів, щоб змусити його повернутися, щоб принести. "Це не готель", - повторював він. 'Є. напій. Але не готель, — повторив він, насіння підтюпцем, як якийсь комічний диккенівський шинкар.


Але нічого комічного в цій ситуації не було, як я міг судити. Я носив свою білу нагрудну хустку якомога помітніше, не зводив очей з дверей і чекав якомога терпляче і спокійніше. Шерп запізнився на п'ять хвилин, але я знав, що контакт прийде в потрібний час. Тим часом світловолоса американка років вісімнадцяти чи дев'ятнадцяти кинула на мене неприхований погляд через усю кімнату. Під її екзотичним вбранням і за її мрійливими очима в неї було все, що потрібно зірці, що висхідна, в цьому не було жодних сумнівів. І коли, трохи помахавши, вона встала і підійшла до мене, я зовсім не відчув роздратування.


'Можу я?' - Запитала вона, вказуючи на вільне місце поруч зі мною. - Звичайно. Я кивнув і побачив, як вона звалилася на диван.


"Це не схоже на те місце, яке ви часто відвідуєте", - сказала вона, відкусивши великий шматок однієї з багатьох широко розрекламованих закусок з гашишем у ресторані.


"Чи не так?"


— Просто озирнутися?


'Не зовсім.'


- Ти виглядаєш цілком звичайним. Не буржуазно або щось таке, просто. Як якийсь поліцейський. Це так?'


'Я? Поліцейський? _ Я грюкнув себе по грудях і розсміявся. 'Не зовсім.'


"Це добре, тому що це лайно тут, - вказуючи на те, що залишилося від її льодяника, - цілком законно".


— Я щось сказав, міс…


- Мем, - поправила вона мене. «А мене звуть Діксі». Миттю пізніше вона поклала руку мені на стегно. Я знаю це тільки тому, що вона була під кайфом. Її пальці почали рухатися, ніби вони мали власний розум. Я м'яко відштовхнув її руку і люб'язно дав їй зрозуміти, що мені це нецікаво, не намагаючись пояснити їй, що якби справа пішла трохи далі, вона знайшла б не об'єкт для своїх сексуальних бажань, а газову гранату - П'єра. .


'Це неприємно.' Вона почала хихикати, і я побачив, що мої руки зайняті нею.


Але перш ніж я встиг щось сказати, я помітив, що місце навпроти мене зайняв молодий непалець років двадцяти. Він був одягнений у західному стилі і мав зовнішність, правильні риси обличчя і скромні манери. Він не сказав жодного слова, але потягнувся через стіл і дістав з нагрудної кишені білу хустку. Він засунув руки під стіл і за мить повернув кишенькову хустку, тепер акуратно складену, як лляний конверт.


Я розгорнув хустку і дивився на зелено-сіру обкладинку американського паспорта. Коли я відкрив його, я побачив її ім'я акуратно надруковане: Вірджинія Хоуп Голфілд. На наступній сторінці на мене подивилася приваблива усміхнена американка. Я закрив паспорт і засунув його у внутрішню кишеню.


"Один момент", - сказав я своєму контакту. Молодий чоловік мовчав і дивився на всі очі, коли я підвівся і люб'язно допоміг Діксі встати на ноги.


Вона запитала. - 'Куди ми йдемо?' Вона знову почала хихикати. — Просто повертайся на своє місце, — сказав я, відводячи її від столу.


'Але чому? Ти мені подобаєшся. Ти гарячий хлопець, і я з нетерпінням чекаю на тебе».


Принаймні вона знала, чого хотіла, чого не можна сказати про більшість людей. — А ти дуже смачний шматок. Але в мене є інші справи, тож будь милою дівчинкою. Може, я зайду до тебе завтра.


Вона хмурилася і дулася, як розпещена дитина, мабуть, звикла домагатися свого. Але вона не нила.


Коли я повернувся до столу, молодий шерп все ще терпляче чекав, як Будда.


- Ви містер Картер?


Я кивнув і зробив ще ковток пива.


«Мене звуть Рана. Ти ...'


- Так, - сказав я, заповнюючи тишу. — А у вас є ця дівчина та її брат?


«У цілості та безпеці», — відповів він.


"Давайте тоді..." Я хотів підвестися зі свого місця, але Рана жестом запросив мене знову сісти.


«Я повинен пояснити вам перебіг подій, за якими ми стежимо, Картер, - сказав він. — Тож плутанини не буде. Ти розумієш?'


'Продовжувати. Я весь в увазі.'


'Вибачте мене?'


- Я сказав: давай, я слухаю. Я мав поганий настрій, м'яко кажучи. Мені не дуже подобалося вести бізнес у такому віддаленому куточку і мені не дуже подобався характер нашого бізнесу. І найбільше у світі мене знову почав турбувати шлунок. Чим швидше я виплюну діаманти і поверну дітей сенатора, тим краще себе почуватиму».


Пояснення Рани було коротким та ясним. Мені зав'яжуть очі та доведуть до того місця, де я отримаю двох дітей в обмін на необроблені діаманти. Як би прямолінійно це не здавалося, я не збирався ризикувати або довіряти Рані тільки через його доброзичливе обличчя. Наскільки я розумію, він може працювати на таємничого Бала Нараяна, а не на таку ж невловиму організацію, відому під назвою Шерпа. — Так і є, Картер, — сказав він. «Ми віддаємо вам дітей, а ви віддаєте нам викуп. І всі щасливі. Так?


Не зовсім так, подумав я, коли сказав: «Звучить непогано, Рано. Але Бал Нараян наказав мені зустрітися з ним тут, — і я наголосив на тому, що сказав, довго дивлячись на свій «Ролекс». - Приблизно через годину. Як ви поясните зміну планів?


— Бал Нараян, — вигукнув він, ледве стримуючи голос. "За яким правом він це робить?"


"Я не маю жодної думки," сказав я категорично.


Мій сарказм, здавалося, пройшов повз нього. — Це не план Нараяна, — провадив далі Рана, ні на мить не підозрюючи, що моя історія — блеф; історія, яку я використав, щоб дізнатися, чи працював він на шерпів чи ні, чи був він заміною справжнього кур'єра. «Канті подбав про всі деталі. Я не знаю, що задумав Нараян, але Канті зовсім не сподобається. З його боку було неправильно втручатися у справи шерпів».


"Хто цей Канті, якщо я можу спитати?"


— Нам час іти, Картер, — сказав Рана, впевнено дивлячись на годинник. Він швидко підвівся. "Машина чекає".


«Ну, — подумав я, — з кожним кроком ти дізнаєшся про щось нове. Нараян і Шерпа, мабуть, добре знали один одного, хоча мені хотілося б знати, хто такий Канті. І я хотів би, щоб вони знали, що Нараян шахраїв.


Але я вирішив тримати своє розкриття при собі доти, доки це не буде служити моїм інтересам, а не чиїмось іншим. Мені було приємно дізнатися, що Рана не був найнятий принцом, і я пішов за ним із ресторану. Ми пішли по Асон Толі, вулиці, більше схожій на глухий кут, до базару. Вже сутеніло, але площа все ще була сповнена торговців та туристів. Рана вказав на старий фіат, припаркований перед тату-салоном.


— Після тебе, Картер, — сказав він, притримавши для мене задні двері відчиненими.


Я ковзнув на заднє сидіння і раптом відчув, як холодний твердий ствол револьвера впирається мені в шию. З огляду на розмір, він був схожий на Beretta. Не те, щоб я не боявся. 22. Навпаки. Якими б маленькими та легкими вони не були, вони надзвичайно сильні, особливо на близькій відстані.


«Прасад просто вживає необхідних запобіжних заходів, Картер», — пояснив Рана, коли я збирався прокоментувати недружній характер ситуації, яку я відчував. Потім він сів за кермо.


Прасад, такий молодий, як і його напарник, нарешті прибрав револьвер з моєї потилиці. "Канті не дуже сподобається, якщо щось піде не так", - нагадав він мені.


"Ніщо не може піти не так", - запевнив його Рана. — Чи не так, Картер?


- Абсолютно, - сказав я з усмішкою.


Прасад дав мені те, що виявилося чорним капюшоном, і наказав натягнути його на голову і сісти на підлогу. Я не мав вибору, і я зробив, як мені сказали. Головне мені роз'яснили ще до від'їзду із Вашингтона. Я почув, як Хоук знову нагадав мені вивести дітей, перш ніж зроблю щось ще. Образ наляканого і сумного обличчя сенатора Голфілда, коли я зустрів його в кабінеті Хоука, чітко врізався в мою пам'ять.


Тоді я дуже бачив.


Тінь була майже непрозорою, а тканина була настільки щільною, що майже не пропускала світло. Я був озброєний завдяки Прасаду і Рані, що вони не спромоглися мене обшукати. Але я був не ким іншим, як Ніколасом Картером, співробітником сенатора Чака Голла...


На їхню думку, N3, Killmaster навіть не існувало. І саме так я й хотів.


З астматичним кашлем, легким стрибком та деренчанням «фіат» рушив з місця. Незважаючи на те, що я більше не міг скористатися очима, у мене все ще були обидва вуха, і я зосередився на кожному звуковому сигналі, який міг отримати. І все ж я не був у тому, що ви могли б назвати завидним становищем. Звичайно, існувала ймовірність, що десь по дорозі Прасад скористається своєю «Береттою» і вб'є мене, сподіваючись отримати діаманти і змусити сенатора знову заплатити викуп. У будь-якому разі в мене була Вільгельміна, суха та діяльна, готова виконувати свою роботу. А якщо люгер не нагоді, за неї це могли зробити П'єр і Хьюго.


— Не бійся пістолета, Картер, — сказав Рана, наче міг читати мої думки. Шерпа не цікавить безглузде насильство. Необроблені камені вартістю мільйон доларів вже відмінно служать нашій меті. Ми не маємо бажання турбувати вас ще більше після того, як обмін відбудеться.


"Приємно чути, - сказав я, - тому що все, що хвилює сенатора Голфілда, - це здоров'я його дітей".


— З ними добре поводилися, — заперечив Прасад. "Ви знайдете їх у чудовому здоров'ї."


— І гарний настрій, — з жорстоким сміхом додав Рана.


«Звучить… обнадійливо».


"Крім того, - продовжувала вона, - сенатор твердо вірить у особисту свободу, чи не так?"


"Всі наші сенатори".


Вона тихо засміялася про себе. «Ми збираємося використовувати гроші не для насильства, а для порятунку всього непальського народу, який стільки сотень років перебуває у рабстві. Король - деспот, корумпований та тиранічний. Ви знаєте, як він тримає у своїх руках повний контроль над усією країною? Він винахідник того, що ми тут називаємо панджаятською системою демократії».


"І це означає?"


— Отже, це єдина форма демократії, заснована на рішеннях однієї людини: короля, — відповіла вона, не намагаючись приховати гіркоту, що закралася в її голос.


Щодо мене, то їй було дозволено продовжувати говорити, хоча я й прислухався до звуків зовні машини, які могли допомогти мені пізніше відновити маршрут, яким ми йшли зараз.


Я запитав. - "А принц Нараян?"


Вона обмінялася кількома словами з Раною, перш ніж відповісти на моє запитання. «Люди звикли до короля. Як і в Англії, монархія може бути гарною і приносити перемогу. Якщо все піде добре, Нараян стане новим королем, коли ми візьмемо на себе управління державою.


— Разом із Пекіном, — із задоволенням сказав я. 'Не забувайте це.'


"Ти нічого не знаєш про нас, Картер", - відрізав він. «Говорити про ці речі — марнування часу».


Отже, Нараян хотів бути королем, подумав я. Я все ще не вірив у це, бо, якби Прасад говорив правду, принц був би останньою людиною у світі, яка хотіла б моєї смерті. Якщо, звичайно, він сам не нацькував обидві сторони один на одного. Але одне зрозуміло: тут відбувалося набагато більше, ніж звичайна конкуренція. Набагато більше.


Тим часом, мовчання Прасада значно полегшило мені зосередження уваги на тому, що відбувалося навколо мене. Ми їхали дорогою, до якої вже майже не застосовувалося слово «ухабиста». Наскільки я зрозумів, поворотів не було. Далеко долинав м'який і приглушений дзвін храмових дзвонів. Потім світло помітно померкло, і я подумав, чи не їдемо ми через якийсь тунель. Я не був певен, але коли менше ніж за хвилину світло, що просочується через ковпак, знову збільшилося, я почув шум води поблизу. Шум струмка чи навіть водоспаду. Тиша хвилин п'ять, потім тихе мукання худоби. Поверхня дороги поступово вирівнювалася, час від часу камінчик відскакував від днища машини з різким металевим звуком.


Я нарахував триста двадцять секунд, коли мукання корів більше не було чути. Рана вдарив ногою по гальму, і ми різко зупинилися посеред дороги. — Стривай тут, — сказав він, виходячи. Іржаві петлі хрумтіли, і легкі кроки луною віддавалися в темряві.


Тепер я почув інші дивні звуки. Коли капюшон був нарешті знятий, я зрозумів, що шерпа не збирався йти на непотрібний ризик. Вони були професіоналами до найдрібніших деталей. Вони вжили запобіжних заходів, щоб ще більше приховати місце обміну. Вони накинули на машину ковдри, а світло на панелі придавало сцені зловісний вигляд. Обличчя Прасада залилося червоним сяйвом. Він міцніше стиснув «Беретту» і, не кажучи ні слова, направила її в мій бік.


— Чудовий вечір, — сказав я. Ніщо не зламало цієї маски рішучості, навіть легкої посмішки.


- Ти був гарною компанією, - продовжив я, дивлячись на "беретту", спрямовану мені в груди.


Двері відчинилися, і на переднє сидіння вштовхнули двох тремтячих підлітків із зав'язаними очима. Потім двері знову зачинилися, але не раніше, ніж мені вдалося розглянути рівну ґрунтову дорогу і терасовий схил гори.


Мені знадобилося трохи більше хвилини, щоб упізнати новачків. Голфілд дав мені знімок двох своїх дітей, і з першого погляду я зрозумів, що Джіні та Марк приєдналися до нас у машині. Дівчина виявилася навіть привабливішою, ніж на фото у паспорті. А щодо її брата Марка, подібність до його батька була майже надприродною.


— Не розмовляйте, — гаркнув Прасад, хоча близнюки не наважилися вимовити жодного слова. «Беретта» тепер металася сюди-туди, вказуючи то на мене, то на двох переляканих дітей.


Дверцята машини знову відчинилися, цього разу впустивши сліпуче гарну непальську жінку років тридцяти п'яти. Навіть її просторий армійський одяг, стандартний партизанський одяг у всьому світі, не міг приховати його стрункого, хтивого тіла, а гордовита чарівність, яка виходила від її очей, була дуже очевидною.


Вона сказала. - "Ти Картер?"


Я кивнув головою.


"Я Канті".


"Мозок "Шерпа"?"


- Не мозок, Картер. Душа "Шерпа", - відповіла вона з холодним пильним поглядом. — Але це не твоя турбота. У вас, звісно, є діаманти?


- Звичайно.


- Дуже добре, - сказала вона. - Тоді ми можемо перейти до справи.


Я сказав. - "А які у мене гарантії, що ви не вб'єте нас усіх на місці, як тільки я віддам алмази?"


Я не хотів надто бути схожим на професіонала, тому що вони все ще вважали мене звичайним офісним працівником. Але в той же час я не міг повірити Канті на слово.


'Безпека?' - повторила вона. — Ми зайшли так далеко, Картере. Нам не доведеться нікого вбивати, якщо ви віддасте нам алмази, як домовлялися. Ти розумієш?'


Я розумів дуже добре, але мені здавалося, що вона зрозуміє пістолет набагато краще. Тому я кивнув головою і поліз у куртку. Замість акуратної пачки діамантів я витяг люгер "Вільгельміну". Люгер упіймав рубінове світло на панелі приладів. На мить вона, здавалося, світилася, як вугілля. Прасад напружився, коли я витяг Вільгельміну. — Хіба ти не обшукував Картера? — спитала Канті.


Молодий чоловік опустив очі і похитав головою з явним почуттям огиди до себе та приниження.


— Не має значення, — сказала Канті, не здригнувшись. Вона обернулася до мене, ігноруючи пістолет, спрямований їй прямо в серце. — Якщо ти вистрілиш, Картере, Прасад уб'є дітей. Зрозумів?


— Дуже добре, — сказав я. — Але це та впевненість, про яку я казав. Добре, я так розумію, тобі зараз потрібні діаманти?


Вона кивнула і чекала в абсолютному спокої. Останньою жінкою такого калібру, з якою я зіткнувся, була принцеса Електра. І якби я знав людей так, як мені здавалося, Канті була б таким самим підступним і важким супротивником. Але прямо зараз я мав грати за її правилами, а не за своїми. Тримаючи палець на спусковому гачку, я вільною рукою вихопив діаманти. Нейлонова нитка відірвалася від кріплення. Дуже повільно, щоб мене не знудило, я почав витягувати дріт і трубку, що містить цілий стан необробленого каміння. Сказати, що три шерпи були здивовані, значить сильно зменшити їхню реакцію. Їхні очі помітно розширилися, коли нейлонова нитка подовжилася, і трубка повільно піднялася вгору моїм стравоходом. Операцію треба було робити дуже обережно. Один неправильний рух, один незграбний поворот пальців, і діаманти знову плавали б у моїм шлунку. Найважче було, коли вони досягли мого горла. Я відкрив рота так широко, як тільки міг, пригнічуючи позиви до блювоти, потім витяг трубку.


— Дуже розумно, — сказала Канті, сяючи очима, коли я простяг їй вологий блискучий сагайдак. — А діаманти у цій трубці?


- До останнього каменю, - сказав я.


'Гарний. Ти зробив нам усе, що міг, Картер. Якщо ви зачекайте на хвилинку, будь ласка.


Вона відчинила двері, заговорила швидкою непальською мовою і передала слухавку третій особі, яка чекала зовні машини. Я, як і раніше, тримав Вільгельміну напоготові, хоча зараз я був останнім у світі, хто хотів би її використати. Принаймні не зараз. Минуло кілька хвилин, перш ніж двері знову прочинилися, і чоловічий голос оголосив, що каміння справжнє і найвищої якості.


Близнюки, як і раніше, не говорили ні слова. Це був легкий видобуток для Прасада, якби він занервував і натиснув на курок. Але поступово, коли діаманти опинилися в руках шерпів, напарник Рани розслабився.


Я запитав. - "Ми тепер повертаємося в Катманду, чи не так?"


- Так, звичайно, - сказала Канті. «Прасад одягне пов'язку на очі, а Рана поведе машину. Сенатор був дуже люб'язний, Картере. Передайте йому нашу вдячність.


«Все, що він хоче, це його двоє дітей. Цього більш ніж достатньо, Канті.


«І все, що потрібне шерпам, — це діаманти. Оскільки вони у нас, у вас діти. Справедлива торгівля, правда?


— Звичайно, — сказав я, коли вона відчинила двері і вислизнула з машини.


"Вдалої поїздки в Америку", - було останнє, що вона сказала, перш ніж знову зачинити двері.


Прасад накинув мені на голову чорний каптур. Тільки тепер я тримав Вільгельміна за його вузькою спиною. Здавалося, він не заперечував, і я не збирався цього міняти. Після чергового нападу кашлю «фіат» загуркотів дорогою.


"Ви в порядку?" — спитав я близнюків.


«Що ж, дякую вам, містере Картер, — відповів Марк Голфілд.


— Не розмовляйте, — різко сказав Прасад, і це був найнервовіший голос, який я колись чув.


"Ти не хвилюйся, дитино", - відповів я, посміхаючись під каптуром. На цей раз темрява була майже комфортною. І менш ніж за півгодини Шерпи виконали свою половину угоди та благополучно висадили нас на околиці міста. Погано було те, що я не збирався стримувати своє слово, хоч Канті й дотрималася свого. То були мінуси гри.


Розділ 11


Посольство США знаходиться всього в кварталі від парку Ратна та від базару Багх, недалеко від центру міста. Відразу після того, як Рана випустив нас з машини, я відвів Джіні і Марка Голфілдов туди, цілим і безпековим. Діти, звичайно, були в шоці, але гарний нічний сон, телефонний дзвінок від батька та щільний американський сніданок наступного ранку творили чудеса. Коли я пішов до них наступного дня, це було схоже на те, що я побачив їх уперше. Джіні покращав настрій, а Марку не терпілося розповісти мені про все, що сталося після того, як їх викрали в Афінах майже два тижні тому.


Літак ВПС вилетів із Даккі, щоб забрати їх та повернути до Вашингтона. Але перед тим, як вони відлетіли, я хотів отримати від них якнайбільше інформації, стільки, скільки вони могли згадати. Марк пояснив, як їх упіймали в Афінах, посеред ночі посадили на невеликий приватний літак і відвезли з країни. Але як і він, і Джіні були з зав'язаними очима під час їхньої довгої, виснажливої подорожі, він не міг багато розповісти мені про укриття шерпів.


"Схоже на печеру, містере Картер, але це все, що я можу вам сказати", - сказав він, відкушуючи ще один шматок тосту.


Я пив каву та уважно слухав. — Чому печера, Марку?


— Ну, — сказав він нерішуче, — нас посадили в якійсь ніші.


Але стіни були різьблені і досить вологі, коли до них торкаєшся...


- І було слизько, - перебила Джіні, - наче ми були під землею. А підлога камери була просто брудом. Без цементу та іншого. І світла майже не було. Немає сонячного світла, я маю на увазі. Лише кілька голих ламп на стелі. І це виглядало так, наче воно теж було вирізане в скелі.


— Скільки людей ти бачила?


"Можливо, дюжина або близько того".


"Ні, сестро, їх було набагато більше десяти", - сказав Марк. «Можливо, вдвічі більше».


"Всі непальці?"


— Я так не думаю, — продовжив син сенатора. «Я не впевнений, але я думаю, що там було кілька китайців. Принаймні вони цього чекали. Але, правду кажучи, містере Картер, ми були такі налякані, що майже нічого не пам'ятаємо.


— Ну, принаймні тепер вам не треба боятися, — посміхнувшись, сказав я. — Ви повернетеся до Вашингтона за двадцять чотири години. І я скажу вам одну річ: ваш батько буде у нестямі від радості, побачивши, що ви благополучно зійшли з літака.


Я не хотів більше питати. Вони пройшли через багато, і я не думаю, що вони могли б сказати мені набагато більше. Деталі їх викрадення були не такі важливі, як місцезнаходження штаб-квартири шерпів. Рана залишив нас біля гори Шива-пурі та сусіднього села Будданікантха, на північ від центру Катманду. Згідно з інформацією, яку я отримав з бібліотеки, за Шива-пурі знаходився район Сундаріджал, відомий своїми водоспадами, порогами та гірськими пейзажами. Це було улюблене місце для пікніків мешканців околиць. А може, тільки, можливо, це було і улюблене місце Канті та її партизанів.


Напередодні ввечері я чув водоспад, до того ж у цих горах могли бути тунелі і печери. У будь-якому випадку це був старт, поштовх у правильному напрямку. І коли я розмовляв з Хоуком після сніданку в посольстві, я знав, що я не маю іншого вибору, крім якнайшвидше дослідити місцевість. Те, що він мав сказати мені, було настільки простим і підступним, наскільки це можливо. Повідомлялося про концентрацію військ на китайській стороні північного кордону Непалу. Те, що колись виглядало як військові навчання, виявилося провісником повномасштабної атаки, тобто вторгнення. "Я дізнався про це тільки з учорашнього дня", - пояснив Хоук. — Але я не хотів нічого робити, поки ти не витягнеш звідти дітей у цілості та безпеці. Тепер я не маю вибору, крім як передати інформацію королю.


- У такому разі ми ніколи не повернемо діаманти, - нагадав я йому.


— Ну що ти хочеш, щоб я зробив, Нік? Весь Пекін чекає на перші знаки від шерпів. Вони посилають своїх людей так швидко, що їм більше не потрібний привітальний комітет.


Після того, як сказав мені Прасад, у мене виникло відчуття, що шерпи хотіли б, щоб Непал залишився в руках непальців. — Вони не мають такого ризику, — сказав я. — Тому що всі вони — переконані націоналісти. Вони можуть залежати від допомоги Китаю, але я не вірю, що вони готові до відкритого втручання. Принаймні ще немає.


- То що ти пропонуєш?


— Дайте мені ще двадцять чотири години, сер. Це все, що я прошу. Якщо я ще не поверну каміння, ви можете сказати уряду все, що хочете. Тим часом, нехай вони виставлять свої війська на кордоні, щоб... Скажімо, буде спроба переправити транспорт зі зброєю через кордон. Розкажи їм усе, але дозволь мені розібратися з шерпами. Останнє, чого хочемо, — це революція. Ти знаєш це так само добре, як і я.


"Двадцять чотири години?" - повторив він.


'Один день. От і все, - відповів я. «Без грошей шерпи не мають коштів, щоб покрити витрати на зброю. Тоді вони будуть повністю банкрутами, і я не думаю, що Китай надішле свої війська в Непал для вторгнення в країну, якщо дізнається, що його союзники були повністю розбиті.


"Мені потрібно нагадати вам, що сталося в Тибеті?" Тяжко, як завжди, подумав я. - Я знаю, сер. Але Непал ще має свою незалежність, свій суверенітет. Китайці ніколи не вважали цю країну своєю. Тож ситуація зовсім інша».


— Я не впевнений, що згоден із тобою, Ніку. Але я дам вам дванадцяту годину, а не двадцять чотири. Я більше не хочу ризикувати. І якщо я не отримаю від тебе звісток на той час, у мене не буде іншого вибору, окрім як передати всю інформацію, яку ми зібрали, королеві Махендрі. Ми просто не можемо ризикувати, от і все.


Було 10:37 ранку, і Killmaster N3 мала роботу. У цьому не було жодних сумнівів.


Машина привернула б надто багато уваги, особливо якби шерпи стежив за дорогою. До того ж, Авіс і Герц ще не проникли сюди. Можливо в наступному році. Але в мене було лише дванадцята година, а не дванадцять місяців. Тому я взяв напрокат велосипед у маленькому схудлому магазині недалеко від Дурбарплейн. Там були старі жінки, які торгували тонкими зеленими овочами та такими ж зеленими шматками м'яса, і босі хлопчики років дев'яти чи десяти, які смикали мене за руку і казали: «Добре. Поміняти гроші? Я на правильному шляху.


У мене було стільки непальських рупій, скільки мені було потрібне. - Завтра, - сказав я їм. «Ми займемося справою, коли ти будеш тут завтра», коли я від'їхав від жвавої площі, і сонце піднялося у блакитне безхмарне небо. Дванадцята година..., подумав я. Нісенітниця собача, але це не дало мені стільки часу.


Тому мені довелося швидко працювати.


Катманду був слабкою плямою на півдні, коли я досяг підніжжя гори Шивапурі, приблизно за дванадцять кілометрів від міста. Позаду мене низькі горбисті гірські схили із зеленими терасами, здавалося, готували око до зазубрених засніжених вершин Гімалаїв. Вони височіли, як низка пам'ятників, різких, самовпевнених, які вимагають, щоб їх помітили. Я зліз із велосипеда і пішов пішки на вершину пагорба. Я пройшов повз статую Вішну. Індуїстське божество лежало на ложі, утвореному кільцями змії Шеші. Він теж не виглядав надто легким та щасливим.


Без десяти пів на другу, і я просувався по вибоїстій дорозі з іншого боку гори Шивапоері, недалеко від того місця, де напередодні ввечері Рана висадив нас з машини. Я не мав жодних підстав вважати, що вони поїхали тією ж дорогою, коли везли нас назад від того пункту. Але так як мені не було з чого почати, цей пагорб здався мені відправною точкою якнайкраще.


Я зупинився, щоб зорієнтуватися, і задумався, що задумав принц Бал Нараян, коли алмази були доставлені шерпам. Алмази явно були для нього важливішими за непальський трон, що, здавалося, означало, що він не вірив у остаточний успіх революційних намірів Канті. Брудна гра, в яку він грав з нею, послужить мені гарну службу, як тільки я знайду штаб партизанів.


Це, звісно, була найбільша проблема.


Дорога роздвоювалася біля підніжжя пагорба. Шлях, що йшов праворуч, здавалося, поринав у долину, а ліва дорога вилася в гори. Я вибрав останнє, сподіваючись швидко знайти тунель та водоспад, які, як мені здавалося, я чув минулої ночі. На дорозі виявилося більше поворотів, ніж я очікував. Я не міг пригадати, щоб Рана робив багато поворотів. Тільки-но збираючись повернути і повернутися, дорога раптом розгорнулася до обрію, як пряма стрічка. Дорога була прямою як лінійка. Попереду маячили гори, а місцевість довкола мене була нерівною та густою. мені знадобилося більше часу, ніж я очікував, і я підозрював, що Рана зробив кілька невірних поворотів. Але я також повинен був взяти до уваги той факт, що я не був за кермом автомобіля. Незважаючи на всі мої зусилля, я не їхав швидше за двадцять п'ять кілометрів на годину.


Я дістав флягу і зупинився на узбіччі, щоб випити. Здалеку долинав слабкий, але наполегливий дзвін.


За мить я знову опинився на велосипеді і почав крутити педалі в тому самому напрямку. Потім, за п'ять хвилин, я знайшов тунель, прорубаний біля підніжжя пагорба. А просто з іншого боку плескалася вода така чиста і прозора, як обіцяють путівники. Це був Сундаріджал і далі... Коли я проходив повз водоспад, небо було нерухоме. Повітря було прохолодне, вологе і ароматне, але я не чув навіть пташиного крику; так що я пригальмував і почав оглядати пагорби, шукаючи якихось ознак небезпеки, можливо, патруля шерпів. Звичайно, вони були поблизу, щоб зберегти свій табір та секрет своєї організації. Проте мені не здавалося малоймовірним, що вони дадуть себе знати, якщо відчують загрозу в присутності незнайомця. Але поки що між деревами нічого не ворушилося, і в підліску не пролунало жодного звуку кроків.


Через п'ять хвилин стадо корів підняло голови і дивилося за мною дорогою своїми карими сумними очима. Вони перестали жувати, щоб висловити своє невдоволення глибоким муканням, яке слабшало в міру того, як дорога продовжувала тягтися, а гравій дорожнього покриття розчинявся в гладкому асфальті. Я подивився на годинник, коли мукання більше не було чути. Напередодні ввечері я нарахував п'ять хвилин і двадцять секунд, перш ніж Рана натиснув на гальмо. Тепер я дозволяю своїм годинникам Rolex робити розрахунки, поки я конвертую різницю у швидкості. Я був упевнений, що досягну того місця, де шерпи вирішили вести свій бізнес.


Всі ознаки були очевидними, це точно. Я вийшов, поставив велосипед на підставку і трохи чіткіше оглянув околиці. Я був посеред галявини з горбкуватою терасою з одного боку і крутим схилом з колючим чагарником з іншого. Було дві пари слідів шин; один пішов назад у Катманду, інший рівною дорогою. Близнюки згадали печеру. Ймовірно, вона була б замаскована і безперечно знаходилася б десь у навколишніх пагорбах, невидима для цікавих і допитливих очей.


Було вже близько двох годин, коли я залишив велосипед на узбіччі дороги. Не бажаючи ризикувати крадіжкою чи викриттям, я прикрив його гілками, які зміг зрізати з колючих кущів. Ніхто, проїжджаючи повз мотоцикл або в машині, не виявить велосипед. Задоволений тим, що мої шляхи до порятунку залишаться недоторканими доти, доки я не готовий повернутися до Катманди, я знову вклав Х'юго в замшеві піхви і пішов. Сліди шин були тьмяними, і їх важко було відстежити. Я залишився на узбіччі дороги, щоб бути якомога непомітнішим.


Мабуть, цього було недостатньо.


Тільки у рушниці М-16 звук винищувача, що пролітає у вас над головою. Винятково висока швидкість кулі малого калібру зробила цей сучасний карабін кращою зброєю для ведення бойових дій у джунглях. На жаль, шерпи, схоже, знали цінність та переваги такої зброї. Замість старого М1 чи навіть М-14 за мною гналися з високорозвиненим озброєнням. А на великій відстані Вільгельміна не могла зрівнятися із тридцятизарядним карабіном.


Я лежав на животі, коли дерева пронизували свистячі кулі. Хтось побачив мене і не збирався відпускати без бою. У повітрі висів запах пороху, і гарячі кулі М-16 падали на землю, як кролячий послід. Я не ворухнувся, міцно притисся животом до твердої утрамбованої землі і почав чекати, поки ослабне і припиниться стрілянина.


Але цього не сталося.


За кілька секунд вистрілили ще один магазин. Гілки летіли повітрям, коли кулі видавали божевільний, нудотний гуркіт. Тріск автомата заглушав звук мого дихання. Я тримав голову опущеної і вважав секунди, поки не почув, як кров стукає в моїх скронях з гучним і рівним ритмом.


Коли стрілянина припинилася, я схопився на ноги і відскочив у безпечне місце за густим підліском. Не минуло й тридцяти секунд, як карабін відновив свій гучний вогонь. Кулі не наблизилися, але й не відлетіли далі. Щоб знайти патруль шерпів, мені довелося зробити велику петлю, щоб вибратися з іншого боку збройного загону. Досі не було можливості дізнатися скільки чоловіків там було, що трохи ускладнювало ситуацію, якщо не сказати чисте самогубство. Але якби я не побачив партизанів, я б ніяк не знав своїх шансів і ніяк не міг би знайти їхнього притулку.


Тепер, якщо я потраплю під одну із цих смертоносних куль М-16, діаманти будуть майже втрачені. Тому я тримався якомога нижче і почав повзти через кущі. Не було ніякого способу уникнути гострих як голки шипів, які розривали мої рукави та гомілки. Гілки били мені в лоба, знову відкриваючи рани, що тільки що затяглися; порізи, які я одержав в Амстердамі, подарунок від подвійного гравця Бала Нараяна.


Стук куль стих, як приспів пісні, яку неможливо забути. Я сів навпочіпки і визирнув з-за кущів. Я побачив щось темне і невиразне, що рухалося крізь підлісок. Звук гілок, що ламаються, ставав все гучнішим, і я напружився перед неминучим, чим би воно не було.


При цьому це був один із партизанів із гострим кінцем металевого багнета, пристебнутого до ствола його карабіна. У нього був старий британський карабін Mk V для джунглів, а це означало, що в лісі сховалася як мінімум ще одна людина, готова скосити мене кривавою чергою. Я ніяк не міг дізнатися, чи прикритий непальський революціонер. Але в ситуації, що склалася, я не міг дочекатися однозначної відповіді «так» чи «ні».


Саме тоді він виявив мене у підліску. У мене не було часу, щоб представитися, формально чи неформально. З диким криком чоловік кинувся до мене, його спрямований вперед багнет блищав у м'якому плямистому світлі. Він був марний для мене мертвим. А мертвий я сам був ще менш корисним. Так що в обставинах, що склалися, я мало що міг зробити. Вибір був за ним. Мені просто треба було приймати речі такими, якими вони є. І вони прийшли досить швидко та смертельно.


Задовго до того, як партизан встиг показати мені, як добре він володіє багнетом, я встав і взяв Хьюго в руку. Вискочивши зуби, він накинувся на нього, краплі поту виступили на його чолі і скотилися по засмаглих щоках. Вістря багнета торкнулося ремінця мого годинника, і я метнувся вбік, повільно рухаючись навколо нього.


Я закричав. - "Де Канті?"


Він не розумів англійської і не збирався відволікатися. Він був надто зайнятий, щоб тримати мене на вістря багнета, і не спромігся відповісти. Я бачив, як його палець ніжно ковзнув до спускового гачка його автоматичної зброї. Я заткнув Хьюго за пояс і пірнув уперед, намагаючись обеззброїти його. Ми разом намагалися вихопити один у одного рушницю, а я намагався спрямувати стовбур у небо.


Якщо будь-коли і був час застосувати свої знання тай-квартер-до на практиці, то зараз.


Бічний удар у коліно, і нога його зігнулася під ним, як зламана гілка. Чоловік завив від болю та гніву і відчайдушно боровся, щоб зберегти свою гвинтівку. Але я не збирався цього припускати. Потім ми обоє опинилися на колінах, розгойдуючись, ніби потрапили в циклон. З його губ плив безперервний потік непальських прокльонів. Я не збирався просити дослівний переклад.


Я стиснув кулаки і вдарив його по животу швидким і лютим мом-джонг-джі-ло-кі. Це був удар, який зламав йому ребра і грудину, і його тіло впало, як маріонетка, в якої раптово обірвалися нитки. Хватка лісового бійця ослабла, і в цю частку секунди я міцно тримав карабін обома руками, вістря гострого, як бритва, багнет упирався в його кадик.


'Де вона?'


Як риба у воді, він все ще намагався набрати повітря у легені. Рум'янець зійшов з його щік, і шкіра стала сірою та болючою.


- Де Канті? - повторив я.


Одна з його рук сіпнулася. Я побачив лезо ножа, перш ніж встромив у нього багнет. Боєць джунглів не встиг скористатися своїм ножем. Він випав у нього з рук, а в його очах з'явився дикий і розгублений вираз. Потім вони стали мертвими і порожніми, як дві скляні кульки. Я відступив убік і відпустив, кров ринула з неприємної рани, пробитої багнетом у його горлі.


Це було не так витончено, як смерть Коенвара, але так само ефективно. Єдина прикрість полягала в тому, що бунтівник більше не міг сказати мені те, що я хотів знати. Десь у навколишніх пагорбах печера використовувалася як штаб фанатичної групи непальських революціонерів. Я повинен був знайти цю печеру та алмази, а потім вибратися з Непалу


.


На склі мого годинника була кров. Я протер його та перевірив час. Було о 2:27 ночі. У мене був час до 22:30, щоб стримати обіцянку, дану Хоуку та Білому дому. Але з чого почати? Це було найважче питання, яке мені доводилося ставити собі за останні кілька днів. Я гадки не мав, з чого почати пошуки, де може бути схованка.


Одне я знав точно: я маю рухатися далі, незважаючи ні на що.


Я почав пробиратися через кущі дорогою, якою мертвий повстанець пройшов менше десяти хвилин тому. Шипи були пекельними, але не такими підступними, як два карабіни М-16, раптово націлені на моє подряпане та закривавлене тіло.


"Як справи хлопці?" - сказав я, не рухаючись далі. "Ви когось конкретно шукаєте?" Ніхто не засміявся.


Ніхто навіть не посміхнувся.


Але принаймні я знайшов своїх провідників. Сподіваюся, живий я був для них дорожчим, ніж мертвий, зріжений кулями чи багнетом. Вибір був за ними, подобається це мені чи ні.


Розділ 12


"Канті", - було наступне, що вирвалося у мене з рота. Це було так, ніби Алі-Баба закричав: «Сезам, відкрийся». У той момент, коли я згадав її ім'я, два партизани вважали за краще проігнорувати дуже закривавлене, неживе тіло, що все ще виднілося в густому підліску позаду мене. — Відведіть мене до Канті, — повторив я. "Вона знає, хто я". Якщо це спрацює, вони відведуть мене до свого притулку. Якби це не спрацювало, я підозрював, що хтось років через п'ять чи десять натрапить на мої останки, хоч би що від них залишилося.


Як і їхній неживий товариш зі зброї, жоден із чоловіків не розумів жодного слова англійською. Я повторив сказане непальською, радіючи, що знайшов час освіжити в пам'яті мову. Я мучився з грубим перекладом на тибетсько-бірманський діалект, на якому також говорила ця група тубільців, поки вони не зрозуміли, що я маю на увазі. Канті була Канті кожною мовою, яку я пробував, і вони нарешті зрозуміли.


Найвищий і худорлявий із двох озброєних чоловіків зробив мені знак, задовольнившись лише тим, що встромив білий наконечник свого багнета між моїми лопатками. Він змусив мене йти через підлісок середньої висоти, поки ми не досягли нерівної стежки, що звивалась у пагорби, як змія.


Цього разу я повністю мав намір дотримуватися їхніх правил, а не своїх. Мене відведуть до Канті і, якщо пощастить, сподіваюся, і до діамантів. Штика було достатньо, щоб грати відповідно до їхнього плану гри. Але якби це не ставило під загрозу повернення дорогоцінного каміння, я б, не вагаючись, застосував вчення Майстра Чуна на практиці.


Тож я грав смирного, слухняного в'язня і робив саме те, що від мене чекали. Що саме станеться, коли ми дістанемося печери, припускаючи, що мене раніше не закололи б багнетом, було непередбачено. І те, що можливе серед непальських джунглів, також відкрито для спекуляцій. Тепер ми піднялися схилом пагорба крутою і кам'янистою стежкою. Мої туфлі з телячої шкіри не були створені для гір, але це завжди краще, ніж ходити босоніж. Коли я схопився за кремезний обрубок для додаткової підтримки, я почув щось таке, від чого волосся на потилиці миттю стало дибки. Цей звук нагадав мені скрегіт зубів, і я завмер на місці. Два моїх «провідники» припинили свій марш-кидок, щоб першими посміятися з мого явного прояву страху, і відступили назад, дозволивши дикому кабану пробратися через густий і майже непрохідний підлісок.


Я відчув не так страх, як подив. Але я подумав, що буде краще, якщо тепер вони вважатимуть мене набагато нижче за них. До того ж їхню явну відсутність інтересу до смерті свого товариша можна було легко розцінити як загальний низький моральний дух серед прихильників шерпів. Якщо так, це значно полегшило б мою місію.


Революційна організація, що мучить внутрішні дисиденти, — це революційна організація, приречена на провал. Я сподівався, що це плюс прихильники Бала Нараяна може стати смертельним ударом для шерпів. Але поки в мене не було можливості зустрітися віч-на-віч з Канті, я мав робити те, що мені говорили мої охоронці.


Менш налякані, ніж десять хвилин тому вони помітно розслабилися, коли ми піднялися нагору. продовжити наш шлях. З обох боків нас оточував ліс, густа зелена ковдра, що вбирала денне світло, як губка. Чим більше я звикав до свого оточення, тим менш боязливим ставав мій розум. Тепер я почув спів птахів і кілька дрібних тварин, що нишпорять у підліску. Але ні кабан, ні олень не пробивалися крізь густий підлісок, і багнет все встромлявся мені в спину; достатній стимул для мене продовжувати йти шляхом, посипаним пухким камінням.


Притулок шерпів був так майстерно схований, що я міг би зовсім його не помітити, якби пішов тим самим шляхом сам. Вхід у печеру, про який говорили Марк та Джіні Голфілд, був замаскований рухомим екраном з листя; настільки майстерно спроектований, що на перший погляд він виглядав не більш як частина навколишньої рослинності. При найближчому розгляді і тільки після того, як один із чоловіків прибрав листя, я побачив дерев'яну конструкцію під хибним фасадом. Це були грати з легких, гнучких бальзових або бамбукових кіл, пов'язаних між собою зеленими лозами.


У той момент, коли екран був відсунутий убік, дюжина кажанів, цвірінькаючи, вилетіла на холодне гірське повітря. Кінчик зношеного багнета сильніше уперся мені в спину, і я ступив уперед, з тіні, в темний прохід підземного ходу.


Отвір у схилі гори був досить високим, щоб я міг іти прямо. Сам вхід був природною брамою, яка відкривалася в тунель з кам'яними стінами, який майже відразу ж почав злегка спускатися вниз. За кількасот метрів попереду я побачив слабке свічення, мабуть, від лампочки. Один із чоловіків, які були в патрулі, крикнув голосом, який негайно повернувся глибоким роком. Він побіг уперед, безперечно, щоб повідомити Канті про мій несподіваний візит.


Я розрахував наш узвіз; дві повні хвилини швидким кроком, можливо, половина бігом. Підлога тунелю була зроблена з тієї ж твердої, утрамбованої землі, яку Джіні згадувала вранці. Було видно численні сліди; все це вказує на значну активність, яка, мабуть, мала місце у штаб-квартирі шерпів.


Вони, мабуть, мали свій генератор, бо в кінці тунелю під стелею горіла потужна лампа. Потім я широко розплющив очі з подиву і недовірливо дивився на дерев'яні ящики та ящики, складені з обох боків. У печері було достатньо озброєння, щоб підірвати весь Катманду, а то й половину Непалу. Шерпи перетворили простір печери на склад зброї, сховище зброї для смерті та руйнування. Більшість дерев'яних ящиків були позначені червоними китайськими ієрогліфами. Деякі, нечисленні, були відзначені кириличними літерами, з великими літерами CCCP.


Навіщо їм потрібно було заробити на необроблених діамантах, було вже не так ясно, як раніше. Якщо тільки це каміння вже не було обміняно на цей арсенал. З того, що я міг сказати на перший погляд, вони мали достатньо обладнання, боєприпасів, особистої зброї, ручних гранат, кулеметів, карабінів, щоб зробити успішний революційний переворот.


В оточенні цієї зброї знаходилася Канті, душа шерпів. Поруч із нею стояли двоє чоловіків, чия форма та обличчя не залишали сумнівів у тому, що вони китайці. Це виявилися військові радники, одягнені у бойову форму та озброєні штатними гвинтівками Червоної Армії. Прасад і Рана теж були там, зайняті інвентаризацією обладунків, що зберігаються в печері.


Канті підвела очі, коли мене штовхнули вперед і просто під потужну лампу. Один із моїх провідників пояснив їй, що сталося. Вона слухала із задумливим виразом обличчя; потім вона повільно встала, обійшла стіл і стала переді мною.


Навіть у цьому яскравому світлі вона була гарніша, ніж я пам'ятав. Також більш зарозумілий. У мене не було мови, але я знав, що хочу їй сказати, і що Бал Нараян не дуже добре ставиться до неї.


Але перш ніж я встиг навіть кивнути на знак визнання, один із китайських радників помітив мене і здивовано гикнув. Він обійшов стіл, щоб побачити мене ближче. Потім він повернувся до Канті і сказав спочатку на мандаринському діалекті, якого Мао підтримувався протягом багатьох років, а потім непальською: «Ви знаєте, хто ця людина? У вас є ідеї, товаришу Канті?


Я зараз перекладаю це своєю рідною мовою, але справа в тому, що він був так само схвильований, як глядач на футбольному матчі, коли центральний нападник не забиває пенальті. Його обличчя буквально світилося, коли він переводив погляд із мене на лідера шерпів і назад.


«Це Ніколас Картер», — сказала вона англійською, немов даючи мені знати, що сталося, не розуміючи, що я говорю і мандаринською, і непальською мовами. — Він працює на Голфілда, сенатора, з яким ми мали справу. Я казав тобі все це, Лу Тієне. Чому ти такий здивований? Володіння товаришем Лу Тієном англійською мовою було далеко не таке вражаюче, як моє володіння мандаринським. Але все ж таки встиг уточнити. — Ця людина, Канті… — сказав він. «Ця людина працює на імперіалістичну розвідку. †


"Він працює на сенатора США", - відповіла вона. Лу Тієн похитав головою, показуючи, що він категорично з нею не згоден. - Ні, це брехня, - сказав він голосно і мстиво.


Вона запитала. — Що ти маєш на увазі під брехнею?


«Це брехня, бо я бачив фотографію цієї людини, цього Ніколаса Картера, у Пекіні. Він працює на дуже секретну шпигунську організацію імперіалістичного, капіталістичного режиму та навчений скидати народні республіки по всьому світу. Його звати не Ніколас Картер, а N3, Killmaster.


Він трохи повернувся, але Канті почала розуміти, що намагається сказати її китайський радник. Вона знову подивилася на мене, її обличчя різко змінилося. Те, що колись було виразом збентеженого інтересу, тепер повністю перетворилося на вираз подиву, який переріс на подив, і, нарешті, на вираз гніву, що швидко зростає.


— Це… це правда, що він каже, Картер? — спитала вона, коли я стояв, розкинувши руки з боків, і багнет не був між лопатками. Прасад і Рана припинили свої заняття і підійшли ближче, здивувавшись, побачивши мене менше, ніж я очікував.


'Що ж?' — спитав Канті. - Відповідай, Картер. Це правда чи брехня?


«Звичайно, це брехня. Я не знаю, про що каже ваш друг. Я звичайний громадянин. Я найнятий сенатором Голфілдом, — відповів я спокійно та рівно. Лу Тієн стукнув кулаком по столу. — Брехня, — крикнув він. «Ця людина, цей Картер, N3, роками був ворогом Китайської Народної Республіки. Він має бути вбитий як ворог усіх волелюбних робітників у всьому світі». Він потягся за револьвером, і я мимоволі відступив назад, подалі від світового кола.


«Ну, почекай хвилинку, приятелю», - сказав я китайською. «Твоя пам'ять трохи переплуталася. Ви мене з кимось плутаєте.


Канті простягла руку і поклала її на револьвер Лу Тьєна. "У нас буде достатньо часу, щоб убити його, якщо він дійсно той чоловік, за якого ви його приймаєте", - сказала вона йому. «Окрім того, — поспішив додати я, — якби я був шпигуном, віддав би я тобі діаманти так охоче, Канті?» Але якби я був нешкідливим державним чиновником, я б не говорив мандаринською, непальською чи тибетсько-бірманською мовами. На щастя, це турбувало її менше, ніж палкі звинувачення Лу Тьєна.


— Може, й ні, — сказала вона після хвилинного мовчання та задумливого вагання. - Але чому ти тут, Картер? як ти це дістав знайшов місце?


Я ніколи не мав можливості пояснити це.


Лу Тієн кинувся вперед, його обличчя і тіло тремтіли від люті. Він схопив мене двома тремтячими руками. - Ти вбивця, - крикнув він. «Ви вбили голову кігтя. Ви вбивали наших миролюбних агентів на Кубі та в Албанії. Ви вбивали волелюбних робітників-комуністів у Гвінеї, Софії, Тайпі».


Його спалах був дещо мелодраматичний, але, на жаль, його несамовиті, гучні, театральні речі, здавалося, справили на Канті велике враження, що, безсумнівно, було наміром Лу Тьєна.


Вона запитала. - "Ви впевнені, що це та сама людина, відома як N3?"


«Нехай пам'ять про нашого дорогого товариша Мао негайно зав'яне, якщо це неправда», — відповів Лу Тієн так серйозно, що майже змусив би всіх плакати.


— Знайдіть його на наявність зброї, — гаркнув Канті.


Моя охорона незабаром покінчила з цим і позбавила мене Вільгельміни і Хьюго. П'єр, однак, залишився на місці: приємно та затишно влаштовуючись на внутрішній стороні мого стегна. За стриманістю, делікатністю або звичайною недбалістю вони зовсім не зважали на маленьку, але дуже ефективну газову бомбу.


— Ти повернувся за діамантами, чи не так, Картер? - сказала вона відразу після цього.


Навіть коли мої руки були туго пов'язані за спиною товстою прядив'яною мотузкою, я намагався зберігати зовнішнє самовладання. «Я прийшов сюди, щоб розповісти вам, що я знаю про одного з ваших соратників, принца Бала Нараяна», — голосно сказав я, відверте обурення змінило фанатичну лють Лу Тієна.


- Бал Нараян? Вона нахилила голову і вивчала мене своїми вузькими мигдалеподібними очима. — Справді, очевидний спадкоємець престолу, — сказав я. - "Ваш вірний союзник".


"Що з ним?"


"Він обманює вас відтоді, як я приїхав до Амстердама, щоб купити діаманти", - сказав я. Повільно, крок за кроком, я розповів їй історію з самого початку. Вона уважно слухала, коли я розповідав їй про те, що сталося в Голландії, про замахи на моє життя, про те, як Коенвар і двоє його спільників доклали зусиль, щоб заволодіти необробленим камінням.


Я відразу подумав про Андреа, але зараз був непридатний час, щоб засмучуватися через це. Коенвар отримав свій належний кінець, і якби це залежало від мене, Бал Нараян пішов би тією ж кривавою та жорстокою дорогою. Нарешті я розповів їй про свою зустріч у Кабулі, про смерть двох кілерів та про останні слова Коенвара.


Коли я закінчив, вона швидко повернулася до Рана, який стояв поряд із нею. — Де зараз Нараян? — спитала вона нетерпляче. — Він… він у аеропорту, Канті, як ти й сказала, — пробурмотів Рана, відчуваючи, що вона не в настрої жартувати.


«Він летить до Пекіна за годину, щоб доставити діаманти».


"Останнє місце, куди він збирається, - це Пекін", - втрутився я. — Він виїжджає з країни, і ти його востаннє побачиш; цього принца та діаманти, Канті.


"Якщо ти брешеш, Картер, - відповіла вона, - то Лу Тієн може робити з тобою все, що йому заманеться". А поки що я вірю твоїй історії. Вона наказала Прасаду та Рані їхати в аеропорт і перехопити принца, припускаючи, що вони будуть там вчасно, перш ніж він покине країну.


"Скажи йому, що в планах відбулися зміни, і мені потрібно негайно з ним поговорити".


Прасад уже пройшов половину тунелю. — А якщо він… — почав Рана.


— Діамант у нього, — сказала вона, роздратовано змахнувши рукою.


- Ти приведи його сюди. Це зрозуміло?


- Так, Канті, - відповів він покірно і побожно до самого кінця. Він кинувся за Прасадом, і я міг тільки сподіватися, що вони зловлять Бала Нараяна, перш ніж він вислизне. Рейсів із Катманду було не так багато. Сподіваюся, його вчасно спіймають. Якщо ні, мені довелося б продовжувати пошуки, куди вони мене не привели б. І все залежало від того, чи зможу я втекти від Канті, Лу Тьєна та дюжини або біля того партизанів, яких я бачив навколо центрального підземного простору, який служив штабом та складом боєприпасів для повстанців.


Як тільки Прасад і Рана вирушили перехоплювати Бала Нараяна, Канті наказала двом своїм людям відвести мене в камеру, яка виявилася тією самою, в якій були ув'язнені близнюки. Лу Тієн продовжував говорити про мене, використовуючи всі банальні терміни. Але Канті, здавалося, більше цікавило дізнатися, чи зрадив її принц, ніж негайно страчувати мене. На даний момент вона була більше зацікавлена в тому, щоб зберегти мені життя, принаймні, доки Бал Нараян не повернеться до печери, щоб відповісти на всі її запитання.


Тим часом мене провели вузьким коридором, що веде з центральної кімнати. Лампи висіли на природній стелі через рівні проміжки, але темна кімната, яка виявилася моїм кінцевим пунктом призначення, була не вражаючою. Темна, сира, відрізана від зовнішнього світу важкими зачиненими дверима, моя камера являла собою не більше ніж нішу в стіні. Двоє моїх супроводжуючих, здавалося, отримували садистське задоволення, кидаючи мене всередину. Я приземлився стрімголов на тверду холодну підлогу камери, сильно вражений, але неушкоджений. За кілька хвилин двері зачинилися, засуви ковзнули по них, і їхній сміх просочився крізь залізні прути. Я прислухався до їхніх кроків, що віддалялися, відлуння їхніх збуджених голосів. Потім настала тиша, підкреслена звуком мого власного дихання.


«Заради бога, як ти збираєшся вибратися звідси, Картер?» - сказав я вголос.


Поки що в мене не було жодної вистави.


Розділ 13


Я не Гудіні.


Я спробував звільнити руки, щоб у мотузках на зап'ястях залишалося трохи місця. Але чим більше я порався з цими вузлами, тим тугіше вони ставали. Кровообіг у моїх пальцях вже бажав кращого. Мої руки заніміли. Вони були холодні й поколювали, і я знав, що дуже скоро вони зовсім перестануть відчувати. Я притулився до твердої кам'яної стіни своєї камери, намагаючись зорієнтуватися та зібратися з думками. Але в сирій, запліснілій печері, куди мене кинули, як мішок з картоплею, не було чого відкривати. Два метри завдовжки, два метри завширшки і надто висока стеля; у моїй камері було мало комфорту, тільки кілька гострих скелястих виступів, через які я майже не міг притулитися до однієї зі стін, не відчувши, як один із цих кам'яних шпильок встромляється мені в спину.


Саме тоді я зрозумів, чому песимізм ніколи не був моєю сильною стороною.


Обережно, щоб не пошкодити зап'ястя, я почав терти руки у мотузках туди-сюди об гострі камені. Піднести міцну мотузку до одного з грубих виступів виявилося складніше, ніж здавалося на перший погляд. І ріжу шкіру частіше, ніж мотузку. Навіть мої кісточки пальців билися об гострі виступи. Але я не збирався здаватися. Мої зап'ястя почали горіти від натирання, але я продовжував йти, намагаючись прислухатися до повільного, але стійкого хрускоту ниток, коли мотузка поступово стиралася, як і більшість моєї шкіри.


Годинник у мене не забрали, але поки не можна було дізнатися, скільки часу я був замкнений. За моїми прикидками, пройшло не більше тридцяти п'яти хвилин з тих пір, як важкі загратовані двері зачинилися за мною з гучною зловісною бавовною. Незабаром настане сутінки. Я мав час до 10:30, щоб закінчити те, що я почав. Це буде значно складніше, ніж я передбачав спочатку. Якби Лу Тієн не впізнав мене, все могло б скластися інакше. Але китайський радник був настільки впертим, що Канті не збирався поводитися зі мною як із простолюдина після того, як мій пекінський друг сказав їй, що я не хто інший, як знаменитий майстер-вбивця N3 з АХ.


Так що я продовжував терти свої зап'ястя в наручниках об каміння, відпочиваючи тільки доти, доки м'язи рук не починали смикати судоми. І то лише на хвилину-дві. Я не міг дозволити собі розкіш трохи розслабитись, адже на карту поставлено долю цілої країни.


Волокна мотузки піддалися тільки при величезному зусиллі. Пасма виявилися товстішими, ніж я думав, і, здавалося, минула ціла вічність, перш ніж я зміг звільнити руки, перш ніж я зміг, нарешті, розірвати останні стерті волокна. Мої руки більше не були пов'язані, але шкіра на внутрішній стороні зап'ясть була здерта і закривавлена. З білої нагрудної хустки, яка в мене була з собою, я зробив дві імпровізовані манжети. Я зав'язав розірвані смужки тканини навколо зап'ясток, щоб зупинити кровотечу та зберегти рани якомога чистішими. Це було небагато, але інакше кров зробила б мої руки слизькими, і я просто відчував, що мені знадобиться вся сила та хватка, на які я був здатний.


Циферблат мого Ролекса спалахнув. Навіть у тьмяному світлі можна було визначити, яка зараз година. Я побачив сумне 4:31, намагаючись зрозуміти, яким буде мій наступний крок. У мене не було надто багато варіантів, я, звичайно, не міг використовувати П'єра, вже точно не замкнений у своїй камері. І поки я не відчинив ці двері, я мало що міг зробити.


Окрім стогонів.


Може, спрацює, може, ні. Шанси були досить рівними, незважаючи на те, що це був широко використовуваний прийом. Тим не менш, у мене було відчуття, що щось краще ніж нічого. Як досвідчений актор, я викликав в уяві образ судоми, перемістив відчуття в ділянку живота і завів руки за спину, ніби вони все ще були пов'язані. Я почав стогнати і кататися туди-сюди, сподіваючись, що рано чи пізно мої крики привернуть увагу одного з моїх охоронців. Завдяки природному ефекту луни в коридорі звук поширився, і не минуло й хвилини, як я почув різкі кроки з іншого боку дверей. В камеру запитально зазирнуло обличчя, акуратно розділене трьома залізними лозинами. Я впізнав людину, яка встромила багнет мені в спину днем раніше.


Я зі стоном катався камерою, явно зігнувшись від болю. 'Що це?' — спитав він непальською.


«Судороги. Я хворий, — сказав я, сподіваючись, що мій словниковий запас не підведе мене тепер, коли я був такий близький до успіху. Мої слова фізичного страждання продовжували звучати у моїй камері. На мить я подумав, що зазнав невдачі. Чоловік відійшов від дверей, і його обличчя більше не було видно у тьмяному світлі. Потім я почув скрип ключа в замку і привітав себе, продовжуючи виливати багато несамовитих звуків. Тріщина жовтого світла проникла в камеру саме в той момент, коли мій благодійник, який нічого не підозрював, відчинив важкі двері. Там він стояв, тримаючи карабін обома грубими, обвітреними руками.


'Що з тобою?' — знову спитав він, уважно вивчаючи мене, ніби боявся, що я його обманюю.


— Я хворий, — прошепотів я. 'Мені потрібно в туалет.'


Йому це здалося дуже смішним, і він зробив помилку, підійшовши трохи ближче. Я не міг ризикувати тим, що хтось ще прийде, тому що необхідність поламати двох чоловіків одночасно не полегшила б мені завдання. У міру того, як я продовжував згадувати все, чого мене вчив Майстер Чжоен, не забуваючи зосередити свою силу на самому моменті удару, я відчув, як стискаюся, готовий вистрілити, як чорт із коробки, з коробки в той момент, коли кришка лясне.


У разі кришка була суто метафізичної. Це було схоже на задні двері, що ведуть до мене.


- Хворий, - знову пробурмотів я, підманюючи охоронця ще ближче.


- Я принесу тобі... - почав він.


І перш ніж він встиг показати свою готовність, що повірив мені, я схопився на ноги і щосили вдарив. Моя нога, що розмахнулася, потрапила в його карабін, і той закрутився в повітрі. Охоронець скрикнув від подиву, ніби він все ще не вірив, що мої руки більше не пов'язані, що я не хворий і що моя права нога не лягає в лютому ударі йому в живіт. Тепер настала його черга зігнутися від болю. Ще один стогін зірвався з його губ. Потім він опинився навколішки, як я й хотів.


Він дряпав брудну підлогу камери в пошуках свого карабіна, який знаходився менш ніж у футі від нього, але більше ніколи до нього не торкнеться. Я підстрибнув високо в повітря, і моя витягнута нога заскреготіла його підборіддям. Звук був схожий на удар більярдної кулі. Голова охоронця була відкинута назад під дивним і неприродним кутом. За кілька хвилин густий струмінь крові ринув з рота, прикрашаючи підборіддя блискучою вогненно-червоною стрічкою.


У нього була зламана щелепа, але не було причин вбивати людину, поки вона була непритомна і не заважала. Швидкий, милосердний удар по шиї поклав цьому кінець. Він звалився вперед, його обличчя було в калюжі своєї крові.


Я мовчки підкрався до дверей і тихенько зачинив їх. Я зняв із бунтівника сорочку. Він був зовсім непритомний і поняття не мав, хто або що його вдарило. Я використав один рукав сорочки як опору і туго зав'язав його навколо його закривавленого рота. Залишок сорочки кольору хакі швидко був використаний, щоб зв'язати йому руки за спиною. Думаю, пройде якийсь час, перш ніж він прийде до тями. І якби це сталося, він більше не міг би захищатися чи поспішати на допомогу своїм побратимам-бунтівникам.


Але залишалося ще кілька людей, з якими можна було втрутитися. Незважаючи на мою практику у караті, бойові мистецтва все ще мають свої межі. Особливо, якщо ви у меншості. Тепер я був не тільки далеко в меншості, а й час був проти мене. Зовні печери запанувала темрява. Якби не місяць, було б подвійно важко пересуватися крутою та кам'янистою місцевістю. Мені потрібно було знайти дорогу назад до дороги, свого велосипеда і до посольства США в Катманду. І все це потрібно було зробити до 10:30 того ж вечора. Але перш ніж я встиг навіть подумати про те, щоб залишити штаб-квартиру шерпів, мені довелося чекати, поки Прасад і Рана повернуться з Балом Нараяном. Якби його не встигли зловити до того, як він злетів літаком, тоді мої проблеми стали б не тільки трохи складнішими, але, можливо, й зовсім неможливими.


Так що все, як і раніше, висіло в повітрі: один великий знак питання. Карабін, що впав на підлогу камери, був заряджений та готовий до використання. Я натиснув на запобіжник, вислизнув за двері і тихо зачинив їх за собою. Коридор був порожній; голі лампи повільно хиталися туди-сюди на повітряному потоці в підземних камерах і коридорах. Зловісні тіні схрестились і знову розійшлися, коли я наблизився до стіни до зовнішньої печери, де шерпи зберігали свої боєприпаси.


Але я не пішов далеко.


Хтось мчав до мене вузьким коридором. Я притулився спиною до стіни, затамував подих і почав чекати. Кроки стали гучнішим, швидким і майже нетерплячим стукотом. Овальне обличчя, обрамлене коротким чорним волоссям, гнучке, пружне тіло, і Канті пройшла повз мене, безсумнівно, прямуючи до моєї камери. Якби я скористався карабіном зараз, постріл, безперечно, стривожив би всіх повстанців. У мене були зайняті руки, надто зайняті, тому я підняв горіхове ложе карабіна, маючи намір приземлитися їй на потилицю.


Але знову ж таки я не просунувся дуже далеко.


З різким вищучим звуком вона розвернулася навколо своєї осі, швидко змахнувши ногою. Боковина її закутого сталлю черевика торкнулася мого коліна, і все, що я міг зробити, це зберегти рівновагу. "Ти дуже дурний, Ніколас Картер," сказала вона з усмішкою. — І дуже необережний. Ви думали, що я не можу захистити себе?


— Правду кажучи, я не був певен, — сказав я, кидаючись уперед, коли багнет зачепив її руку. Канті була швидкою, набагато швидшою, ніж я міг про неї подумати. Вона була така ж майстерна в бойових мистецтвах, як і я, плюс перевага в тому, що вона була легша, що дозволяло їй реагувати набагато швидше та економічніше.


Вона повернула своє тіло убік і знову вдарила ногою вперед. Цього разу вона не потрапила в мене, а вдарила по карабіну своєю вагою, сконцентрувавшись на підошві ноги. Було схоже, що хтось зверху вихопив пістолет із моїх рук.


"Тепер ми відразу і відпочили", - сказала вона. Вона навіть не задихала швидше, коли намагалася триматися на відстані, поки я готувався до захисної позиції, dyit-koe-bi, стійки, яка утримувала центр ваги в моїх стегнах, що дозволяло мені штовхати як убік, так і розгойдуватися. удари, щоб парирувати.


Канті зробила наступний хід. Холодна і досить здивована тим, що відбувається, вона дозволила своїй лівій нозі вистрілити, як блискавка, коли я спробував відкинути себе вбік. Але її розрахунок часу був бездоганний, а її рефлекси були такими ж швидкими, якщо не швидше ніж мої. Її вуп-ча-ки потрапила мені прямо під діафрагму, поштовх змусив мене відсахнутися назад, застогнавши від болю. Вона не марнувала часу задарма, а потім придумала складний paion-sjon-koot ji-roe-ki. Це була найефективніша і найнебезпечніша атака руками. Якщо вона зробить це правильно, від моєї селезінки не залишиться нічого, крім рожевої м'якоті.


Але я не збирався дозволяти цьому статися, поки моя нога не скаже свого слова в цій події. Я парирував удар бічним ударом. Моя нога описала у повітрі високу дугу. Підошва моєї ноги вдарила її в скроню, і вона врізалася в стіну позаду неї, трясучись головою, ніби намагаючись струсити павутину з голови.


Я знову спробував завдати бічного удару, цього разу націлившись на вразливу нижню частину її підборіддя. Сторона її застиглого передпліччя приземлилася на мою гомілку з усією силою та твердістю молотка. Я відчув, як біль поповз по моїх ногах. Я ухилився, не звертаючи уваги на її лукаву та зневажливу усмішку. "Ти дурень, Картер," сказала вона з сміхом. "Чому ви вирішили, що я душа шерпів, якби не така здатність?"


«Такі здібності» означали, що вона явно була мені рівнішою в бойових мистецтвах. Свідомість насамперед, Нік. Потім рішучість. Потім концентрація. Ви повинні постійно думати про ці речі, щоб кі-ай працював на вашу користь. Хорошого дня це може врятувати вам життя. Я почув, як Майстер Чеен говорить у себе в голові, зробив глибокий вдих і напруження м'язів живота. Я побачив, як ліва нога Канті наближається до мене в уповільненій зйомці, витонченою дугою, рух, який би вивів мене з ладу, якби вона приземлилася так само добре, як і була виконана.


Пронизливе «Зут!» зірвалося з моїх губ, коли я нахилився, відійшов убік і повернувся, перш ніж вона відновила рівновагу. Кі-ай - це форма інтенсивної концентрації, яка призводить не тільки до адреналінового припливу впевненості, але і до відчуття неймовірної сили та фізичних можливостей. Практикуючи цю техніку, я зміг ухилитися від нищівного удару Канті по нирках та атакувати серією швидких, ріжучих рук. Край моєї мозолистої долоні приземлився в улоговині між шиєю та плечем. Вона застогнала і відкинулася назад, але не раніше, ніж мені вдалося мобілізувати всю силу Кі-ай і дозволити моїй руці приземлитися на її перенісся. Кістка розкололася з різким звуком, і густі цівки крові стікали її ротом і підборіддям.


Було ясно, що Канті страждала. Було також ясно, що вона вже не була і наполовину такою зухвалою і красивою, якою була п'ять хвилин раніше. Але вона все ще могла вбити мене, якщо я не знешкоджу її раніше.


Болісний біль, здавалося, тільки підштовхнув її, немов шип, що встромився в бік. "Тепер я накажу вбити тебе Лу Тієну", - прошипіла вона. - І повільно. Так, дуже повільна смерть для тебе, Картер.


Я не відповів, але продовжував важко видихати, щоб зберегти напруження м'язів діафрагми. Мій розум записав наступну дію за кілька секунд до того, як моє тіло почало діяти. Ефективність удару ногою в карате можна виміряти швидкістю, з якою виконується. Я рвонув уперед праву ногу, що супроводжується затятим шипінням «Зут!» Вибуховий звук моєї ноги, що промайнула повітрям, на мить вибив Канті з рівноваги.


Вона спробувала схопити мене за ногу, маючи намір перевернути її так, щоб я приземлився на підлогу. Але цього разу я був надто швидкий для неї. Вона промахнулася на кілька дюймів, коли вся моя вага, сконцентрована на витягнутій нозі, вдарила її по грудній клітці.


Крик тваринного болю пролунав у повітрі, наче крик про допомогу. Поранена, з кров'ю, що все ще струмує з її обличчя, Канті схопилася обома руками за зламані ребра і позадкувала назад, намагаючись дістатися кінця коридору. Якщо їй це вдасться, я повернуся до того, з чого почав.


Вона не могла швидко рухатися тепер, коли мені вдалося зламати кілька ребер. Справа була не в бажанні завдати їй болю. Це були тільки Канті чи я. Питання самозбереження. А самозбереження завжди важливіше за все інше. Я поспішив за нею, коли загін повстанців почув її крики про допомогу і прибіг, безперервний потік озброєних людей блокував кінець тунелю і не давав мені втекти. Якраз вчасно я схопив її за руку і зумів притягнути до себе, коли дехто з її людей підняв зброю і приготувався стріляти.


Канті брикалася і щосили намагався вирватися, лаючись, як драгун. Але в її становищі вона не могла зрівнятися ні з моєю силою, ні з моєю рішучістю. Я тримав її перед собою; бореться, закривавлений, людський щит. "Якщо ви зараз вистрілите, вона буде мертва", - крикнув я.


Дія цих слів нагадала мені живу картину. Усі завмерли на місці. Ви могли чути десять чітких відгуків людського дихання. Канті все ще брикалася і намагалася вирватися. Але цього разу вона нікуди не піде, доки я не скажу, не віддам наказ.


Однією вільною рукою я поліз у свої брудні штани і витяг П'єра. Газова бомба була моєю єдиною надією, і я мав намір використати її зараз. Через ізоляцію печер було мало шансів, що газ швидко підніметься. Газ деякий час затримується в тунелях та проходах.


Прасад і Рана ще не повернулися зі своєю ношею, але я не міг дочекатися їхнього повернення з аеропорту, тим більше, що моє життя було буквально в небезпеці. Кліше чи ні, але саме це й відбувалося. — Скажи їм, щоби відступили, — попередив я Канті, повільно рухаючись до центральної кімнати.


"Убийте мене першою", - кричала вона. — Але не дайте йому втекти.


"Ти диявол на колесах, чи не так?" — пробурмотів я, міцніше стискаючи її руку. Вона була така туга, що я без вагань вирвав би кістку з суглобової западини при першому неправильному русі з її боку. Вона теж це знала, бо в міру того, як посилювався її біль, зростала і її готовність дотримуватися моїх наказів. "Скажи їм, щоб відступили і пропустили нас", - продовжив я. Мені не стане краще, поки ми не дістанемося до складу боєприпасів. У мене вже було невиразне уявлення про те, що потрібно зробити, але це можна було зробити тільки в тому випадку, якщо я був певен, що зможу увійти до того коридору, який вів у ліс.


- Не слухайте, - закричала вона. Але в неї не залишилося сил. Змучена нестерпним болем, Канті впала в мої обійми, гірко плачучи; але вона плакала без видимих сліз.


"Він уб'є тебе", - сказав їй один з її людей. "Це не має значення," сказала вона.


Потім Лу Тієн підняв свій автоматичний пістолет, задоволений тільки тим, що йому вдасться вкласти мене, незалежно від того, що сталося б з Канті. Коли пістолет піднявся від його стегна, я кинув нас обох уперед і кинув П'єра вперед через тунель. Пролунав постріл, куля вдарила в скелю над моєю головою, а потім газова бомба вибухнула щільною лужною хмарою.


Пролунав хор стривожених зойків, майже миттєво заглушений іншим хором, цього разу хрипким, здавленим кашлем. Засліплені їдким газом, партизани почали розбігатися в різних напрямках, намагаючись утекти від палаючого сльозогінного газу. Це турбувало мене так само сильно, але я повинен був переконатися, що досяг кінця тунелю, інакше не буде нічого, крім вірної смерті.


Я притягнув Канті із собою як захист від подальших нападів. Вона обм'якла, наче мертвий тягар у моїх руках, напівнесвідома від болю. Щоразу, коли вона кашляла, я уявляв собі, як шматок зламаного ребра все глибше занурюється в її легені. Якби в неї зараз не було легеневої кровотечі, то за кілька хвилин вона відчула б, що тоне і не може набрати повітря у свої позбавлені кисню легені.


Тримаючи голову якомога нижче, тримаю парі, що люди будуть спантеличені і засліплені густим задушливим димом. Це був ризик, на який я просто мав піти, бо я не мав іншого вибору. Коли Канті притиснулася до мене, я спіткнувся і побіг. Пролунав ще один постріл, але він потрапив до стін вузького димного тунелю.


Я побачив купи дерев'яних ящиків, грубий дерев'яний стіл і Х'юго та Вільгельміну саме там, де їх залишили повстанці після обшуку. Я підійшов до столу, схопив двох своїх вірних друзів, а потім зумів дістатися дерев'яних ящиків до того, як Лу Тієн та його співвітчизники чи будь-який з повстанців змогли мене зупинити. Чоловіки хиталися навколо, дряпаючи очі, не в змозі бачити. Швидкий удар по шиї Канті, і я врятував її від страждань принаймні на мить. Сподіваюся, якби вона прийшла до тями, мене б вже давно не було.


Мій палець стиснувся, і Вільгельміна люто виплюнула вогонь. Китайський приятель Лу Тієна був майже буквально прибитий до стіни, коли кров ринула з жахливої дірки, яка раптово розцвіла на його щоці. Його руки махали, ніби намагаючись злетіти. Потім він опустився на скелястій стіні.


Ящики були позначені, щоб я знав, що шукати, а чого уникати. Але тим часом дія сльозогінного газу закінчувалася, і деморалізовані непальські повстанці знову прагнули покласти край моєму недовговічному переслідуванню.


Ящики служили цінним прикриттям, хоча Лу Тієн, тепер, коли Канті не було в строю, раптово припинив стрілянину. «Ви заб'єте нас усіх», — кричав він, зупиняючи постріли шерпів, і я почав розкривати одну з дерев'яних ящиків. «Одна шалена куля, і на нас обрушиться вся печера», — кричав він спочатку мандаринською, а потім непальською. Суть його грубих, тривожних слів можна було перекласти будь-якою мовою.


Ти прочитав мої думки, друже, подумав я, коли мені нарешті вдалося зламати одну із щільно прибитих кришок на одній із ящиків. Вміст не був акуратно загорнутий у цигарковий папір, як дорогі фрукти, але в ручних гранатах було набагато більше сили, ніж в апельсині чи лимоні.


Було 5:17 ранку.


Надто рано для доповіді о шостій годині, подумав я, витягаючи чеку з однієї з гранат і кидаючи її прямо в Лу Тьєна та його банду фанатичних борців за волю. Тоді не було часу думати, все залежало від швидкості. Я побіг до тунелю, я побіг, як ніколи раніше не бігав. Щоб вибратися з печери, мені знадобилося щонайменше шістдесят секунд. Але задовго до того, як я відчув насолоду від прохолодного нічного вітру на своєму обличчі, куля потрапила мені в ікру і раптом кинула мене на коліна. Я почав повзти вперед, коли вибухнула ручна граната.


Сфера сліпучого вогню, болючі крики людських смолоскипів; і шматки каменю та каменю посипалися на мою голову.


Я не думав, що потраплю до шестигодинних новин. Принаймні не сьогодні.


Розділ 14


Що мене врятувало, то це те, що я вже був поза центральною кімнатою і в тунелі.


Коли ручна граната вибухнула, спалахнувши всі ящики з боєприпасами, як і інші ручні гранати, інтер'єр штаб-квартири шерпів, ймовірно, нагадував Дрезден під час великих бомбардувань. Канті так і не дізналася, що її вразило. У всякому разі, вона померла, не відчуваючи полум'я, яке спалювало її живцем, не розуміючи, що всі її прекрасні плани та політичні інтриги зійшли нанівець.


І якби одна секція тунелю не впала і мало не поховала мене під уламками, я б сам став ще однією жертвою. Але вибух зруйнував коридор, що веде до великого приміщення. Я все ще намагався звільнитися, коли другий вибух пронісся сотнями коридорів.


Більше ніхто не кричав, уже нема.


Куля, що потрапила в мене, пройшла через м'ясисту частину лівої гомілки, не долетівши до кістки на волосину. Я все ще стікав кров'ю, але, принаймні, не відчував себе факелом. Мені знадобилося добрих п'ять чи десять хвилин, щоб звільнитися. Я відчував жар замкненого вогню і хотів вибратися з тунелю якнайшвидше, поки на мене не обрушився весь дах.


Те, що могло зайняти шістдесят секунд, перетворилося майже на десять хвилин. Через шматки каменю, що впали, і кривавої дірки в нозі я був не у формі для спринту. Але коли я відчув, як вітерець зеленого лісу торкнувся моїх щік, і подивився на блискуче зоряне небо, я подумав, що заслужив трохи відпочинку.


Я сів на землю і глибоко зітхнув. Позаду мене через вход у те, що колись було добре захованим притулком повстанців, клубилася хмара диму. Тепер це було не що інше, як скупчення вугілля та каміння. Але моя місія була далекою від завершення. Мені ще чекала робота, незалежно від кульового поранення. Мені потрібна була не так пов'язка, як шви, але я зміг зробити тільки одне, коли повернуся в Катманду. І перш ніж повернутися до міста, я мав дізнатися, що трапилося з Раною, Прасадом і Балом Нараяном.


Але спочатку я мав спробувати зупинити кров, яка вільно текла з рани. Рукави сорочки страшенно корисні, коли ви знаходитесь в скрутному становищі. Я зняв куртку або те, що від неї залишилося, потім сорочку та розрізав один рукав за допомогою стилету. Потім обв'язав смужку тканини навколо пораненої ноги. Через кілька секунд пов'язка була накладена. Занадто туге перев'язування наражало мене на ризик гангрени, тому мені довелося задовольнятися тим, як це було зроблено, поки в мене не було можливості подивитися на це.


Ходити тепер стало проблемою, але, оскільки я мав справу з пораненими ногами раніше, минулого разу в Індії, якщо мені не зраджує пам'ять, мені вдалося підтягнутися і дістатися крутої кам'янистої стежки, що веде до дороги. Мобілізація влади після вибуху була лише питанням часу, але я сподівався, що вони не поспішатимуть на місце «нещасного випадку». Присутність поліції чи урядових сил стримає Рану та його групу. Та прямо зараз я напевно не міг використати це.


Мій Ролекс засвітився о 6:01 ранку, коли я дістався до дороги. Оскільки до того, як мені згадався наказ Хоука, залишилося менше п'яти годин, мені ще мало зробити. Мене турбувало те, що Рана не зміг повернутися до печери. Він мав три години, і єдине пояснення, яке я зміг знайти, полягало в тому, що Бал Нараян не надто поспішав скасовувати броню на літак і підкорятися наказам Канті.


Я поставив себе на моєму велосипеді, на узбіччі дороги. Світив півмісяць, але, принаймні, не тьмяна темрява; світла було достатньо, щоб побачити кілька сотень ярдів. Ще три постріли, і Вільгельміна буде порожнім. Мені доводилося використовувати її дуже економно і продовжувати покладатися на Хьюго, щоб покласти край тому, що цілком могла розпочати Вільгельміна.


Не було сенсу їхати назад у Катманду. Прасад і Рана беззастережно підкорялися Канті. Навіть якщо їм не вдасться отримати Бала Нараяна, в якийсь момент вони обов'язково повернуться до печери. Скільки часу це займе, можна було лише здогадуватись. До того ж почало холодати. Я підняв комір куртки, знову зав'язав пов'язку на нозі і сів у кущах.


Після цього все, що я міг зробити, це чекати і сподіватися, що моя вага буде винагороджена до 10:30 ранку, коли настане крайній термін Хоука.


Я сидів, як Будда, схрестивши ноги і старанно виявляючи стільки ж терпіння. Було близько семи, коли я почув гуркіт, який одразу ж привернув мою увагу. То був старий пошарпаний «Фіат»; його фари ковзали порожньою дорогою. Я навів Вільгельміну на заднє колесо. Я натиснув на курок і почув крик Рани, який щосили намагався керувати машиною. Вибух змусив його натиснути на гальма, і машина зупинилася метрів за п'ятнадцять від мене. Я побачив дві темні постаті, два силуети на задньому сидінні. Якби мені пощастило, однією з тіней була б людина, яку я знав лише за фотографіями в газетах і ніколи раніше не бачив наживо.


Але було вже надто темно, а я був ще надто далеко, щоб точно ідентифікувати його.


Я пригнувся і підкрався ближче якраз у той момент, коли дверцята машини відчинилися, і хтось вислизнув у тінь. "Нараяне, почекай", - почула я крик Прасада, його голос зірвався від паніки.


Але Нараян слухав лише свою жадібність. «Зачекайте нас», — крикнув він по-непальськи, коли фігура, що присіла, побігла до узбіччя дороги в безпечне місце в густому, непрохідному лісі.


Принц потрапив під раптовий перехресний вогонь з обох боків. Прасад вистрілив через секунду після того, як Вільгельміна випустила в темряву свою кулю. Два послідовні постріли зірвали плани жадібного непальського принца. Нараян випустив несамовитий крик і похитнувся в моєму напрямку. Він був уже на півдорозі до Нірвани, або де б він не опинився, коли я добрався до нього. «Киньте пістолет», — сказав я, тепер більше зацікавлений у Прасаді, ніж у Нараяні, що вивергає кров, і не в змозі втручатися далі в те, що я вважав останньою главою своєї місії. Вільгельміна виявилася ще переконливішою, ніж мій гнівний голос. Прасад дозволив «Беретті» вислизнути з його пальців. Він з глухим глухим стукотом ударився об асфальт. Рана тепер стояв біля машини і недовірливо переводив погляд із шокуючого тіла Нараяна на мене, закривавленого, але дуже живого.


— Отже, ми ще зустрілися, Картере, — саркастично сказав він.


— Так, Рано, — відповів я. «Де діаманти? І де ти був так довго?


"Це стосується тільки Канті", - сказав Прасад із похмурим обличчям, хоча я утримував увагу Вільгельміни на його постаті.


Я видав глухий, позбавлений гумору смішок. — Канті більше нема, — сказав я. «Шерпів більше нема. І печери більше нема.


- Про що він? — спитав Рана.


— Найкраще, що я можу вигадати, — сказав я. "Погляньте туди." Я вказав над лінією дерев на густі чорні хмари, що зникли за місяцем. Тяжкий стовп попелу та диму був добре видно з того місця, де ми стояли.


— Вони в нього... у Нараяна, — сказав Прасад, дуже тремтячи. Вперше, як я знав його, він був наляканий. І коли Вільгельміна вказала на нього, я не міг звинувачувати його.


— Принеси мені їх. Швидко - Мій тон не залишав нічого для уяви.


Рана підійшов до принца, що впав, і поліз у його куртку. Я розвернувся і спрямував пістолет прямо в центр його грудей.


— Це було б дуже безглуздо, Рано, — попередив я його. "Не сказати, що безглуздо".


«Канті помилилася, довірившись тобі, – відповів він. Його рука ковзнула назад і безвольно повисла. Не потрібно було збільшувального скла, щоб побачити, що він наляканий, що він тремтить тепер, коли зрозумів, що я не в настрої для ігор.


"Можливо, але зараз ви нічого не можете для неї зробити", - сказав я. — Повір мені, я не маю жодного бажання тебе вбивати. Ти молодий і дурний, але хто знає... можливо, коли-небудь ти знайдеш сенс у житті. Тож зроби нам усім ласку і віддай мені ці діаманти.


— Я їх дістану, — сказав Прасад. — Тоді ви відпустите нас? Так?


«Щойно ви поміняєте для мене цю шину, ви обидва зможете вирушити куди завгодно.


Він схилився над тілом Нараяни. Принц був все ще живий, принаймні фізично. Подумки він уже пішов від нас на п'ять хвилин і дві кулі раніше.


«Він не хотів віддавати їх нам раніше», — прошепотів він англійською мовою, коли знайшов слухавку, в якій я перевіз алмази з одного краю землі на інший. «Він сказав, що ми брехуни».


— Брехня, — поправив я.


"Так, все це брехня". Він підвівся і простяг мені пластикову трубку.


Мені знадобилася рівно хвилина, щоб визначити, що все каміння у вузькій гнучкій трубці все ще ціле.


Рана вже почав міняти шину. Я дозволив Прасаду допомогти йому, а Вільгельміну тримав напоготові на випадок, коли один із цих невдах революціонерів вирішить, що йому не подобаються мої накази. Повністю усвідомлюючи, що я, не вагаючись, натисну на курок і відправлю їх у тому напрямку, куди вже пішов принц Бал Нараян, вони зробили, як їм було сказано, і цього разу мовчали.


Коли вони закінчили, було 7:52 ранку.


"Тепер велосипед", - сказав я, уважно спостерігаючи за ними, поки він не опинився на задньому сидінні машини. "І, нарешті, твій револьвер, Рано".


"Ти порядна людина", - сказав він, зображуючи сміх і злісно віддаючи свій. 38 American Detective Special, кинутий на дорозі.


— Ретельно, але співчутливо, — відповів я. — І я думаю, що зараз саме час розлучитися. Ви так не думали?


Прасад навіть не став чекати, поки Рана ухвалить рішення. Не оглядаючись і ні секунди не вагаючись, він зник, як лякливе лоша. Звук його легких кроків, що бігли, здавалося, вирвав Рану з заціпеніння. Він побіг за ним, залишивши мене з сином непальської королівської сім'ї. Єдине, що мене засмутило, це те, що вони обоє забули попрощатися зі мною та з принцом.


Я відтягнув м'яке і мляве тіло Нараяни до узбіччя дороги. Його кишені виявилися справжнім джерелом вкрай тривіальних речей. Нічого вартого, крім коробки сірників. Не дивно, що на ньому вже був знайомий текст: Ресторан «Каюта», 11/897. Асон Толі. Катманду.


Кривава піна покрила його тонкі та жорстокі губи. Обличчя смерті застигло в гніві та злості. Він працював майже так само старанно, як і я, і майже досяг успіху. Дві кулі поклали край усім його егоїстичним мріям. Тепер він навіть не вартував спогадів.


Використовуючи ті ж обрізані гілки, які раніше приховували велосипед, я зробив щось, на перший погляд схоже на похоронне багаття. Але я ніколи не спромігся кинути сірник у купу листя. Ймовірно, дерево було ще надто зелене, ще не готове спалахнути золотим, помаранчевим і криваво-червоним полум'ям.


Тому я залишив його там, невидимим і замаскованим, поки це завгодно богам. Я дошкандибав до «фіату» і сів на переднє сидіння. Було о 8:13 ранку. Я вкладуся в термін Хоука, і в мене навіть залишиться небагато часу.


Розділ 15


Я все ще кульгав, навіть із алюмінієвими милицями, коли йшов блискучим білим коридором лікарні. Катманду став спогадом, а Непал - баченням із щоденника дослідника. Шерпи були заслані на сторінки азіатської історії такими ж мертвими, як принц Бал Нараян, такими ж безжиттєвими, як найманий вбивця, якого ми колись знали як Коенвара.


Те, що я не зміг закінчити, зробили війська короля Махендри. Останні партизани були зібрані біля прикордонного китайського міста Мустанг, неподалік Аннапоерни. Партизанська організація припинила своє існування. Але я не думаю, що було б реалістично думати, що жодні інші жінки та чоловіки в Непалі не мріяли про більшу політичну свободу, хоча, сподіваюся, менш насильницьким шляхом.


Я обговорив усе це з Хоуком перед тим, як покинути Гімалайське королівство. Білий дім заявив, що поряд із значними зусиллями з надання допомоги буде серія переговорів на високому рівні між держсекретарем і королем Непалу. Можливо, можна було б знайти якийсь державний устрій, який дав би людям більше шансів сказати те, що вони хотіли сказати, і більшість всього законодавчого процесу.


Але я дуже великий реаліст, щоб не знати, що навіть якби непальський трон допускав більшу демократичну свободу, завжди існувала б небезпека втручання Китаю. Загроза революції, ймовірно, завжди висітиме над країною, як кривавий китайський дамоклів меч.


І якби це сталося, все, що я міг би підготувати, не мало б реального значення. Але в цей момент вся моя увага була прикута вже не до Непалу, а до вродливої молодої жінки, яка гадки не мала, що я збираюся зробити їй візит. Двері в кімнату Андреа були зачинені. Я тихенько постукав і відчинив двері.


Вона сиділа на ліжку, гортаючи модний журнал. У той момент, коли вона побачила мене, рум'янець повернувся до її щок, а посмішка змусила куточки її рота вигнути в явному і неприхованому задоволенні.


"Нік... що... я маю на увазі, коли... як...", - пробурмотіла вона, не вірячи, що я справді був там і був набагато суттєвішим, ніж уві сні.


- Усьому свій час, - пообіцяв я. Я підійшов до ліжка і ніжно притулився губами до її губ. Коли я відступив, вона все ще посміхалася, і я був радий, що повернувся до Амстердама і до лікарні Вільгельмін Гастуїс, перш ніж полетіти назад до Вашингтона. — Мені сказали, що ти зможеш вибратися звідси за два тижні, а може, й раніше. Як ти почуваєшся, Андреа?


«Краще, Нік. Набагато краще. І я хотіла подякувати вам за те, що ви зробили… я маю на увазі рахунки».


"У мене є набагато кращі новини", - сказав я, підсуваючи стілець, щоб покласти ногу на нього. Рана вже гоїлася, але знадобилися тижні, перш ніж я повністю одужав. — Пам'ятаєте, я говорив про сенатора Голфілда?


Вона кивнула головою.


— Ну, він наказав мені передати вам, що, як тільки ви одужаєте, на вас чекатиме робота у Вашингтоні як один з його помічників з адміністративних питань. Я сказав би, що це оплачується набагато краще, ніж позаштатна журналістика. А Голфілд не з тих, хто судить про людей за зовнішністю, а лише здібностями.


"А як у тебе справи?" — спитала вона зі сміхом.


"Це залежить від того, кого я зустріну, міс Юень".


- І ти залишаєшся, Нік? Ненадовго.


— Може, я залишусь ще трохи.


Ми обидва сміялися, як дві маленькі дитини. Непал був просто рутиною в моєму житті; небезпека та кровопролиття частина мого минулого. Не оглядайся назад, Картер, подумав я про себе, бо попереду на тебе завжди чекає щось більше, і воно вже за рогом.


Про книгу:


Як переправити з Амстердама до Непалу необроблених алмазів на мільйон доларів, як потім використовувати їх як валюту для викупу викрадених дітей сенатора, як забрати їх назад і знову вивезти з країни? Дуже просто!


Але є ще:


Шерпи, банда професійних революціонерів, з жахливими винаходами її Канті, - вона типовий «дух» революції, настільки ж прекрасний, як і смертоносний, з її «руками кунг-фу», які безжально слухають хворобливі команди свого мозку.


Коенвар, вбивця за будь-яких обставин. Коенвар може крастись, як лісовий кіт, і вбивати так само швидко і підло.


Бал Нараян, міжнародний плейбой, член королівської родини. Він був із тих людей, які продають усе і всіх заради власного багатства.


Нік Картер, він же N3, Майстер убивць Картер, який має вивчити нову мову смерті, щоб вижити...


Картер Нік


Зв'язок Зеленого Вовка


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: The Green Wolf Connection


Пролог


Вілла була в горах на південь від Риму. Ті ж гори, які були таким неприємним сюрпризом для американських військовослужбовців, які важко пробивалися через них у Другій світовій війні: вони не думали, що в Італії будуть гори - тільки тепло та макарони.


Вілла пережила американців, оскільки до цього вона пережила сотні армій, що вторглися. Розкішний старовинний маєток височіло на горі за тисячу років до того, як Італія стала Італією, село розташовувалося в долині до того, як Рим став Римом.


Прибульці, які володіли віллою лише близько п'ятисот років, тепер жили тут рідко. Вони воліли «солодке життя» Риму або лінивий круїз між грецькими островами. Більшу частину року вона простояла порожньою, яка обслуговувалась кількома старими слугами.


Але не цього дня.


Рано-вранці легкові та вантажні автомобілі почали заповнювати звивисті дороги, що ведуть до доглянутих садів. Офіцери у формі, люди у бездоганних костюмах та слуги у білих куртках заполонили кімнати. Надвечір були готові спальні. На кухні кипіла робота під суворим наглядом двох кухарів. Великий бальний зал був підготовлений для банкету, а велике фойє було обладнане довгим столом для переговорів, оточеним високими стільцями та прикрашеним іменами та мініатюрними прапорами Сполучених Штатів, Великобританії, Федеративної Республіки Німеччини, Італії та Ізраїлю. Потім конференц-зал зачинили.


Поліцейські, офіцери та штаб зайняли свої місця, закінчили підготовку та стали чекати. Настав сутінки.


Поліцейські стояли перед кожним із двох задніх вікон конференц-залу. Один із них курив. Іншої немає. Обидва звернули увагу, коли до них підійшли темний, чудовий полковник та його лейтенант. Полковник ударив курця ударом карате. Лейтенант уклав некурця. Вийшли два кухарі та покоївка, затягли двох поліцейських у кущі, зв'язали і заштовхали їм кляпи в рот. Полковник та його лейтенант відчинили вікно і залізли до конференц-зали. Кожен із них поставив дипломатичний портфель під краї столу для нарад, а потім увімкнули годинник на портфелях. Полковник підійшов до дверей і приклеїв до них товстий аркуш паперу. Лейтенант приклеїв такий самий лист до одного із задніх вікон. Потім вони знову вилізли, зачинили вікно і разом із двома кухарями та покоївкою пішли вниз по горі до того місця, де телефонні дроти вілли перетиналися з електромережею.


Полковник глянув на годинник, блідо посміхнувся вночі і щось сказав одному з кухарів. Він говорив арабською.


Кухар забрався на найближчий стовп, підключив дроти до переносного телефону, який був у полковника, помахав йому і впав з жердині, тримаючись за важкий ніж, що застряг у його грудях до ручки.


Другий кухар та покоївка померли з перерізаним горлом.


Лейтенант встиг витягнути пістолет. Це все. Він не мав часу ні стріляти, ні навіть кричати. Тільки його ноги якийсь час тремтіли, коли шнур затягував його шию.


Полковник загинув останнім, безшумно бігши, майже добігши до каміння.


Вся дія тривала мовчки тридцять секунд. Дев'ять повністю чорних фігур торкнулися своїх мечів і подивилися на свого високого лідера, майже прихованого в тіні. Його невидима голова на мить повернулась. Десять чорних постатей безшумно піднялися на гору до вілли. Швидкий, безшумний, що діє лише за жестами.


Рух рукою від лідера.


Дві постаті зайшли в кущі біля вілли, застосували свої ножі, а потім затягли трупи пов'язаних міліціонерів ще глибше в кущі.


Різкий кивок.


Дев'ять тіней розсипалися півколом по задній частині конференц-залу. Здавалося, ніби вони провалюються в землю.


Лідер забрався до конференц-зали. Він нахилився над портфелем під довгим столом і поправив годинник. Він підійшов до другого портфеля, зробив те саме, знову виліз і зачинив вікно. Він з'єднався з іншими дев'ятьма тінями. Присівши навпочіпки в півкрузі, що оточував задню частину вілли, він чекав.


З'явилися та загинули троє поліцейських.


Одягнені в чорне тіні чекали.


Пройшла година.


Перед віллою почулося гудіння, і перші вогні автомобілів спалахнули по дорозі з села. Потік позашляховиків, військової техніки та великих лімузинів. Карабінери та військова поліція очолили процесію та сформували ар'єргард, на лімузинах були прапори п'яти країн. Офіцери, одягнені в темні костюми, привітали дипломатів, що вийшли з лімузинів, і негайно повели їх до опечатаної конференц-зали. Двері конференц-залу були зачинені і замкнені.


Вартові стояли за дверима, поки персонал готував обід.


Вілла кипіла життям.


І вибухнула.


Це був потужний, нищівний вибух. Вартових біля дверей конференц-зали шпурнуло, як лялькових ляльок, двері злітали з петель, вікна падали скляним дощем на десятьох у чорному, що сиділи за віллою.


Десять безмовних постатей піднялися, повернулися і зникли.


На віллі було тихо та нерухомо.


Потім почалися стогін. Крики… крик… Внизу, у темній долині, вночі злетіли два вертольоти і зникли на півдні.


Усередині вілли поліцейський інспектор, вимазаний кров'ю та кіптявою, стискав телефонну трубку. Його руки тремтіли, коли він кричав: «Так, чорт забирай, так! Всі вони! Мертві чи скалічені. Вони залишили повідомлення, брудні виродки! Арабські партизани! Група Зеленого Вовка!


## Глава 1


"Ооооооооо!"


Її крик ніби щось вирвалося з її тіла, з її слизьких стегон, щільно притиснутих до мого живота в темному ліжку. Раптове тремтіння, як від шоку від подиву, ніби воно не кричало так уже давно. Її звали Лара. Я знав її два дні.


«Джек… Джек…» Вона змусила моє плече кровоточити.


Не знаю як звучав мій голос. Я знав, що це не так часто, як зараз, навіть для мене, Ніка Картера, Кілмайстра. Ні для кого. Лютий, різкий напад болю та задоволення, а потім довгий, повільний, виснажливий потік чудового розслаблення. Я скуштував її піт і свій. Я не відчував це з тих пір, як померла n15. Я не хотів думати про N15. Ніка Картера та AX не існувало зараз. Тепер я був Джеком Фінлі, торговцем зброєю, у відпустці в Лас-Вегасі, а два дні тому я зустрів жінку Лару.


Я взяв для нас сигарети, закурив одну для неї і мовчки помолився, щоб Хоук забув Ніка Картера… можливо, назавжди, але принаймні на ще один тиждень, кілька днів…


"Господи", - сказала вона мені. Вона заплющила очі, довго курила і повільно спустила ноги з високих пружних грудей. Вона дозволила своїм ногам обм'якнути, розпластати і широко розсунути під моєю вагою.


«Не кажи так багато, – сказав я.


Вона розплющила очі. "Ми не протягнемо і день, ти знаєш?"


Очі в неї були сіро-зелені. У неї було руде волосся, довге і пишно спадаюче на велике ліжко в кімнаті Caesars Palace.


Я запитав. - "У нас є ще один день?"


Я почув свій голос і прикусив тупу мову. Я майже говорив про себе. Це ніколи не було добре для N3, numero uno, Killmaster of AX, найтаємнішої організації у Вашингтоні та, можливо, у всьому світі.


"День, година, тиждень", - сказала вона. Вона запалила і подивилася на мене своїми глибокими сіро-зеленими очима. «Ми маємо час, Джеку. Це все, що ми скажемо добре? Ми згодні? Нічого про нас, окрім цієї кімнати».


Вона була мудріша за мене в той час. Можливо, жінки завжди такі, тому що секс для них може бути чимось іншим, тому вони зберігають холоднокровність та зосереджуються на інших речах. Я сподівався, що її причина не говорити про себе - не що інше, як здоровий глузд чуттєвої жінки, яка хотіла чоловіка, але не хотіла брати на себе зобов'язання, а не щось ще. (Я сподівався, що вона знає про мене не більше, ніж я про неї. Але я пам'ятав про це. У моїй професії все це пам'ятали, якщо сподівалися прожити довго.)


"Чи є щось за межами цієї кімнати?"


Вона дуже засміялася. Глибоко в її горлі, загадково і чуттєво, як і решта. Я зустрів її за столом покеру два дні тому. Її звали Лара, і вона добре грала в покер, точка. Я добре грав у покер, мене звали Джек, і точка. Ким ми ще були, чим ще займалися у Лас-Вегасі, ми не знали і не питали.


«Поза цією кімнатою нікого немає, — сказала вона, м'яко й повільно рухаючись піді мною, притискаючи мене до себе, чудово стискаючи.


Все, що я знав про неї, це те, що вона була зростом п'яти футів, важила шістдесят фунтів, була вся рудоволоса, носила дорогий одяг, який тепер був розкиданий по підлозі, і з ним було приємно перебувати - в ліжку та поза ним. Все, що вона знала про мене, це те, що я був на зріст п'ять футів п'ять дюймів, важив шістдесят фунтів і мені було начхати на одяг. Навіть не знали прізвищ. Але вона знала про мене цікавий факт – у першу ніч, коли вона побачила "Вільгельміну", мій 9-мм пістолет Люгер. Сподіваюся, я пробуду з тобою ще рік чи два, – сказав я.


"Ти можеш це зробити", - сказала вона.


Вона бачила мій Люгер, але нічого про це не сказала. Якби він це дізнався, Хоук став би пурпуровим. Агент номер один наймогутнішого та найтаємнішого розвідувального агентства у вільному світі повинен був знати більше про жінку, перш ніж він зніме штани. До біса Хока. Це був мій вільний час, Хоук був за три тисячі миль від мене, і вперше в житті він навіть не знав, де я. Моє останнє завдання наближалося до моєї смерті, і я хотів ще трохи прожити і мати цю жінку.


У неї були широкі стегна, жорсткий м'який живіт, довгі гладкі стегна, і ми були один одному під стать. Млинець, ніби ми разом! У цій кімнаті нас не було ні в Caesars Palace, ні навіть у Лас-Вегасі. Ми були разом. Я хотів її, я мав її, і я хотів її знову, навіть якби це вбило Хоука, мене, і навіть всього АХ. Є ризик, яким повинен піти чоловік.


"Я буду з тобою якийсь час", - сказав я.


Я знову ...... у ній. Все болісно пульсує. Її очі розширились.


"Ой", - сказала вона.


Ще мить вона лежала піді мною, її сіро-зелені очі, глибокі, як чорна діра, дивилися мені в обличчя. Потім заплющила очі і почала підтягувати ноги. Повільно вона підняла свої довгі ноги дюйм за дюймом над головою. Всередині неї я став болісно пульсувати, сильніше з кожним дюймом. Коли її повні стегна нарешті торкнулися її грудей, я обома руками притягнув її стегна до себе. Коли все правильно, час не має значення. У мене було двадцять хвилин чистого зусилля і п'ять хвилин кращого космічного польоту, який колись був. Цього разу я не знав, як довго ми були разом у ліжку. Все, що я знаю, це те, що ми були пов'язані, як магніти, і закінчили в довгу, мокру, блискучу хмару.


Голі, вони підійшли до мене з палаючими гарматами. Три оголені жінки стріляють з широких стегон з АК-47, трикутники їх лобкового волосся блищать на сонці, їх груди здіймаються. Вони забрали у мене Вільгельміну, але пропустили Хьюго - мій стилет - і мою мініатюрну газову бомбу П'єра. Я покинув П'єра, схопив...


…Я перекинувся і схопився за рукав. Ні стилету Хьюго, ні рукава! Я був голий. Я... я лежу на темному, безмовному ліжку. У готелі "Цезаря". Я відкинувся назад, схопив цигарку і зрозумів, що я сам. Я закурив. Вона пішла. Лара. Хто вона була, ким вона була.


Я прокляв все. Я спав, а вона пішла. Невидимо і нечутно. Вона могла вбити мене.


Помилка і працюючи в AX ви не робите помилок. Ні, вона не могла мене вбити. Якби вона спробувала, я б знав це навіть уві сні і прокинувся б.


Це було раніше, це повториться знов. Шосте почуття всіх агентів, які живуть із правом вбивати. Ми спимо, але не так, як інші люди. Але все ж таки помилка і одного разу це погано скінчиться...?


Я неспокійно загасив цигарку. Тривога зникла, але, можливо, одного разу я не прокинуся. З моєю роботою таке трапляється майже щодня. Але я мав кілька годин сну, мав вільний час, і я хотів трохи попрацювати. Я встав, одягнувся і пішов у казино на першому поверсі.


Всі місця за столом покеру були зайняті. Я випив. У покері не було вільного місця. Я сів за стіл на стілець для блекджека за 50 доларів і виграв перший раунд. Мабуть, у мене була гарна ніч. Протягом години я став легшим на тисячу доларів хороших грошей AX. Блекджек – не моя гра. Я вже збирався встати і дочекатися місця для покеру, коли побачив, що всі в казино повернулися до входу.


Там стояв маленький обшарпаний чоловічок. Він виглядав круто і зарозуміло, ніби це його бізнес. Така людина, яка думає, що вона краща, ніж будь-хто інший, тому що він заробив мільйон або два - він чудова людина, принц.


Я знав його, як і всіх інших – відомого коміка. Маленький, кремезний і насмішкувато усміхнений. На ньому була розстебнута сорочка, оголюючи груди. Він навіть носить таку сорочку, коли його запрошують до Білого дому на гала-вечерю.


Коли він приїжджає до цього міста, Лас-Вегас повзає перед ним на животі. Вони викочують слонів, протирають трон пилом, відкривають ігри з необмеженими ставками і не забирають жодного цента, коли він програє. Вони як божевільні сміються з його жартів, незалежно від того, наскільки вони погані чи старі. Король - але я не дивився на це.


Це була жінка за ним. Висока, гарна - Лара! У шикарній зеленій сукні, в якій навіть не було видно тих сильних стегон, повних стегон і твердого м'якого живота, які я так добре знав. Її сіро-зелені очі дивилися на мене, але мене не бачили. Порожні очі. Очі відомого коміка аж ніяк не були порожніми. Вони були маленькі, тверді й холодні, і вони побачили мене за столом для гри в блекджек. Холодні злі очі, які, здавалося, знали мене, хоч я його не знав. Шалені очі, які дивилися спочатку на мене, потім на Лару, потім знову на мене. Мені не потрібні були інструкції чи пояснення. Комік знав. Якось він дізнався про мене і Лару. Лара була його дружиною, і він знав про останні два дні.


Його голова кивнула, і його рука рушила на кілька дюймів. Четверо м'язистих хлопців у вечірніх костюмах підвелися до нього і підійшли до мого столика. Несподівано я виявився зовсім один за столом для гри в блекджек. Навіть дилер розчинився у повітрі.


Чотири міцні хлопчики стояли навколо мене. Один кивнув у бік виходу із казино.


«Виходь», - сказав він.


Я пошукав дилера. «Ділер! Давайте грати.'


«Послухайте, виходьте, – сказав той хлопець.


"Я зайнятий", - сказав я. "Іди принеси своєму босу каву, малюк".


Другий сказав: "Не помились, приятелю".


"Якщо я це зроблю, то перепрошую".


Перший схопив мене. Він рухався плавно, як тренований боксер. Я схопився і одним рухом підійшов до нього. Він цього й чекав. Він усміхнувся і махнув рукою туди, де я мав бути. Мене там не було.


Я схопив його за зап'ястя, і останнє, що я побачив у його усмішці, це те, що він пролетів над моєю головою, рухомий його власним рухом і дією мого важеля. Він приземлився на стіл для гри в рулетку за п'ять столів від нього і ковзав по ньому.


До мене підійшли решта троє. Один із них був на крок попереду іншого. Я зламав йому ніс ударом карате, третього склав навпіл ударом у живіт, а четвертого поклав коротким лівим ударом. Перший тим часом прийшов до тями і напав на мене ззаду. Я зламав йому руку. Він заліз під стіл.


Я підійшов до відомого коміка. Він замахнувся на мене. Я зупинив його кулак у повітрі, взяв колоду карт і вдарив його нею по носі. Чотири рази повільно, легко та усвідомлено. Потім я опустив його руку та карти.


На мить він стояв з поблідлим обличчям. Потім підійшов до Лари, збив її з ніг і залишив казино.


У залі запанувала тиша.


Потім шум знову зчинився. Гравці повернулися за столи, дилери повернулися до роботи. Я підійшов до Лари і допоміг їй підвестися. Я нічого не сказав, мені не було чого сказати. Майстри вбивств не можуть давати обіцянок. Вона посміхнулася, доторкнулася до моїх грудей, кивнула, ніби говорячи, що все зрозуміла, і пішла в тому ж напрямку, що й комік. Вона була його. Зрештою жінці треба жити. Комік був її квитком на літак кудись. Вона була його власністю.


Я увійшов до темного порожнього бару. Мені треба було випити.


Я не зрозумів.


Одна пара рук почала плескати. Я обернувся. Хоук майже сховався в темному кутку і подарував мені повільні іронічні оплески з тонкою глузливою усмішкою на обличчі.


Розділ 2


Ти добре себе почуваєш, N3? - спитав Хоук. Він сидів у своєму твідовому піджаку, сірих штанях та спортивній сорочці з відкритим коміром, як бізнесмен із маленького містечка із Середнього Заходу в повністю оплаченій поїздці до «горих будинків» Лас-Вегаса. Девід Хок, голова AX, мій бос і настільки маленький бізнесмен з маленького містечка, наскільки може бути людина. Його справою були смерть та руйнація, а я була його основною зброєю.


"Нічого особливого", - сказав я, але вже забув коміка та його чотирьох крутих хлопців. Яструб (Хоук) є главою AX, але менше п'яти осіб у країні знають його чи про AX. Я N3, вбивця AX, але насправді ніхто не визнає, що я існую, особливо Хоук. Його поява на публіці в Лас-Вегасі була нечуваною справою, і ризик бути побаченим зі мною був майже неймовірний. Створювалося щось дуже велике, щось дуже велике.


"У них не було особливих шансів проти вас, чи не так?" - сказав він своїм рівним гнусовим, пливучим голосом.


«З якого часу AX турбується про те, чи є у кого-небудь шанс?»


«Якщо треба, ніколи. Давати ворогові шанс – гірше, ніж безглуздо, це помилка». Його очі були крижаними на оманливо-привітному обличчі. «Крім того, торговець зброєю Джек Фінлі помилково думає, що він - така винахідлива та смертоносна зброя, чи не так? Люди можуть поставити це питання. Не ті люди».


Це був закид, і я проковтнув його. Звичайно, Хоук мав рацію. Я дозволив дитячій гордості та одній жінці обдурити мене, показавши, що я не звичайний торговець зброєю.


"Добре, так, це було безглуздо", - сказав я.


"Так", - сказав Хоук, кивнувши один раз, і я зрозумів, що це все. Ми не граємо у дрібні ігри в AX. Занадто багато помилок спричиняють покарання - раптову смерть.


"Можливо, ти теж приїхав сюди", - сказав я. «Це має бути серйозна справа».


Він відповів не одразу. Він обережно озирнувся, ніби взагалі не рушив з місця. Його худорляве жилисте тіло було майже непомітним у темному кутку бару. Він ледве посунув руку на дюйм, не втрачаючи руху.


«Сідай, Нік».


Я сів. Тепер, коли було вже пізно і вистави закінчилися, питущі пішли, а туристи лягли спати зі своїми дружинами, сподіваючись на відповідну подяку за рахунок Лас-Вегаса. Лише казино поряд із баром було заповнено, гравці продовжували грати. Якщо вони можуть щось з цим вдіяти, але гравці ніколи не сплять.


Хоук більше не гаяв часу. «Ви коли-небудь чули про Зелений вовк пустелі, N3».


"Лідер арабських партизанів", - сказав я. «Великий муфтій Халід Аль Вахлі. Досить сумнівна фігура, очолює антиізраїльську групу, що відкололася, не входить до ОВП Арафата. Арафат і арабські уряди ненавидять його майже так само сильно, як євреїв, але вони також бояться його. Тому що він є одночасно релігійним лідером і революціонером. Занадто сильна, щоби на неї нападали або навіть заважали публічно.


Хоук кивнув головою. «Прихований та важкодоступний. Прем'єр-міністр Дубая, один з Об'єднаних Арабських Еміратів на березі Перської затоки. Насолоджується особистим захопленням та захистом шейха Дубая Рашида бін Саїда аль Мактума. Дубай плаває в нафті, тому шейх має багато грошей. Тож Халід може робити все, що хоче, і він це робить».


Я запитав. - "Хіба він не політичне питання?" "Справа ЦРУ?"


«ЦРУ потрібна допомога. Занадто складно для них. У голосі Хока було певне задоволення – ЦРУ потребував AX.


"Чи надто брудно?"


Я не великий шанувальник ЦРУ чи тих акуратних комп'ютерних убивць, які керують службою та працюють на неї. Бюрократичні патріоти, які скидають «негативні» уряди запискою та повідомляють про «усунення проблеми» у трьох примірниках. І робить це так безглуздо, що Сполучені Штати зрештою обтяжені фашистськими урядами як союзники.


"Або надто небезпечно", - сухо сказав Хоук. «Говорячи тупо, ЦРУ відчуває, що воно надто залучене до арабського світу, надто добре відомо, щоб розбиратися з цією справою поодинці».


"Тупо, - сказав я, - для мене це звучить як поштовх".


«Думаю, ти маєш рацію», - визнав Хоук, дивлячись на мене. «Нелегко буде потрапити в Дубай і вбити Халіда аль Валі».


Ну, чого я чекав? Я Кіллмайстер, і Хоук прийшов до мене. Ви коли-небудь стрибали у зміїне гніздо, щоб спробувати вбити одну особливу змію? Добре сховану змію, яка має привід для занепокоєння? Не дивно, що ЦРУ не подобалося.


Я запитав. - «Як Халід потрапив до списку ЦРУ?»


Хоук насупився, він любить лихословити. Але він нічого не сказав, закурив сигару і закурив у темній вітальні.


«Три дні тому, – сказав Хоук, – на італійській віллі проходила міжнародна конференція. У ній брало участь п'ять країн: Італія, Німеччина, Англія, Ізраїль та ми. Ультра секрет. Група Groene Wolf Group здійснила вибух бомби під час зустрічі. Вони залишили прокламацію про свою повну відповідальність. Загинули десять дипломатів, Нік та двоє з них наші».


"І це недобре", - кивнув я.


Останнім часом справи у нас йдуть так, що нагорі відчувають, що нам потрібно діяти. Не лише через цей напад чи вбивство наших людей, але тому, що вони оголосили про це. ЦРУ та Вашингтон заявляють, що ми не можемо дозволити Халіду уникнути покарання за це. Цього разу він зайшов надто далеко. Необхідно подати урок арабським організаціям і показати, що Вашингтон не дозволяє їм зайти надто далеко. Ми завдамо удару у відповідь… і дуже сильний».


Я сказав. - "Але неофіційно?" Це буде сильний натяк”.


Ми не можемо діяти відкрито – Халід надто важливий, надто добре захищений в арабському світі. Але ЦРУ хоче, щоб араби знали, що ми можемо завдати удару у відповідь – сильно, швидко і нищівно».


"Можливо, це також допоможе знизити ціни на нафту", - сказав я. "Можливо", - м'яко визнав Хоук, але його крижані очі були спрямовані на мене. «Але ми не займаємося такими питаннями, Картер. Політика, економіка, дипломатія чи причини не цікавлять AX. Ми тут, щоб захищати країну, не більше того, і наказ у тому, щоб убити Халіда аль Вахлі».


«Добре, – категорично сказав я, – я почну будувати свої плани. По-перше, де саме знаходиться Халід і…


Халід сидить високо і надійно у Дубаї. Ми збираємося піти за ним прямо в його нору, - сказав Хоук, і в один з небагатьох випадків, коли я бачив, як це сталося, він уникав моїх очей. «І це робота ЦРУ. Вони склали план, і нам сказали слідувати йому точно».


Я зупинився у тьмяно освітленому салоні Лас-Вегаса. Жоден агент будь-якої служби не любить виконувати роботу за планом іншої організації. Це самогубство.


Я знав це, Хоук знав це, і говорити про це не мало сенсу. Тільки тиск, набагато сильніший, ніж я міг витримати, міг довести Хока до цього моменту.


«Скажи мені правду, – сказав я.


"Ви знаєте Bayou Petroleum?"


«Одна з найбільших та найменших проблем. Як і Magnolia Petroleum, вона не займається роздрібною торгівлею та, як Creole, майже завжди працює за кордоном. Мало реклами, високі прибутки».


«З дочірніми підприємствами металургійної, гірничодобувної та будівельної галузей», - додав Хоук. "Прямо зараз Bayou будує величезні резервуари для зберігання нафти в Дубаї і перекачує туди багато нафти, щоб заповнити їх".


"Вони влаштувалися в Дубаї?"


"Цілком вірно", сказав Хоук. Він дістав одну зі своїх дешевих сигар і закурив. «Завтра вранці ви подаватимете заяву в Bayou Petroleum у Нью-Йорку на роботу у сфері безпеки у Дубаї. За збігом, одному з їхніх чоловіків довелося повернутися додому через сімейні труднощі».


"Значить ЦРУ пощастило", - сухо сказав я.


Хоук проігнорував це. «Звичайно, ти отримаєш цю роботу. Пентагон через помічника секретаря переконав Bayou співпрацювати – зрозуміло, не повідомляючи йому про ваше фактичне призначення».


«На них чекає неприємний сюрприз», - сказав я.


«Людина, яка відповідає за безпеку Bayou, – колишній «зелений берет», який любить наймати ветеранів В'єтнаму. Полковник Д. Б. Девер. Ви знаєте, N3?


«Я чув про нього. Він подав у відставку, коли був спійманий на страти двох подвійних агентів у В'єтнамі і знав, що ніколи не досягне наступної зірки. Ця справа могла його засмутити».


«Він про це нічого не дізнається, і поки ви не знаєте його особисто, ваша справа залишиться в дії. Все це влаштовано та поміщено в Пентагон. Ви колишній капітан Марк Іінч, морський герой В'єтнаму. У вас маса нагород, вражаюче бойове досьє та неспокійний розум, через який ви потрапили у біду. Коли ви отримаєте роботу, ви поїдете до Дубаї під керівництвом Bayou, де з вами зв'яжеться ЦРУ. Коди тут.


Він вручив мені конверт. Я поклав його в кишеню у нероздрукованому вигляді. Хоук жував згаслу сигару. Їй смерділо у порожній вітальні, але він цього не помічав.


«Будь обережний із цією справою, Нік», - повільно сказав він, жуючи сигару. «Вам доручено наслідувати план ЦРУ, аж до дрібного шрифту, і не зв'язуватися ні з ким, крім ЦРУ. Мені не подобається віддавати тебе під їхнє командування більше, ніж тобі, але АХ сказали триматися подалі – якщо ми зможемо. Він підкреслив: «Якщо ми зможемо це зробити», і я посміхнувся, AX має людей всюди, і я маю свої особисті контакти.


"Я постараюся бути хорошим хлопчиком для ЦРУ", - сказав я.


Він стурбовано кивнув головою. «Всі ходять на яєчній шкаралупі через цей теракт, Нік. Замішано надто багато урядів, і я не довіряю внутрішній безпеці ЦРУ. Я думаю, що всі очікують, що щось станеться, навіть сам Халід аль Вахлі, тож будьте обережні».


Я кивнув, Хоук підвівся і вийшов із вітальні. Коли я пішов за ним через кілька хвилин, його вже не було. У казино не залишилося нікого, окрім гравців, які ніколи не зупиняються. Я повернувся до бару, замовив подвійний віскі і подумав про це завдання. Мені це не сподобалось. Нафта та визвольна війна – погана суміш, жадібність та ідеали – поєднання непередбачувано. Жадібні люди забувають свої ідеали, коли діють, а ідеалісти забувають логіку, коли щось роблять. І ЦРУ часто діяло по-своєму незбагненним чином.


У такому разі розсудлива людина нікому не довіряла, навіть ЦРУ. Можливо, особливо ЦРУ.


Я пішов у чоловічий туалет, продовжуючи думати про все це, про Bayou Petroleum, Дубаї, арабів, про все, що почнеться завтра і відправить мене знову грати в Killmaster-а. Потім настав завтра.


Я штовхнув двері туалету і надто пізно побачив пастку.


Приміщення, до якого я увійшов, не було чоловічим туалетом – це був офіс – з табличкою про туалет на дверях зовні.


Я обернувся.


Двоє чоловіків стояли біля дверей позаду мене – маленькі, похмурі та мовчазні.


Один із них наставив пістолет мені в живіт.


Розділ 3


«Обличчям до стіни! Руки проти! Нахилитися! Обернувшись до них спиною, я притулився до стіни, впершись у неї руками, шукаючи можливості. Чоловік з пістолетом стояв осторонь і дивився, як мовчазний шукав у мене пістолети.


Другий так і не встав між мною та людиною з пістолетом, і він не пропустив жодного місця, де чоловік міг би сховати пістолет. І я був дуже радий, що в мене немає зброї.


«Сядь», – сказав чоловік зі зброєю.


Я сів. "Якого біса ти хочеш."


«Тебе звуть Марк Фінч, - сказав той, хто мав пістолет. «Не Джек Фінлі. Ви зареєстровані тут як Фінлі, але ви Марк Фінч, колишній капітан ВМФ, Герой війни. Вас звільнили з сумнівних медичних причин. На кого ти працюєш?


То був невисокий жилавий чоловік, що обгорів під сонцем якоїсь спекотної країни. У лідера пари було рудувато-світле волосся і довгий шрам від зморшкуватого ока до гострого підборіддя. Його рудувате волосся вже посивіло. Він не був дитиною і знав свою справу. Він знав більше про мою фальшиву нову біографію, яку AX зібрав для мене, ніж я. Я навіть не відчинив конверт, який дав мені Хоук.


"Я на підвітряному боці", - сказав я, колишній моряк. "Без роботи. Якщо ви знаєте моє ім'я, ви також це знаєте».


Він спитав мене. - "Ви без роботи?" 'Може бути. Залишається питання, містер Фінч, чим ви займаєтесь? Ви винаймаєте тут кімнату під вигаданим ім'ям. Ви легко розправляєтесь із чотирма професійними хлопцями. Ви мені здається чудовим торговцем зброєю.


Гаразд, було помилкою побити цих чотирьох крутих хлопців. Я б зробив це знову, чорт забирай, але цей чоловічок помітив мене і знав свою справу. Він також чудово розмовляв англійською. Майже британська англійська, але не зовсім. Британська англійська зі слабким акцентом.


"Ти і сам досить гарний", - сказав я. "Хто ваш бос у Тель-Авіві?"


Мій постріл навмання викликав перший звук із номера два - різке гарчання. Я потрапив у ціль. Вони були ізраїльтянами. Маленький лідер велів своєму товаришеві замовкнути і продовжував вивчати моє обличчя, ніби знав, маю знати мене. У кожної секретної служби є файли по всіх інших службах, і, ймовірно, моя фотографія була в ізраїльських файлах під якимось ім'ям - але не під моїм справжнім ім'ям, якщо тільки AX десь не припустився грубої помилки. Було очевидно, що маленький ізраїльський агент не може визначити мене, і він змінив тактику.


"Три дні тому в Італії стався теракт", - повільно сказав він. «Робота Арабської групи Зеленого Вовка. Ви випадково не знаєте про це, Фінч? Чи, може, щось про великого муфтія Халіда аль Вахлі?


Я запитав. - Що таке значне?


"Про це досить багато писали у ваших газетах", - сухо сказав він.


«Я захоплювався покером, – сказав я, – та іншими речами. Я багато років не був у Італії».


Маленький ізраїльтянин задумливо потер щоку стволом пістолета. «Знаєте, у цьому теракті є щось справді дивне? Уламки бомби напевно були арабського виробництва, безсумнівно, висхідні до Дубаї. Де Грен Вольф залишив документи, у яких вони стверджували, що винні”.


'Хіба ці сучасні терористи не завжди роблять заяви, в яких беруть на себе відповідальність? »


«Можливо, - визнав ізраїльтянин, - але оскільки Арафат та ООП були визнані ООН, вони спробували створити собі гідніший імідж. Це нормально, то завжди буває. Завжди, коли партизан набуває якогось статусу, певної визнаної сили, він раптово стає менш жорстоким. Більше жодних міжнародних вбивств. Вже точно жодних убивств американців чи європейців».


«Можливо, твій Халід якось його хоч-таки знову думає про це інакше».


«Ні, Халід аль Вахлі хоче об'єднати всі палестинські групи та всі арабські країни. Тепер Йорданія вимагає, щоб його судило суспільство арабських держав, навіть Сирія сердиться, і ОВП вимагає, щоб він розпустив свою групу, а шейху Дубая важко його захищати».


Я знизав плечима. "Ну, іноді все роблять помилки".


"Жарти, містер Фінч чи Фінлі, чи хто ви насправді?" сказав ізраїльтянин, піднявши брову.


«Ви знаєте, у мене сильне почуття, що ви знали все, що я сказав, до того, як я вам розповів. Я вважаю, що ви знаєте все про арабів та багато іншого».


"Я припускаю, що це твоя помилка".


"Хто був той чоловік, з яким ви щойно говорили у вітальні?"


Хтось, з ким я говорив, ось і все. Мандрівник. Ви знаєте, як люди люблять компанію у барі».


«Так, я знаю, – сказав він, ніби часто сидів один у барі, – але мені важко прийняти це як істину в даному випадку. Занадто багато збігів. Чоловік, який використовує два імені, одне з яких має бути хибним, а може й обидва. Очевидно, навчений, який має навички насильства та самооборони. Людина, яка подає заявку на роботу в Bayou Petroleum – роботу з роботою у Дубаї, де Халід аль Вахлі є прем'єр-міністром».


"Схоже, - сказав я, - Bayou Petroleum може знадобитися певна безпека".


«Ми намагаємося бути в курсі того, де ми маємо інтереси», - сказав маленький ізраїльтянин. "Наприклад, ми давно підозрювали, що у Вашингтоні є могутнє секретне відомство, що перевершує ЦРУ, з лідером, досить потужним, щоб використовувати один із ваших флотів, і з головним агентом, який має право вбивати, що, як видається, коли десь виникає складна та делікатна проблема.


Ситуація ставала складною та делікатною, і я вирішив змінити тактику. Раптова зміна може засмутити опонента.


«Я нічого про це не знаю, - сказав я, повільно і додав, - але давайте просто скажемо, що ви певною мірою праві. Мене цікавить Халід Аль Вахлі. А вам яка справа? Чому вас взагалі має хвилювати, що відбувається з Халідом?


Десятирічна дитина може сказати вам, що кажучи напівправду, здається, що ви чесні. Противник заколисується - питання, близьке до мішені, змушує його забути про вас і почати думати про себе. Ви можете багато чого навчитися, слухаючи дітей. Маленький ізраїльтянин відреагував, як я і сподівався, проковтнувши наживку.


«Нас не хвилює Халід, – сказав він, – але нам важливий баланс сил. Раптові зміни в арабському світі змушують нас нервувати, Фінч. Ми хочемо, щоб він залишався стабільним, відомим нам, передбачуваним. Якщо ось-ось відбудуться зміни, ми хочемо знати. Що саме вас цікавить у Халіді?


"Я не можу сказати", - сказав я.


Його маленькі блакитні очі ще глибше поринули у роздуми. «Тоді, боюся, нам доведеться зупинити тебе, бо ти…»


Він глянув на свого мовчазного партнера. Інший чоловік на мить упокоївся через мою співпрацю, і на мить його очі не були на мені - частку секунди, протягом якої він зітхнув і коротко неохоче кивнув своєму партнерові.


Я стрибнув на нього.


Одним рухом я підвівся зі стільця, перш ніж він зрозумів, що я рушив. Я схопив його за руку. Потім я вихопив його пістолет, і він лежав на підлозі, ноги його підкидалися в повітря, і я повернувся до його партнера. Я підняв пістолет, який вирвав з руки загиблого лідера, і подивився прямо в дуло іншого пістолета, в руці безмовного товариша! Пістолет до пістолета, ми дивилися один на одного в тихій кімнаті.


Моя спина була як крига.


Може, мені лишилося жити дві секунди. Я міг вистрілити і вбити його, але не швидше, ніж він міг вистрілити і вбити мене.


Він міг схибити. Я теж. Я не вірив, що хтось із нас промахнеться. Тупикова ситуація. Раніше я був на межі смерті, але ніколи, як зараз. Ніколи не було так впевнено, без жодної слабкості з обох боків. Балансує на дроті - нескінченна мить.


Один удар,


дві секунди.


Довелося б стріляти! Якби я зачекав ще на долю секунди, ізраїльтянин вистрілив би першим і…


"Саул!"


Це був майже гавкіт. Коротко та різко. Про маленького лідера, який лежав на землі. Здавалося, минула година, але не минуло й часу, і чоловік сказав: «Сауле!» А потім він рівно і швидко заговорив на івриті. «Кинь пістолет, Сауле», -


Ізраїльтянин, котрий все ще мовчав, подивився на свого лідера, а потім на мене. Мій палець стиснув спусковий гачок «позиченого» пістолета.


Тоді єдиною зброєю в кімнаті була моя.


"Добре, - сказав я, - тепер..."


Мовчазний глянув на мене. Вождь підвівся з землі. Вони обидва повернулися до мене спиною і пішли до дверей. Незважаючи ні на мене, ні на зброю в моїй руці, вони вийшли з кімнати, не оглядаючись. Що.


Я відпустив їх і сунув пістолет у кишеню. По спині все ще струмував піт. Чорт забирай ЦРУ! Хіба вони не можуть правильно виконувати свою брудну роботу? Майже зіпсували моє прикриття ще до того, як я почав! А може, повністю мене видали. Ці ізраїльтяни були професіоналами, і як я дізнався, чи показали вони мені те, що насправді знають? До біса ЦРУ і чітке дотримання їх планів - час було зв'язатися з AX.


Я вийшов із тихої кімнати, пройшов через все ще заповнене людьми казино і піднявся на ліфті до своєї кімнати. Усередині я налив собі віскі і взяв слухавку.


Я знову поклав її. Зовні в коридорі готелю почулися м'які кроки. Розпливчасто, повільно та м'яко на товстому килимі, але я це чув. У моїй роботі ви вчитеся слухати, навіть коли спите, і ви вчитеся чути, коли нічого не чуєте. Я вийняв пістолет і ковзнув до дверей.


Кроки знову рушили, підійшли до моїх дверей і зупинилися. Я притиснувся до стіни біля дверей. Я слухав. Слабке дихання пролунало за дверима. Я обережно клацнув запобіжник на своєму пістолеті і ривком відчинив двері, піднявши пістолет обома руками.


"Привіт, Джеку", - сказала Лара.


Її руде волосся сяяло при денному світлі, а посмішка була м'якою. Вона пройшла повз мене, лише побіжно глянувши на пістолет у моїй руці.


Я перевірив коридор.


«Я одна, – сказала вона. Жодних коментарів з приводу мого пістолета, жодних питань. Я зачинив двері, притулився до них і глянув на неї. У неї був синець на вилиці та розбита губа. Вона торкнулася свого обличчя і знизала плечима.


"Ви принизили його", - сказала вона. «Двоє його людей подали у відставку. Він п'яний і спить. Він усе мені скаже завтра».


'Я сказав. - "Чому?" Чому ти залишаєшся з ним? Що він може тобі дати? Гроші? Добре життя? Славу?'


"Може, просто мрію", - сказала вона. "У мене є мрії, у нього є сила, стосунки".


Вона повернулась і увійшла до спальні. Я відчинив двері і знову перевірив коридор. Коридор, як і раніше, був порожній. Я зачинив двері і замкнув її, потім поклав пістолет у ящик і пішов до спальні.


Вона лежала гола на ліжку. На її тілі також були синці.


Я прокляв. - «Ублюдок!»


"Шшш", - сказала вона, тягаючи мене на ліжко.


За кілька хвилин я ковзнув у неї, і напруга зникла. З кожним дюймом глибше всередині її напруга в моїй спині зникала на дюйм, поки ми не стали разом животами, і більше не було напруження, тільки вона.


Довго, повільно, глибоко я досліджував у ній усі місця. Вона тягла мене все глибше і глибше. У ній був голод, як останній голод, і я спробував усе, що знав, щоб угамувати його. Пізніше, коли це, нарешті, мало закінчитися, ми лежали знесилені поруч і курили.


Через деякий час вона встала і почала вдягатися. - Ти ж серйозно, чи не так, Джеку? Або як тебе звуть.


Я нічого не сказав.


"Ти можеш дати мені те, що я хочу, якщо я залишусь, Джеку?" — спитала вона.


'Знову?.'


Вона нахилилася і поцілувала мене. Потім вона пішла.


Я викурив цигарку. Я лежав нерухомо, але мій розум прислухався. У мене не було можливості втекти, я мала роботу. Я був тим, ким був, у мене була робота, а її знаменитий комік. Ось як це було. Вона пішла, а я мала роботу. Я взяв телефон та набрав місцевий номер AX.


Wilson Research. Це автовідповідач, залиште повідомлення, що з вами зв'яжуться завтра».


«Мені потрібні дані про бойові сокири», - сказав я. Слово "сокира" було основним контактним кодом, але це слово може бути використане випадково.


"Які бойові сокири, сер?"


"Саксонські, до завоювань".


Код цього місяця довів, що був агентом AX N3. Але я міг бути самозванцем, або N3 спіймали. 'Звичайно, сер. Ще одне особливе королівство?


"Дякую", - сказав я.


Це було останнє слово дня, це знали тільки ми з Хоуком. Серія клацань і пінгів привела мене до мережі AX із незаконними лініями, що тягнуться всюди. Я чекав на голос Хоука. Він не прийшов. Натомість - глибокий холодний голос:


Ви порушили інструкції, N3. Вам було наказано не використовувати свої контакти AX та зв'язуватися лише з ЦРУ».


«Чорт… Я почав злитися.


"Ви повинні використовувати надані вам контактні коди ЦРУ", - сказав холодний голос, і лінія обірвалася.


Я тримав слухавку і дивився на неї. Хоук не жартував. ЦРУ провело справу від початку до кінця. У цьому випадку я був відрізаний від AX і залишився один із хлопцями з ЦРУ, яких я не знав. Я лаявся цілу хвилину, але виходу не було. Принаймні зараз.


Я відкрив конверт, який дав мені Хок і прочитав інструкції. Я вдягся і спустився до вестибюлю готелю, де все ще ворушилися гравці. Я скористався монетним телефоном.


"Прокат автомобілів Four Aces", - сказав живий жіночий голос.


Я хочу Jaguar XJ-12. Доставка додому в Кінгмані.


"Коли вам це потрібно, сер?"


"Протягом двох днів. І переконайтесь, що він синій. Мене звуть Фінлі.


"Ми передзвонимо, коли зможемо доставити".


Я повісив слухавку і почав чекати. Десять хвилин по тому Джеку Фінлі зателефонували іншим телефоном-автоматом.


"Пол Джейсон", - сказав рівний голос. 'Що трапилося?'


Я розповів йому про двох ізраїльтян та очевидний витік десь в офісі Bayou Petroleum.


Він прокляв їх.


«Добре, ми їх знайдемо та відвернемо. Ми зв'яжемося з Bayou. Здається, вони ще мало що знають».


Я висловив свою думку. Я палав. «Як, чорт забирай, ви знаєте те, що знають вони? Якщо вони мають підозри щодо Марка Фінча, то що ще вони знають?


"Голос у телефоні насміхався", "Заспокойся, N3?"


Я сказав. - "Ти зрозумів мене, Джейсон! Я страшенно боюся працювати з придурками".


Джейсон здавався крижаним. «Просто слідуй плану. Потім не має значення, хто про це знає. Ми просто хочемо, щоби вони знали».


"Звичайно", - сказав я. "Але давайте переконаємося, що буде потім".


Я кинув слухавку і сподівався, що в нього розірветься барабанна перетинка. Потім я підвівся до своєї кімнати і ліг спати. Завтра я почну у Bayou Petroleum. Цікаво, а хто ще про це знає?


Розділ 4


Двері з матового скла на десятому поверсі башти зі скла та сталі на Парк-авеню в Нью-Йорку були прикрашені лише цифрою. Фойє виглядало як офіс з минулого – вицвілі коричневі стіни, гола підлога та міцні звуконепроникні міжкімнатні двері. Ні товстого килима, ні хрому, ні елегантних журнальних столиків, ні вікон. Байоу Петролеум не трубив про його діяльність.


У холі чекали ще вісім чоловіків. Всі вони були схожі на колишніх солдатів і всі здавалися безробітними. Коли я назвав своє ім'я адміністратору середнього віку, вона сказала мені сісти й почекати. Я зіграв свою роль – просто ще один ветеран В'єтнаму, який шукає роботу. Десь усередині Байоу був шпигун, можливо, не один.


Вони теж зіграли у свою гру і дозволили мені посидіти. Коли, нарешті, підійшла моя черга, безмовна секретарка провела мене через голі двері пустельним коридором у невеликий кабінет, де вузькоплечий чоловік провів олівцем по кількох паперах. Він сказав, не зводячи очей: «Сідайте, містер Фінч. Нам треба заповнити деякі форми».


Я втомився від гри і згадав, що в моїй фальшивій біографії говорилося, що Марк Фінч був гарячим і мав брата, який помер через порушення дисципліни.


«Капітан Фінч, – відрізав я, – і я тут, щоб побачитися з вашим босом. Він має мою справу, і я хочу поговорити з ним, а не з вами. Іди і скажи йому.


Він відкрив рота, щоб дати різку відповідь, побачив моє обличчя і зблід. Він підвівся і вибіг. За дві хвилини він повернувся, ще блідий. Він кивнув мені, важко проковтнув і повів мене назад коридором. Наприкінці він відчинив половину подвійних дверей. Він не увійшов. Я пройшов повз нього


У великому офісі було килимове покриття, вікна, яскраве сонячне світло та широкий вид на річку. За великим столом сидів високий чоловік. Його обличчя було засмаглим, худим і шкірястим. Худий, шість футів на зріст, він, мабуть, важив менше ста сорока фунтів, але все це були м'язи. За моїми оцінками, йому було близько п'ятдесяти, але він виглядав на десять років молодшим, і я припустив, що він був сильніший і в кращій формі, ніж чоловіки, вдвічі більший і вдвічі молодший.


«Мене звуть Деверо, містер Фінч. Або, як мені сказали, «капітане», що ви, здається, віддаєте перевагу». Його голос був дивовижним, повільним і майже невпевненим. Сподіваюся, ви не відкидаєте всю дисципліну та рутину. Навіть приватній компанії потрібна дисципліна».


"Рутина в порядку, коли це необхідно", - сказав я. "Але я не люблю заповнювати форми без причини".


На Деверо був костюм у тонку смужку, що обтягує білу сорочку та темну краватку - форму бізнесмена. Він порався з коміром і м'яв костюм, ніби відволікаючись. Чомусь він не був тим суворим полковником, про якого я чув, як я собі уявляв.


«Ну, – сказав він нарешті, – у вас гарні записи, але…»


Хтось рухався у темному кутку великого офісу, і я побачив другу людину. Млявий на вигляд чоловік, який ставав занадто товстим, з роздутим рожевим обличчям та зарозумілим виразом обличчя. Окуляри без оправи сиділи на його м'ясистому носі, і коли він говорив, він схрещував руки, як манірний бухгалтер. «Я б сказав, що справа капітана – найкраще, що ми бачили», – сказав він. «Я не думаю, що нам потрібно більше шукати нашої людини, Дів».


Деверо не привертав увагу, але сумніватися в тому, хто там господар, не було. Можливо, цим пояснювалася незручна поведінка екс-полковника. Деякі люди не можуть працювати, коли поруч бос.


'Містер. Маркус Боуї, Фінч, - сказав Деверо. "Президент нашої компанії".


Отже, ця важка людина була президентом Байоу, тим, хто знав мою справжню місію. Він широко посміхнувся до мене. "Нам пощастило, що у нас є капітан Фінч", - сказав він.


Я внутрішньо застогнав. Він щосили намагався, щоб моє призначення здалося мені правильним, але висловився занадто грубо. Наскільки я знав, ізраїльським шпигуном міг бути сам полковник Деверо. Він виглядав більш настороженим, коли знову глянув на мене.


"Так, хороший послужний список", - сказав він.


«Тоді це вирішено, – сказав Маркус Боуї. - Радий, що ти приєднався до нас, Марку».


Він простяг мені мляву, опухлу руку, і я зробив помилку. Він був надто дружний з новим співробітником середньої ланки, і я хотів його приборкати.


"Дякую, - сказав я, - але мені краще вислухати подробиці роботи".


Полковник Деверо помітив помилку. «Хіба ви не читали опису посади, коли подавали заявку на цю роботу? Це було у рекламі».


«Я маю на увазі початок», - сказав я, якнайшвидше приховуючи помилку. «Коли я збираюся в Дубай, як я збираюся, таке інше. Я б із задоволенням дізнався подробиці прямо зараз. Я втомився не працювати».


"Ми змусимо вас працювати, капітане, не хвилюйтеся", - сказав Деверо, дивлячись на мене, ніби все ще дивуючись, але раптово ставав набагато менш сонним або розсіяним. Ви можете поїхати сьогодні. Наша міс Келлі потурбується про ваші вакцинації та візи. Вона підкаже, що взяти з собою і вирушити до Рима звичайним рейсом. Якщо це все, ви знайдете міс Келлі у кімнаті 27».


Це було прохання піти, і я пішов. Деверо думав про мене: чим швидше я піду з його дороги, тим краще. У тихому коридорі без вікон я шукав кімнату 27. Я повернув за кут, порахував двері і побачив, що вони другі за рахунком ліворуч і що двері в них відчинені. Усередині висока жінка з чорним волоссям говорила з невисоким жилистим чоловіком. У цього чоловіка було рудувато-світле волосся, і коли він повернувся, я побачив його засмаглу шкіру і довгий шрам від блакитного ока до підборіддя.


Ізраїльський агент із Лас-Вегасу!


Не зупиняючись і не віддаючи жодного звуку, я увійшов до офісу через хол. Там було порожньо, і я залишив двері прочиненими на кілька дюймів. Я мало що бачив у кімнаті 27, але маленький ізраїльський агент час від часу потрапляв у моє поле зору, і я знав, що це не випадкова зустріч. Схоже, я знайшов шпигуна у Байоу. Я почекав, поки ізраїльтянин зі шрамом вийде і піде коридором, потім обережно вислизнув. Я не хотів, щоб міс Келлі бачила, звідки я. Вона також цього не бачила. Я постукав у відчинені двері кімнати 27.


"Увійдіть".


Вона сиділа за столом і мала великі окуляри в роговій оправі. Вона встала і обійшла стіл із простягнутою рукою. Якби її звали не Келлі, вона могла б зійти за Келлі, навіть у Дубліні. П'ять футів сім дюймів, густе чорне волосся до плечей і блідий ірландський вигляд. Вона мала маленькі груди, зелені очі, і вона йшла спортивною ходою.


«Ви, мабуть, Марк Фінч», - сказала вона. Її голос був низький і ясний, її рука була твердою. «Ласкаво просимо до Байоу. Полковник Дев поінформував мене про ваш послужний список. Справжній герой із реального життя, що охороняє Байоу.


У її голосі була посмішка, і її очі, що дивилися на мене з голови до ніг, сяяли, наче їй подобалося те, що вона бачила. Хоча її груди були маленькі, стегна та довгі ноги компенсували це.


"В'єтнам був повний героїв", - сказав я. «Це час, що минув».


«Ми поговоримо про сьогоднішній та завтрашній день», - сказала вона з усмішкою.


"Що ви маєте на увазі, міс Келлі?"


"Шейла", - сказала вона. «Довгий переліт і недовге перебування, але про це поговоримо пізніше. Тепер у нас є менш цікаві, але потрібні деталі для обробки».


Ми спустилися на чотири поверхи до лікаря компанії. Шейла Келлі запропонувала подбати про мої візи і купити мені тропічний одяг, поки я робитиму щеплення. Я сказав, що


краще сам зроблю покупки та поставлю питання. Я не забував її з поля зору.


Вона відповідала на мої звичайні питання про Дубаї - клімат, їжа, чим ви займаєтеся у вільний час - коли лікар робив мені щеплення. Її відповіді мене зовсім не цікавили, тому що я не планував надовго залишатися в Дубаї, але питання тримали її поряд.


Я також дозволив їй прийти, щоб отримати мою візу та достатньо одягу на рік – мені дійсно довелося це показати. Коли ми повернулися до Байоу, наші квитки на літак були готові. Літак у Рим за дві години. Вона сказала, що принесе мені портфель і зустріне мене в холі, а потім ми сядемо на таксі до аеропорту Кеннеді.


"Я піду з тобою", - сказав я. "Ми можемо вийти з вашого будинку".


Що б ізраїльтянин із Вегаса не розповідав їй про мене, він не знав, що я спостерігаю за нею, хоча в мене була зовсім інша причина, через яку я хотів піти до неї додому. Вона знову посміхнулася.


«Терпіння, тигр. У мене тут, в офісі є цей портфель. Коли ми їхали в Кеннеді на таксі, вона говорила про свою роботу в Байоу. У будівлі аеропорту я не знайшов нікого, хто був би схожий на агента: я на це теж не очікував. Шейла Келлі була поряд зі мною. Оскільки Хоук сказав мені, що ми полетимо до Риму на звичайному авіалайнері, я попросив AX переправити мою зброю в Дубай. Сіли у літак без проблем. У Шейли не було жодної зброї, принаймні того, що було виявлено металошукачем.


Ми сіли до першого класу, літак злетів і на моїх очах Шейла Келлі повністю змінилася. Вона згорнулася калачиком, здавалося, стиснулася, і її очі перетворилися на темні тунелі, що ведуть глибоко всередині - цей погляд отримує жінка, коли вона хоче того, що думає чоловік. Це був шалений момент, щоб вибрати його. Наче вона насолоджувалась, влаштовуючи затишний роман на віддаленій заставі в Дубаї. Можливо, чоловіків у Дубаї мало.


Ми відлетіли в ніч, напої приходили часто, і на той час, коли ми пролетіли над узбережжям Європи, нам уже не знадобилося два місця. Якоїсь миті ми поїли - точно не пам'ятаю, коли. Більшість пасажирів спали. Її довге, повне тіло лежало на колінах, а руки досліджували мою сорочку. Я збирався нею зайнятися.


Я зайнявся ґудзиками на її сукні та гачком на бюстгальтері. Вона почала муркотіти, як велика кішка, і... спалахнули посадкові вогні.


«Ми наближаємося до Риму, будь ласка, пристебніть ремені.


При посадці курити заборонено… «Черт побери!


'Посадка?' прошепотіла вона. "Не зупиняйся! Будь ласка. Я… -


Ми збираємось приземлитися, - сказав я.


'Але! Марку, я хочу тебе.


"Тобі краще пристебнути пояс".


Вона повільно сіла і озирнулася, наче не знала, де вона знаходиться.


Я вилаявся про себе.


Вона почала застібати пояс, але її очі були ще за тисячу миль, а голос був хрипким.


«Поряд з аеропортом є недорогий готель, - сказала вона. «Віа Джеріца, дев'ятнадцять. Мені потрібно організувати наш рейс до Дубаї, але чекай на мене там. Ми маємо годину.


Я кивнув, коли літак низько пролетів над римським ранком і приземлився. Ми всі спотикалися, позіхаючи і дряпаючись.


Пройшовши перевірку та розмитнення на італійській митниці, Шейла Келлі кивнула у бік стоянки таксі та вийшла через вихід з боку аеропорту в будівлі аеропорту. Я підійшов до таксі, але не зупинився. Я пішов будівлею аеропорту.


В аеропорту Шейла була на півдорозі до першої низки ангарів. На ранковому сонці я використав припарковані літаки як прикриття. Вона увійшла до офісу ангару зі словами "Байоу Петролеум". Я чекав у тіні під Боїнгом 747.


Через десять хвилин вона знову вийшла, подивилася на годинник і промчала повз мене, не дивлячись ні вліво, ні вправо. Вона повернулася до будівлі аеропорту. Я зробив припущення, оббіг навколо головної будівлі до стоянки таксі і схопив перше таксі на очах у двох німців, що ревли.


"Їдьте, паркуйтеся біля дороги і чекайте", - відрізав я.


Водій знизав плечима – у Римі нікого нічого не дивує – і припаркувався біля дренажної дороги. Якщо Шейла Келлі кудись збиралася, вона має зайти туди. Вона зробила це через дві хвилини, в іншому таксі, нетерпляче нахилившись. Може, вона просто поспішала на нашу зустріч у готелі. Я страшенно сподівався, що це так.


«Слідкуй за цим таксі», - сказав я водієві.


Якщо є щось, що любить італійський водій таксі, це виклик. Він звертався зі своєю колісницею, ніби вона була частиною його тіла, не слідуючи ні надто близько, ні надто далеко - але ненадовго. Таксі Шейли згорнуло на вулицю менш ніж за десять хвилин від аеропорту і зупинилося перед застарілим готелем. Я бачив, як вона заплатила за таксі і забігла до готелю. Вона не була схожа на шпигуна на роботі: вона була схожа на жінку, що прямує до спальні.


Я заплатив своєму водію. Може, я помилявся про нашу Келлі. Принаймні, може, зараз вона не думала ні про що, крім години в ліжку зі мною. Я згадав її довге, повне тіло, м'яке й гаряче у мене на колінах, у літаку – але це не зробило мене безтурботним. Я побачив вузький провулок поруч із брудним готелем, пройшов назад і увійшов через чорний хід.


Через тьмяно освітлений коридор у задній частині будинку, від якого пахло вчорашньою їжею та немитими людьми, я пройшов у вестибюль. Шейла стояла біля того, що мало бути прилавком, і виглядала наполовину розчарованою, наполовину роздратованою. Адміністратор знизала плечима – мене там не було. Але Келлі подряпала своє ім'я в журналі, поговорила з адміністратором, взяла ключ і піднялася старими скрипучими сходами. Я теж піднявся чорними сходами.


На другому поверсі я дивився, як вона пройшла і почала підніматися сходами на третій поверх. Я продовжив підніматися чорними сходами - і зупинився.


Я відчув їх позаду себе.


Вони йшли тихо, як обережні кішки, що крадуться за птахом, і я не обернувся. По звуку їхніх м'яких кроків чути двоє чоловіків, маленькі, з пістолетами напоготові. (Людина з пістолетом або ножем у руці трохи втрачає рівновагу. Він злегка нахиляється у бік зброї. Через деякий час ви починаєте розпізнавати звук, різницю у частках). Я нахилився, щоб зав'язати шнурки, ніби зупинився раніше, і повернувся нагору.


На півдорозі був поворот сходів, чотири сходинки нижче я побіг, дві сходинки за раз. Коли я піднімався, вони не стріляли і не намагалися зупинити мене, тож я не очікував, що вони вистрілять зараз. Поки вони мене не бачили, і я підвівся. Вони хотіли, щоб я піднявся на наступний поверх. Я сподівався, що мав рацію. Я дістався до повороту, стрибнув через нього на дві сходинки, потім швидко повернувся і пірнув назад через перила до нижніх сходів.


Я побачив спалах роззявлених ротів, білих зубів, темних облич, жорстоких очей і два автоматичні пістолети, що махали мені.


Я вдарив їх обох, по обличчях і, поки вони махали руками і лаялися, скрипучи в моїй пастці, витяг їх на другий поверх. Пістолет відлетів від стіни другого поверху і полетів до мене. Я схопив його в повітрі перед тим, як впасти на підлогу, поверх одного з двох. Він кричав. Я перекинувся і встав з пістолетом перед собою.


Той, на якого я приземлився, повалився на землю і завмер. Інший був майже так само швидкий, як я. Але майже. Я мав автоматичний пістолет, і темношкірий чоловік не встиг вистрілити. Присівши навпочіпки, він злісно глянув на мене з ненавистю в його левантійських очах - наче це був араб. Я вдарив його пістолетом. Він упав обличчям униз. Я повернувся до нерухомого. Бити його більше не було потреби. Його плече було зламано, і він був непритомний. Настав час вибратися з готелю - і скоріше.


Я йду вниз.


"Це неправильний напрямок, Фінч!"


Голос пролунав згори, з третього поверху. Спокійний та холодний голос. Цивілізований та дуже британський. Я знову зупинився.


"Ще одна сходинка, Фінч, а може, дві, і міс Келлі буде дуже мертва", - сказав цей розмірений голос.


Я побачив його зараз на вигині сходів з мене. Високий худий чоловік із вузьким обличчям, глибокими блакитними очима та кривим яструбиним носом. На ньому був сірий костюм, що обтягує, в стилі вестерн, як і на будь-якому розсудливому бізнесмені, але з чорно-білою картатою куфією, перев'язаною на голові срібним шнуром.


Він сказав. - "Пістолет, будь ласка?"


За ним, через його худі плечі, я побачив ще двох темношкірих чоловіків, між якими стояла Шейла Келлі.


Я впустив автоматичний пістолет.


«Дякую, Фінч», - сказав чоловік з яструбиним носом. Тепер ми можемо поговорити. Міс Келлі люб'язно погодилася винайняти кімнату, де ми будемо зовсім одні.


Він усміхнувся мені, коли його люди підійшли до мене і схопили мене під пахви.


Розділ 5


У брудному готельному номері людина з яструбиним носом повільно, неквапливо крокувала туди-сюди, його важкі семітські очі були напівзаплющені, майже сонні. Зі своєю бедуїнською куфією він виглядав як шейх пустелі, що думав про задоволення свого гарему, з вологими і чуттєвими губами, що шукає його гарячої насолоди. Тільки я знав, що для нього це був інший вид задоволення, інша чуттєвість – задоволення від його влади, чуттєвість утримування міс Келлі та мене, можливість робити з нами все, що він хотів.


"Я, звичайно, знаю міс Келлі", - сказав він, ходячи туди-сюди обережно розміреними кроками. Він не дивився на нас, і його жорстка англійська звучала майже моторошно на його сонному обличчі. «Але хто ти, Фінч? Ізраїльський агент, так. Один з таких дурних американців, жертва тих сіоністських свиней, які використовують Bayou Petroleum для вторгнення в Дубай, але чому? З якою метою? Яка місія?


У маленькому готельному номері пахло старими простирадлами та гнилою сантехнікою. Я сидів у кріслі біля єдиного вікна, а Шейла сиділа в кутку навпроти мене, один із мовчазних озброєних арабів був поруч із нею. Інший стояв позаду мене, поряд із вікном. Третій стояв перед зачиненими дверима. Жалюзі на вікнах були підняті, тож у кімнаті було лише тьмяно.


"Я не ізраїльський агент", - сказав я. «Я нічий агент. Якщо міс Келлі агент, я не знав і чому я повинен тобі вірити, друже. Хто ти, чорт забирай?


Він перестав ходити і глянув на мене. Тисяча років жорстокості пустелі палили його чорні очі. Насильство та передчуття того, що він хотів би зі мною зробити, способи змусити мене кричати, які на тисячу років перетворилися на бедуїнське мистецтво. Але він мав роботу, він хотів дещо дізнатися. Я бачив це, і це дало мені шанс. Як і ті двоє на сходах, він не хотів мене вбивати або навіть занадто сильно поранити, поки не дізнається про те, що йому треба.


«Хто я, не ваша справа, Фінч. Я… -


Келлі підвелася зі стільця, блискаючи очима. Арабський охоронець схопив її і знову штовхнув.


Вона мало не виплюнула ненависть і гнів.


«Я скажу тобі, хто це за звір, Марку! Ви коли-небудь чули про Групу Зелених Вовків... -


Високий араб ляснув її по губах. На ньому було три важкі обручки, і з її губ закапала кров. Вона злизала його.


"Він має бути вірним солдатом шейха Дубая", - посміхнулася вона. «Але ж він болонка Халіда аль Вахлі. Він… -


Він стиснув її горло своїми залізними пальцями і перехопив її подих. Він знову вдарив її. Її руки вчепилися йому в очі, він вилаявся арабською і відстрибнув.


«Він генерал…»


Пухкий арабський охоронець затис їй рота долонею. Високий лідер, «хто б генерал», тицьнув пальцем у охоронця біля вікна за мною і вказав на свій рот. Охоронець вийняв з кишені велику шийну хустку і заткнув Шейлі рота, як кляп. Він порвав її блузку, коли вона чинила опір. Двоє охоронців тримали її на сидінні, і через кляп вона злобно подивилася на генерала з яструбиною головою. Він підвівся над нею, потім повільно простяг руку і торкнувся її обличчя. Вона стиснулася під його дотиком, наче його пальці були заражені. Його чорні очі блиснули, а дихання почастішало. Він облизав губи. Її маленькі груди були високі і тверді під рваною блузкою. Генерал ще більше розірвав її та підтягнув бюстгальтер. Він торкнувся твердих перлинних грудей, погладив рожеві розетки її сосків. Вона подивилася на нього, здригнулася... і я почав діяти.


Я діяв швидко, стрибнув до вікна за мною, тепер уже без охорони, і зірвав жалюзі. Менш ніж за п'ять футів нижче за мене був дах, від якого збігали інші дахи. Я штовхнув вікно, але я був надто повільним. Руки схопили мене, тож я штовхнув у відповідь ліктем і відкинув назад. Я почув чудову музику крику болю. Це було єдине, що було чудово. Я обернувся і хотів чинити опір їм, але вони розтрощили мене. Наразі їх було п'ятеро чоловіків, ще двоє вбігли з холу готелю. П'ять було надто багато навіть для мене. Похмуро високий генерал жестом наказав посадити мене назад у крісло. Потім він відправив пару назад до коридору, а охоронця - на свою посаду біля вікна. Він холодно глянув на мене.


«Наступного разу, коли ти збираєшся піти до того, як я з тобою покінчу, тебе вб'ють», - сказав він. "Добре, а чому ти їдеш у Дубай?"


"Працювати на Байоу", - сказав я.


'Чому?'


"Оскільки мені потрібна робота, якого біса ще?"


"Який вид роботи?"


'Співробітник служби безпеки. Запитайте полковника Деверо, він мій начальник.


«Ваш бос у Тель-Авіві!»


"Чорт забирай", - засміявся я. «Я ніколи не був у Тель-Авіві».


'Ой?' Він відступив, закурив – довгу російську з картонним мундштуком. «Можливо, ні, ні. Підозрюю, ти спецагент. Міс Келлі може бути вашим зв'язковим. Так, спеціальний агент для якогось особливого завдання. Але якого?


"Це ваша помилка", - сказав я. Я не почував себе так впевнено, як казав. У мене було відчуття, що «генерал» та його люди вб'ють одним клацанням пальця, навіть не замислюючись про це. Я теж думав, що вони це вміють. Генерал закурив і підняв мене, наче хотів зняти з мене шкуру.


Він вибухнув. - "Ви, американці!" «Зарозумілі, дурні торговці! Неосвічені, неосвічені! Ви думаєте, що решта світу - ідіоти? Ви думаєте, я не впізнаю навченого агента, коли зустріну його? Те, як ви атакували на сходах, вашу спробу втечі, зухвалість потрапити сюди. Ви досвідчений агент, мій любий, і цей готель – не те місце, куди американці ходять на побачення. Думаю, ви йшли на зустріч. Ви з Келлі мали когось зустріти.


"Королеву Англії", - сказав я. Хто вам подобається, генерал, англійці? Схоже, ти там здобув освіту.


"Херроу і Кембридж", - гордо сказав він, житель колонії, який все ще відчуває трепет перед британцями. «На мій погляд, було помилкою позбавлятися англійців, вони розуміли нас, звичаї воїнів пустелі. Ви, американці, всі продавці вживаних автомобілів, належите до єврейських крамарів».


"Король Фейсал був проамериканським", - сказав я. "Може, тому його вбили".


Генерал курив. «Я не впевнений, що вбивство Фейсала не було сіоністською змовою. Підступна змова, мета не зрозуміла одразу, але сіоністи підступні». Він погасив цигарку.


«Нещодавно у цій країні на віллі стався трагічний інцидент. Не так далеко від того місця, де ми зараз, а? Я не впевнений, що це була не сіоністська змова чи не американська».


«Блін, наскільки я розумію, ти маєш рацію. Щодо обох, може, хтось скаже? - Сказав я, здивовано насупившись. "Гей, розслабся. Можливо, ви маєте на увазі теракт проти дипломатів кілька днів тому? Хіба в газетах не говорилося, що це була справа однієї з ваших банд? Ага. Група Зеленого Вовка! Хіба міс Келлі не говорила, що це ваш. .?


У газетах повідомлялося лише про те, що там залишились повідомлення від Зеленого Вовка. На цій віллі нікого не бачили, Фінч.


«Ви вірите, що ці повідомлення були хибними? Тоді розкажіть про це світові».


«Повідомлення були справжніми, але речі не завжди такі, як здаються», - м'яко сказав генерал. «До мене доходили чутки, що коли група Зеленого Вовка підірвала ці бомби, вони не дотримувалися своїх інструкцій. Щось пішло не так.'


«Чому б вам не спитати їх. Ви повинні мати можливість зв'язатися з ними, чи не так?


"Я повинен був це зробити, але не можу", - сказав він. «Здається, вони перетворилися на дим. Наш шейх у Дубаї намагався зв'язатися з ними, але безуспішно. Це дуже дивно. Я чую змову, Фінч, якийсь трюк. Я відчуваю запах грошей у їхніх руках, але чиїх грошей? Хто їх купив і чому? Американці дискредитують нашу справу? Ізраїльські сіоністи? Я не знаю і не люблю, якщо я не знаю чогось життєво важливого для нашої справи».


Він підвівся і знову попрямував, тепер швидше, нервуючи. «Отже, я шукаю відповідь. Що трапилося на цій віллі? Я стежу за ізраїльськими агентами. Я знав про міс Келлі в Байоу, це моя робота. Я стежу за міс Келлі і знаходжу вас - навчену людину, яку раптово найняло Байоу, яка може бути набагато більшою, ніж здається, і яка незабаром зв'яжеться з міс Келлі.


Мені потрібна була робота, а Байоу мав місце, - сказав я. «Келлі мала везти новобранця в Дубай. Це все.'


Він продовжував ходити, наче навіть не чув мене. Потім він зупинився, кивнув людині біля дверей і почав чекати. Охоронець вийшов і повернувся з одним із чоловіків із холу. То був той, на кого я напав на сходах. Кров засохла в тому місці, де я вдарив його по голові, і тепер я міг бачити, що він покалічений - підняте плече, нога, що смикається. Він сердито глянув на мене.


«Пустеля, Фінч, – сказав генерал, – важке, гірке та небезпечне місце для життя. Ми жили там до початку історії, із тисячами ворогів. Ми навчилися поводитися з нашими ворогами, якщо вони потраплять до наших рук, що утримуватиме інших від нападу на нас і ризикуватиме такою ж долею. Ми знаємо всі способи змусити чоловіка кричати та благати. Багато способів складні, потребують рідкісних інструментів. Але багато з них прості».


Покалічений араб торкнувся рани, в яку я його вдарив, посміхнувся і зняв шнур зі своєї куфії. Він зав'язав на ньому два великі, подвійні вузли, приблизно за чотири дюйми один від одного.


Я глянув на це. Генерал глянув на мене.


«Мотузка, два вузли», - сказав генерал. 'Легка. Але прикласти до скронь і затягнути в потрібних місцях біль неймовірний. Якщо ви будете чинити опір надто довго, шнур буквально змусить очі вилізти з голови. Ви скажете, що хочу знати. Азіз!


Двоє чоловіків схопили мене та утримували. Азіз зашкутильгав за мене, затяг мотузку навколо моєї голови і повернув один раз. Сліпуча біль! Біль був у мене за очима. Мій рот відкрився. Я стиснув його, стиснувши зуби.


"Офіцер безпеки", - відповів я. Ветеран В'єтнаму. Ви знаєте, що Деверо любить ветеранів. Спецназ. Ви думали про це, про тренування?


Шнур натягнувся. Я відчув, як мої очі напружуються, щоб вистрибнути, і змусив їх відкрити, щоб переконатися, що я ще не осліп. Я зробив зусилля, щоб не видати жодного звуку. Стогін та крики тільки змусять їх рухатися далі, впевнені в успіху. Я боровся... боровся...


Потім Шейла кинулась у бій.


Двоє охоронців тримали мене, Азіз працював з моїми очима, генерал подивився на мене, і коли один араб, який спостерігав за Шейлою, на мить відвів погляд, вона кинулася в бій.


З нізвідки в її руці з'явився тонкий клинок, і стражник упав, стікаючи кров'ю. Як і раніше з кляпом у роті та оголеними грудьми, Шейла стрибнула до дверей. Ці двоє чекали поряд зі мною, і генерал пішов за нею.


Я не став чекати, щоб побачити, чи вона виживе, і я став їй допомагати. Я збив Азіза з ніг і пірнув у вікно.


Я пройшов крізь нього, вибив скло, дерево та все інше і приземлився на дах за п'ять футів нижче. Я приземлився у вигляді довгого перекату, підвівся і, не оглядаючись, утік. Через чотири дахи я добіг кінця будинків. Там були залізні сходи, що вели на балкон, другий балкон внизу та дах кабіни вантажівки у вузькому провулку. Через десять секунд я опинився на головній вулиці напівсільського району, оточений рознощиками та торговцями.


Я пробився крізь ранковий натовп і рух до портика поруч із фруктовим кіоском навпроти готелю. Я міг бачити парадний вхід і не виявив жодних підозрілих машин. Схоже, вони навіть не намагалися мене спіймати. Можливо, генерал подумав про мої передбачувані тренування у В'єтнамі і вирішив, що, можливо, я все-таки не агент.


Я зачекав десять хвилин, араби не вийшли з готелю. Я взяв шестидюймовий ніж із вази з фруктами, перейшов вулицю під прикриттям вантажівки, що проїжджала, і прослизнув по провулку назад до задніх дверей.


Той самий секретар спав на старому комутаторі свого прилавка. Але він не спав. Не в цьому світі. Мідна рукоять бедуїнського ножа застрягла між його ребер. Мабуть він зробив неправильний крок і не в той час.


На третьому поверсі двері до кімнати були зачинені. У обшарпаному готелі ніде не було звуку. Я ввійшов до кімнати з ножовим боєм напоготові. Мені це не знадобилося.


Шейла Келлі лежала на ліжку. Точніше, її тіло лежало на ліжку. Її голова звисала вниз, горло було так глибоко перерізане, що голова бовталася тільки на шкірі. Кляп все ще був у неї в роті. Кров все ще капала калюжкою на підлозі з м'якого тіла. Її маленькі груди з бюстгальтером, які все ще ковзали по них, лежали безвільно і вільно.


Я пішов геть і спустився до вестибюлю, де ніхто не переміщав секретарку, що постійно спляча, і, можливо, навіть не повідомив про його вбивство. Це був готель, де люди мало що бачили та про який ще менше повідомляли. Я також не повідомляв про вбивства. Мені треба було попрацювати.


Я повернувся до аеропорту на таксі. Літак Bayou був на злітно-посадковій смузі, і другий пілот у дверях подивився на свій годинник.


'Прокляття! Ти запізнився! Де Келлі? Якщо вона думає... -


Має нове завдання, - сказав я. 'Не чекайте її.'


Це все, що я сказав йому. І це все, що я міг би сказати будь-кому, крім Хока. Генерал і його араби не знали про мене, вони думали, що я підозрілий, тому що говорю з Келлі, але вони також підозрювали і щось ще. Можливо, вибух вілли був хитрощом ЦРУ чи Ізраїлю, я не думав, що ні те, ні інше було надто добре для цього. А може, то була арабська димова завіса. Я напевно не думав, що це було надто добре для чогось. У будь-якому випадку, у мене виникло відчуття, що відбувається більше, ніж ЦРУ повідомило AX – можливо, навіть більше, ніж ЦРУ знало.


Я дивився у вікно літака, поки ми не опинилися над узбережжям Сирії, і я подумав про Келлі. Раніше я не турбувався про Халіда аль Вахлі, навіть із ним. Ще одна робота, завдання. Але якщо генерал був людиною Халіда, я був стурбований. Тепер було б приємно вбити Халіда. І тепер у мене було власне завдання, приватна мета – будь-хто, генерале!


Розділ 6


Коли ми випустили колеса для посадки, Перська затока сягала далеко на північний захід під нами, сповнена островів, уславлених піратами та отруйними зміями. На південь від нього не було нічого, крім пустелі, ширшої та порожнішої, ніж море, далеко в Саудівській Аравії - якщо хтось знає, де проходять кордони в цій непрохідній пустці. На сході лежала порожня пустеля, далеко від вершин скелястих гір Джебель-ель-Ахдар і за Ормузькою протокою і далекою Оманською затокою до Аравійського моря.


Це була земля, де ви очікували зустріти кочівників, верблюдів, наметів і доу, повних вогняних піратів. Натомість ми отримали короткі професійні інструкції з посадки з диспетчерської вежі в Дубаї та приземлилися над жвавим портовим містом з населенням близько 30 000 жителів із приміськими житловими будинками, з'єднаними двосмуговими автомагістралями, які нагадали мені Огден, штат Юта. Пароль був простий: нафту. Місто Дубай було тепер нафтовим портом у східній частині Перської затоки, аеропорт, в якому ми приземлялися, могло приймати найбільші реактивні літаки, а триповерхова будівля аеропорту була оточена полчищами кадилак пастельних тонів.


Митниця Дубая не завдала нам проблем, і ми вийшли на вулицю до очікуваного автобуса Bayou з кондиціонером. Все окрім мене.


"Капітан Фінч?"


Він виглядав бездоганно доглянутим, у коричневому береті, згладженій польовій формі зі знаком байоу на гонитві на плечі та в начищених бойових черевиках.


"Я", - визнав я.


Я пішов за ним до джипа, де він завантажив мою валізу, і стояв по стійці смирно, поки я не сів. Ми поїхали мовчки, водій дивився прямо перед собою, дуже по-воєнному. Це дало мені час озирнутися. Я не був у Дубаї багато років, але хоча з повітря він виглядав як Огден, Юта, на землі він був далеко від Огдена.


Араби у бедуїнському одязі заповнили вузькі вулички міста, збудовані для верблюдів. Було ще багато верблюдів і віслюків, і більшість арабів виглядали так, ніби вони переріжуть вам горлянку за дирхам - по чотири дирхами за долар. Вони мали зовсім новий порт, важку промисловість, трубопроводи, сучасний аеропорт і багато Кадилак, але в Перській затоці все ще залишалося досить середньовічним.


Щоб довести це, коли ми проїхали кілька будівель офіційного вигляду, над воротами були дві людські голови пронизані списами.


"Вони помістили їх туди на добу", - сказав водій. «Коран – єдиний закон тут. Відрубують тобі голову за вбивство, шпигунство та публічне плювання».


Між передмістями є двосмугові дороги, але пустеля все одно починається біля останнього нового будинку, і якщо ви хочете вирушити в глиб країни, візьміть коня чи верблюда. Там, за кілометр від міста, це все як тисячу років тому, все ще правлять Коран і закон пустелі: крадіжка у невірних - це скоріше хобі, ніж злочин, а смерть - кращий спосіб зустріти незнайомців.


Начебто щоб довести це ще переконливіше, Bayou Petroleum сховала свій комплекс заводів, офісів та будинків за двома парканами з колючого дроту, що було не зовсім інтегровано з місцевою спільнотою.


Нас зупинили біля зовнішніх воріт і знову біля внутрішніх воріт офісів. Потім водій супроводжував мене до штаб-квартири компанії та зник. Мене привели до кабінету. За двадцять хвилин з'явився сам полковник Деверо. Очевидно, він прилетів прямим, але це було б неправильно, якби до мене ставилися по-особливому і я поїхав би разом із ним.


«Радій, що ти тут», - сказав він, але його поведінка знову була розпливчастою, майже сонною, і він, схоже, мною не дуже цікавився. "Хіба міс Келлі не приїхала одночасно з вами?"


Я сказав. - "Ні."


«Що ж, я думаю, вона скоро буде тут. Чи готові завтра приступити до роботи?


"Якщо хтось скаже мені, що робити".


"Ви почнете орієнтуватися завтра".


Що я роблю сьогодні ввечері? Виходжу з дому?'


'Боюся, що ні. Ми тут не дружимо із місцевими. Жителі Дубая строго мусульмани та старомодні. Наші звичаї інші, особливо стосовно жінок. Ми тримаємось подалі від їхніх жінок. Вас познайомлять із жінкою з нашого штату».


'Треба бути представленим?'


«Я думаю, що це найкраще аранжування. Це запобігає конфліктам і зберігає розуми чоловіків вільними до роботи. Це все, Фінч?


"За винятком того місця, де я сплю".


«Бунгало номер сім для вас. Ми їмо у їдальні».


Я вийшов надвір. У Девер було щось цікаве, чого я не міг зрозуміти. Наче його розум був зайнятий чимось, але не в Дубаї. Можливо, це було наслідком того, що його, по суті, вигнали з армії після двадцяти п'яти років служби.


Я знайшов бунгало сім наприкінці ряду бунгало біля внутрішніх воріт. Після Риму мені треба було прийняти душ і трохи поспати. Я забув і те, й інше, коли ввійшов у бунгало.


Я почув слабкий брязкіт - метал до металу - десь з невеликого, але шикарного бунгало.


Я залишив зовнішні двері відкритими, поставив чемодан і прокрався до однієї з внутрішніх дверей. Я ще не мав нічого, крім римського ножа. Це було б досить добре. Я обережно штовхнув двері. Я стояв у порожній кухні.


Я пройшов через вітальню до другої двері. Я обережно штовхнув її, нічого не побачив і повністю відчинив. Це була спальня, і вона була порожня. Велике ліжко, письмовий стіл, два крісла та більше нічого. На ліжку лежав шовковий халат. Я глянув на нього, все ще тримаючи ножа в руці, і почув позаду шум. Я миттєво обернувся, присів...


Вона вийшла з ванної, витиралася рушником. Велика жінка, яка посміхнулася, побачивши мене. Абсолютно гола жінка.


"Ну", - вона оглянула мене з голови до ніг і назад, до того часу, коли її очі досягли мого обличчя на зворотному шляху, я припустив, що вона виміряла мене з точністю до дюйма - скрізь.


Її посмішка стала ширшою. «Схоже, я хоч раз у житті вгадала. Час. Мені це обійшлося».


Я сказав. - "Достатньо ти заплатила?" Я повинен був щось сказати, мої очі були прикуті до її тіла.


«Ви здавалися особливим типом, – сказала вона, – тому я заплатила одній із дівчат за її завдання. Скажи мені, що я вчинила правильно». Не знаю, як ви, - сказав я, - але я старався щосили.


"Давайте подивимося, як ми це зробимо разом".


Вона була одного зросту з Шейлою Келлі, мала таке ж темне волосся, але на цьому вся подібність закінчувалася. У цієї жінки були великі гнучкі груди, які погойдувалися під час руху. Її стегна були широкими і мускулистими, живіт вигнутий, а пасмо чорного волосся густо завивало над твердим горбком Венери між повними стегнами. Шкіра в неї була темно-золота, начебто десь у минулому араб чи європеєць з півдня був її предком.


Вона обняла мене за шию, піднялася навшпиньки, щоб поцілувати мене. Я все ще тримав ножа. Вона проігнорувала це - як людина, яка знає все про ножі, яка щодня цілує чоловіків, які тримають ножі в руках, - і почала розстібати мою сорочку. Вона не поспішала і зупинилася, щоб зосередитися на кожній ніжній чи еротичній точці мого тіла. Десь на півдорозі я кинув ножа. Вона знала хитрощі, з якими навіть я раніше не стикався.


Потім ми лягли на велике ліжко, так щільно обвившись один одного, що її груди були більшою частиною за мене, ніж її, мої руки були більшою частиною її сідниць, ніж я, коли я притягнув її живіт до мене, щоб штовхати все глибше і глибше. у її голодне тіло. Я досліджував кожен її дюйм, розколюючи її, доки не залишилося нічого, окрім гарячої, мокрої, голодної глибини, в якій знаходиться ця жінка. Вона корчилася навколо мене, хапаючись за себе, підстрибуючи в моїх руках, все швидше і швидше… все повільніше… на межі довгого очікування, затяжного, ще ні… ще ні… ні… а потім відпустила ...


Коли я подивився у вікно, я здивувався, побачивши, що сонце все ще світить. Поруч зі мною на величезному ліжку вона зітхнула і потяглася, як якась велика гладка тварина.


«Джейн накладе на себе руки», - сказала вона.


Я погладив її вологий живіт. "Хто така Джейн?"


"Дурна дівчина, у якої я тебе купила". Вона перекотилася на бік і глянула на мене. "Ви робите все можливе, чи не так?"


"Ти надихаєш чоловіка", - сказав я.


"Я знаю", - сказала вона і засміялася. - Скоро ми зробимо це знову. Але тепер… -


Вона скотилася з ліжка і перетнула сонячну спальню. Вона сіла на одне з м'яких крісел, схрестила ноги і відкинулася назад.


"Але справа перш за все", - сказала вона. "Джеку Фінлі потрібно знати, якого кольору Jaguar він може орендувати в Каїрі".


Я сів просто на ліжку. «Червоний, якщо він буде за два дні».


Вона сказала. - «Вночі зелений краще».


"Вночі все краще", - сказав я.


Коди розпізнавання та коди відповідей. Вона була моїм контактом до ЦРУ!


Розділ 7


Вона вийняла з коробки у сумочці на підлозі маленьку тонку сигару, запалила її і випустила дим. Тепер усе гаразд, вона могла бути в офісній сукні, виступаючи на зборах директора, не звертаючи уваги на те, що вона була оголеною. Або їй було начхати. Вона викурила сигару короткими затяжками. «Мене звуть Кандіда Рой, агент ЦРУ у Дубаї. Труднощі в дорозі були?


"Ні", - сказав я, перевіряючи її, щоб дізнатися, чи чула вона щось про Келлі. На це не схоже. "Чому ти не сказала мені, хто ти, коли я увійшов?"


«Ви виглядали апетитно – вас могли вигнати з бізнесу». Як експерт вона випустила кільце диму. – Крім того, оголеним нічого не сховати. Я хотіла тебе перевірити.


"Ви завжди так перевіряєте незнайомців?"


"Зазвичай", - сказала вона. "Це ефективно". Вона курила. Ви повністю готові до атаки? За тобою ніхто не стежив?


«Тільки ті ізраїльські агенти у Вегасі, про які я розповідав вам, – збрехав я.


"Вони в Римі під охороною", - сказала вона. "Добре, це має статися швидко. Вбий і йди. Протягом двох днів.


Вона розслабила ноги. Сонце висвітлювало внутрішню поверхню її стегон, які були ще вологими, високо над темним пасмом волосся.


«У мене твоя гвинтівка. Старий Спрінгфілд із затвором. З оптичним прицілом та інфрачервоним снайперським прицілом на випадок, якщо це доведеться робити вночі».


"Я хочу перевірити свою зброю".


«Вони у каналізації душа. Ось чому ми дали вам бунгало сім – у нього довга зливна труба. Там твій власний Люгер, боєприпаси та твій ніж. Ви знайдете арабський одяг у кошику, темний макіяж та бороду. Також є ціаніста капсула. Не для когось, а для вас. У Дубаї жахливо ставляться до вбивць».


«Я був тут раніше, – сказав я. "Я знаю свою роботу".


Вона кивнула головою. «За дві ночі Халід відвідає вечірку в торговому представництві Японії. У нього буде тільки два охоронці і одна машина, крім його власного лімузина. Ремонтна вантажівка стоятиме перед будинком протягом усього дня. Після перевірки він буде гаразд, як і водій. Ти прослизнеш у вантажівку, переодягнуту, під прикриттям відволікання уваги, яка в мене є. Коли з'явиться Халід, у вас буде безперешкодний постріл, можливо два.


"Як ти можеш бути така впевнена?"


«Ми вивчили його звички. Він завжди їздить на власному лімузині, тому виходитиме ліворуч. Зліва також вилізе один із охоронців,але це дасть вам час для двох швидких пострілів - але я пропоную вам достатньо одного. Водій вантажівки поїде в той момент, коли почує перший постріл, якщо ви не накажете йому чекати на другий постріл. Швидкість – це ваша втеча».


«Вантажівка проїде півмілі прямо вглиб країни, де на вас не чекають. У полі на вас чекатиме гелікоптер. Він доставить вас усередину країни, а потім попрямує до гор Джебель-аль-Ахдар, на кордоні Омана і Маскаті, де Байоу є пункт в оазі. Звідти Learjet доставить вас через Саудівську Аравію в єдине безпечне місце – Британський Аден. Представник ЦРУ зустріне вас там та відвезе додому. Тобі все зрозуміло?


"Так, зрозуміло", - сказав я. Але я не впевнений, що мені це подобається. Хто за кермом цієї вантажівки? Гелікоптера? Яким саме маршрутом поїде вантажівка і де саме знаходиться ця оаза Байоу?


- Надайте нам подробиці: імен ви не отримаєте. Ми не хочемо жодних зв'язків, нічого, про що хтось із учасників плану може говорити пізніше. Ми хочемо, щоб ви дотримувалися плану точно – для всіх нас».


«Гвинтокрил полетить надто близько до міста. Чому?


«Чорт забирай, Картер! Все залежить від швидкості! »


«А як щодо саудівських бойовиків? Вони будуть на шляху, і це довгий рейс до Адена. Learjet - не бойовий літак».


«Все залежить від розкладу. Якщо ви завдасте удару швидко, чітко слідуйте нашому плану: ви опинитеся в Адені до того, як Дубай зв'яжеться з Ріадом».


"Сподіваюся", - сказав я.


"Ми впевнені", - сказала Кандіда. Вона загасила сигару. «Пол Джейсон сказав мені, що ти впертий, але тобі не здається, що в нас це страшенно продумано? Жодне повідомлення не піде звідси в Ер-Ріяд або кудись на південь від Багдада, поки не пройде щонайменше п'ять годин. Задоволений?


«Мені просто потрібно дістатися до вертольота, і сподіваюся, що бійці Дубая не знайдуть вертоліт, і сподіваюся, що в цих горах немає патрулів Дубая, і сподіваюся…»


"З кожним вбивством пов'язаний певний ризик", - сказала вона. .


Що я роблю завтра весь день? Чи мене прикриває Байоу?


«Як хороший новачок, ти зорієнтуєшся. Це все робота ЦРУ, Байоу нічого не знає.


"Тоді мені краще прийняти душ і почати прикидатися втомленим новобранцем, у якого завтра попереду довгий і важкий день".


Вона встала. "Давай зробимо тебе по-справжньому втомленим".


Цього разу роздягати не було чого. Вона боролася зі мною в ліжку, можливо, тому, що тепер ми знали, хто ми такі. Вона програла. Або, можливо, я, але це був страшенно хороший спосіб програти. Довгий час я думав, що вона не випустить мене. Але я не хотів йти з неї. Я хотів залишитись у ній назавжди. Може, одного разу я знайду жінку, яка зробить це для мене – чи я для неї. Цього разу справа добігла кінця. Промокши від поту, я лежав на ліжку і почув, як зачинилися вхідні двері. Вона пішла.


Я подумав, чи не попрацювала вона одягнутися перед від'їздом. Я ніде не бачив її одягу, а шовковий халат все ще був зім'ятий біля ліжка. Може, вона скрізь ходила голою – її справа. Я не став би кидати це їй до ніг. Вона була чудовою жінкою. Я подумав про неї ще трохи. Потім я сів, викурив цигарку і знову ліг. Мені було про що подумати.


Не важливіші речі, але практичніші. Як вбити і залишитися живими.


Мені не подобався її план – план ЦРУ. Мені це зовсім не подобалося. Це було надто просто, надто готове. Як вона сказала, все залежить від швидкості, і для того, щоб швидкість спрацювала, все має бути добре. У цьому не було права на помилку. Сама атака теж була надто обмеженою за часом.


Я повинен убити Халіда аль Валі за кілька секунд між моментом, коли він вийшов з машини, і моментом, коли він досягав дверей японської місії. На той раз, і тільки тоді. І якість пострілу залежала від того, що зробить Халід, а не від того, що я зробив. Мені це не подобалося: я люблю вибирати свій варіант, наскільки це можливо. Таким чином мене могла зупинити сотня випадковостей. Він міг поранити руку і дозволити комусь іншому сісти за кермо, вибравшись з іншого боку. Японський господар зміг вийти, щоб привітати його та стати між нами. Він може привезти несподіваного друга. Може статися все, що завгодно.


Це було надто глибоко у місті, у центрі міста. У той момент, коли Халіда б застрелили, натовп, ймовірно, виник би з нізвідки. Помилка – наприклад, не заведеться вантажівка – і половина Дубая обрушиться на мене. Маскування було б страшенно хиткою, навіть якби я побіжно говорив арабською з дубайським акцентом, якби довелося з ким щось говорити. Маскування буде гарне тільки доти, доки ніхто не шукає ворога. Після замаху вона не витримає, і я бачив, що сталося із убивцями в Дубаї.


Ні, план мені не сподобався, але особливо не сподобався втечу після замаху. Це надто залежало від ЦРУ, від людей, про яких я нічого не знав, навіть від їхніх імен. План втечі – ключ до моєї роботи.


Будь-хто може бути вбивцею, якщо він готовий померти разом зі своєю жертвою. Найскладніше - вбити та вижити. Я мав намір вижити.


З тим планом, що запропонувала Кандіда, я мав хороші шанси не прожити ще три дні. У ньому було більше дірок, ніж на дорозі Арканзасу, і я б не став ризикувати на них її життям, не кажучи вже про своє. Завтра я знайду свій план – один, без співробітників та з мінімумом несподіванок. Сьогодні ввечері мені треба було поїсти та поспати.


Я пообідав у їдальні Байоу і рано ліг спати. Але я заснув не одразу. Я знову подумав про план ЦРУ. Це був лайновий план навіть для них. Чому?


Мені було цікаво, чи не любили вони мене так само сильно, що вбивця – я – не вижив би. Можливо тому вони доручили вбивство AX. Можливо, жертвували мною, якщо це було потрібно.


Розділ 8


Після сніданку я подався на орієнтацію. У мене мав бути план, і я мав тільки цей день, щоб розробити його, але я не хотів викликати підозр. Крім мене, для орієнтації було чотири фахівці. Дізнавшись, який великий Байоу, вони перейшли до справи. У мене були свої побоювання, і поки інструктор розповідав подробиці бурових та будівельних робіт, я малював уявну картину Об'єднаних Арабських Еміратів.


Усередині країни вся територія була пустельною, без міст, доріг, річок та гордих кочівників, що переміщуються з оази до оазису. Єдиними містами, чималими, щоб сховатися, були сам Дубай і Абу-Дабі, розташований далі узбережжям. Острови в затоці були маленькі і без укриття або маленькі і багатолюдні. На іншому боці затоки, в мусульманському Ірані, не було порту, і єдиний вихід із затоки морем пролягав через вузьку Ормузьку протоку. Єдиною місцевістю, де можна було сховатися, був весь шлях на схід - гірський хребет Джебель-ель-Ахдарге, де, як кажуть, реактивний літак знаходиться в польовому таборі Байоу.


Після обіду співробітник відділу кадрів провів нас по всій компанії Bayou і мені було дуже цікаво. Це тривало більшу частину дня, і я добре розглянув все у конторі Bayou, від скріпок до автоматів. Моя поїздка закінчилася у штаб-квартирі Департаменту безпеки, де я зустрівся зі своїм безпосереднім начальником, майором Арнольдом із морської піхоти США – у відставці. Він поінформував мене про заходи безпеки на базі та показав справи, які Байоу вів на всіх високопосадовців у Дубаї та про всі іноземні компанії в країні.


На обід я побачив усе, що мені потрібно. Під час обіду в їдальні я спробував допитати одного з молодих співробітників служби безпеки про Халід Аль Вахлі, але все, що я дізнався, це те, що Халід мав велику владу в Дубаї, і шейх зробить все, як сказав Халід. Ні Деверо, ні Кандіда Рой на вечерю не прийшли. Мене це влаштовувало, мені не було чого обговорювати з жодним із них.


Я повернувся до свого бунгало і дочекався темряви. Коли, нарешті, настала ніч, я одягнув свій арабський одяг, одягнув піхви Х'юго на руку, поклав Вільгельміну в кобуру і попрямував до офісу служби безпеки.


Серед арабського персоналу табору мене ніхто не помітив. В офісі було темно. Я зламав замок, прослизнув усередину і витяг досьє Халіда аль Вахлі. Я вивчав його при світлі олівцевого ліхтаря.


Халід вів напружене життя і був неприємною людиною. Він подорожував арабським світом, як мандрівний проповідник високого рангу, з країни до країни. Професійний антисіоніст, антимодерніст, антиамериканець, супротивник інтересів західного бізнесу. Де б він не з'являвся, були повстання, масові вбивства та масові страти. Це був образ хворого на владу фанатика, ймовірно, напівбожевільної і людини з подвійними та потрійними інтересами. Згідно з записами Байоу, він брав хабарі з усіх боків, з яких міг вимагати гроші. Але нічого не було сказано про те, що він робив із грошима. «Контракт» змусив мене почуватися комфортніше, але моя робота полягала в тому, щоб убити його, хоча він був би святим, і мене більше цікавили його місцезнаходження та звички, ніж його характер. Я виявив, що мав особисті апартаменти в урядовій будівлі на головній площі Дубая. Щовечора перед заходом сонця він ходив у свою мечеть. Він ніколи цього не пропускав. Відданий мусульманин чи будь-хто, хто хоче стати ним, ніколи не пропускає молитви. Після мечеті він щоденно доповідав шейху у палаці.


Я кладу справу назад у шафу. Надворі спекотної ночі я сів біля огорожі з колючого дроту. Через деякий час група арабських кухонних працівників пройшла повз, бовтаючи, прямуючи до воріт. Я змішався з ними. Для більшості американців усі араби в бедуїнському одязі виглядають однаково, і я сумнівався, що охоронець перевірятиме документи або рахуватиме арабів, що виходять на вулицю. Я був правий.


Вийшовши за ворота, я відійшов від кухонного персоналу і попрямував темним шосе у бік Дубая. На даний момент моєї маскування було б достатньо: ще нікого не вбили. Я безупинно дістався старого міста і ввійшов у темні вузькі вулички між глиняними будинками.


Наче я повернувся на століття назад у темний, безмовний і обнесений стінами світ середньовіччя. Єдиний рух на темних вулицях виходив від кількох бродячих собак і кількох так само потайних швидких тіней. Двадцяте століття було далеким.


Але я знову зустрів його у сучасних урядових будівлях. На головній площі горіли вогні, біля входів до будинків стояли мирні мешканці та вартові. Я кружляв площею, поки не знайшов будинок, в якому знаходився офіс Халіда. Я вибив вікно і заліз усередину. У кабінеті, до якого я зайшов, було темно, але коридори були освітлені. Я знайшла таблички у холі. Офіс Халіда аль Вахлі був на другому поверсі.


Це було наприкінці зали, і я був майже там, коли великий араб у чорній мантії, підперезаний ременями зі зброєю, вийшов із дверей прямо переді мною. Я швидко схопив його, і він помилився - замість ударити мене голими руками, він потягся за пістолетом. Я схопив його, коли він наполовину дістав пістолет і вдарив його по носі. Кров потекла, коли він відсахнувся, і зброя з гуркотом упала на землю. Я схопив його за шию. Він боровся мовчки. Я зібрався з силами, напружився і відчув, як його шия хруснула в моїх руках.


Я затягнув його тіло до темного кабінету, з якого він прийшов, засунув його до шафи і зачинив двері. Тепер треба було діяти швидко. Ні про яку думку про наслідування плану ЦРУ тепер не могло бути й мови. Коли вони знайдуть мертвого охоронця, вони почнуть шукати, і вантажівка, припаркована на вулиці, була б помітна, як алмаз у купі вугілля.


Наприкінці зали мені пощастило трохи більше, кабінет Халіда аль Вахлі не був замкнений. Я увійшов і використав свій олівцевий ліхтар, Халід любив розкіш. Офіс був розкішним і шикарним, з глибокими західними диванами, товстими східними килимами, пуфами, розкішними драпіруваннями і гігантським письмовим столом, чимось інкрустованим, що, мабуть, було шкірою, золотом і дорогоцінним камінням. Настінна шафа показала, що Вахлі не був таким чистим прихильником Корану, як він хотів би, щоб ви думали - шафа була повна пляшок з лікером. Двері відчиняли доступ до сусіднього офісу, але це був не офіс. То була спальня. Спальня-намет у пустелі, без меблів, підлога вкрита килимами, товсті халати, подушки, стіни обвішані гобеленами. Вся кімната була схожа на величезне ліжко. Я не повірив, що Халід аль-Вахлі використав його для денного сну, і невеликий ліфт показав, що в кімнаті є окремий вхід. Корисно.


Вони могли перевірити охорону будь-якої хвилини, тому я повернувся до офісу Халіда. На розкішному столі лежав акуратно розкритий щоденник. Я бачив запис для вечірки в торговому представництві Японії, запис про зустріч із посадовими особами двох європейських нафтових компаній, огляд особистої охорони шейха в другій половині дня та відвідування будівельного майданчика нового нафтосховища. до дев'ятої години наступного ранку. Примітка про відвідування резервуара для зберігання нафти була написана від руки червоним кольором і позначена зірочкою. Це було те, що я шукав.


Я бачив ці резервуари - гігантські куполи заввишки двадцять поверхів, які були побудовані для буксирування в морі і затоплені в затоці для зберігання величезної кількості Дубаї, що видобувається. Побудований Bayou, це було останнє місце, в якому можна було б очікувати від співробітника Bayou вбивства чиновника з Дубая. Якби я мав рацію, у мене було б чисте поле для стрілянини, достатньо часу, щоб ...


Крики долинули з коридору.


То було двоє, може, троє чоловіків. Вони знайшли тіло людини, яку я вбив! Спершу вони перевірить офіс Халіда. У мене була, можливо, була хвилинка.


Я міг би стріляти і, мабуть, убити їх усіх, коли вони увірвуться в офіс Халіда. Я міг би навіть дістатись до площі. Але це було їхнє місто, а не моє. За кілька хвилин вони виведуть війська на вулиці. Я виділився б, як тільки хтось звернеться до мене. І навіть якщо мені вдасться втекти, все місто занепокоїться, що щось не так. Перестрілка - найгірша дія, яку може зробити агент.


Я побіг у екзотичну спальню. Я ввімкнув ліфт і пірнув у тінь за дверима. У мене був стилет. Вони вдерлися до першого кабінету, лаючись і говорячи арабською. Я дав їм п'ять секунд, щоб подумати про спальню.


Один два три чотири ...


Вона побігла до спальні. Один з них закричав і вказав на ліфт, що спускається. Вони побігли крізь спальню до ліфта. Їх було двоє чоловіків. Я вискочив і першому завдав удару карате ззаду.


Я чув, як він зітхнув і завмер від болю. Другий обернувся. Я вдарив його ножем у горло. Він упав у потоці крові, і я обернувся і вдарив першого, перш ніж він знову зміг задихати. Я стрибнув до ліфта, знову підняв його і за двадцять секунд обережно вийшов на перший поверх.


Я був у маленькій кімнаті з дверима навпроти ліфта. Я відчинив замок і визирнув. Площа, тьмяно освітлена ліхтарями, тиха та безлюдна. Я вийшов надвір.


На площу увірвалися дві вантажівки!


Солдати висипали з них, їхній одяг майоріли вночі.


Розділ 9


Вони перетнули площу віялом, щоб перекрити всі провулки. Потім вони повернулися і наблизилися до великого кола, наближаючись до будівлі, в портику якої я ховався.


За кілька секунд вони мене помітять.


Я клацнув запобіжником Вільгельміни. У мене не було шансів, але деякі з них я б узяв із собою. Що це було? Останній бій N3, Killmaster? Що ж, якось це мало статися. Я ніколи не очікував, що отримаю пенсію по старості. Я протримався набагато довше, ніж більшість, у мене була дуже хороша кар'єра, і я не збирався заспокоюватися, о, ні. Завжди була надія, доки ти продовжував боротися. Я напружився, щоб рушити вперед, і ... Я побачив дві постаті далеко на іншій стороні площі за арабськими солдатами. Двоє чоловіків у чорному одязі. Їхні автомати обстріляли відкриту площу!


Солдати падали на майдан. Інші пірнули в укриття.


Офіцери вигукували накази та жестикулювали.


З другого боку площі люди в чорному перестали стріляти, закричали один на одного і зникли в провулку.


Вони говорили івритом.


Арабські солдати забули про мене, офіцери підганяли їх, і вони кинулися в провулок, переслідуючи ізраїльтян.


Я не став чекати, щоб ставити запитання. Перш ніж зупинитися, щоб перепочити, я пішов з площі і пішов по провулку в протилежному напрямку. Я перейшов на рись, обережно блукаючи очима вузькими вуличками. Я нікого не бачив.


Двоє ізраїльських бойовиків. Збіг? Ні. Вони врятували мою шкуру. Питання було в чому? Чи знали вони про план ЦРУ і, зрештою, чи хотіли вони смерті Халіда? У них була якась операція у Дубаї? Чи була це операція «Яструба та АХ»?


Як би там не було, тепер мені було байдуже. Вони дали мені шанс. Це добігло кінця. Хоук завжди казав, що маю дев'ять життів, як кішки. Викресліть лише одне життя. У мене не могло залишитися занадто багато цих дев'яти життів - таких інцидентів не повинно бути занадто багато.


Я повернувся до комплексу Байоу. Я прорізав собі шлях через паркани всередину. Табір сяяв світлом і діяв, мабуть, вони були стривожені стріляниною в місті, і я не знав, чи були там офіційні особи Дубая. Позаду себе я заклав прорізи в паркані і непомітно дістався свого бунгало. Воно було темним та тихим. Усередині я зняв арабський одяг і знову одягнув форму Байоу.


З Х'юго знову на моїй руці, з Вільгельмін у кобурі на моєму поясі, на моїй спині під форменою курткою, я загорнув арабський одяг у вузол і вийшов на вулицю. В офісі служби безпеки кипіла робота, туди-сюди вдиралися охоронці. Двоє пройшли повз мене і розмовляли.


«…Ізраїльський напад. В місті. Троє арабів убито».


"Якого біса вони хотіли?"


Хто скаже? Їх не зловили».


Успіх Картера! Якщо ізраїльтян вистежуватимуть, ніхто в Дубаї не подумає про вбивцю і не замислиться над тим, що сталося в офісі Халіда. Якби вони наперед цього хотіли, ізраїльтяни не змогли б зробити для мене краще. Може, вони заздалегідь спланували, але в мене не було часу думати про це.


Я побіг до стоянки і сказав охоронцеві дати мені джип – наказ полковника Деверо. Жорстка дисципліна може бути слабкістю. Охоронці знали, що я новий офіцер служби безпеки, і я поводився так, ніби виконував якесь завдання, тому я отримав джип, і він не ставив жодних питань.


Я поїхав до їдальні, де були запаси їжі. Я взяв те, що мені було потрібно з аварійних пайків бригад – м'ясо, сир, рослинні екстракти, печиво та воду у пластикових літрових пляшках. Я взяв п'ятиденний запас та поїхав на склад обладнання.


Обладнання водолазів для підводних досліджень знаходилося у спеціальному приміщенні. Я завантажив джип дихальним апаратом, тринадцятьма годинними балонами з повітрям та чотирма підводними поплавцями. Я взяв мотузку, дві магнітні присоски, що використовуються на бурових установках, та п'ять фунтів пластикової вибухівки з водонепроникними детонаторами та підривниками.


Останньою зупинкою було моє бунгало. Я взяв старий «Спрінгфілд» з двома оптичними прицілами, залишив світло в спальні увімкненим і попрямував через хаос у таборі Байоу до воріт.


Вартовий біля внутрішніх воріт жестом руки пропустив мене, але біля зовнішніх воріт мене зупинили і попросили перепустку. Я сказав охоронцеві, що це терміново і що він може зателефонувати полковнику Деверо чи майору Арнольду на підтвердження. Коли він повернувся до телефону, я легким ударом уклав його і за десять хвилин об'їхав Дубай.


Кажан тепер був у курнику. Я не вірив, що Байоу засурмить комусь про зникнення одного зі своїх людей, і я був страшенно впевнений, що ЦРУ цього не зробить. Кандіда Рой повідомляла про моє зникнення, Пол Джейсон проклинав ймовірно себе і звелів Кандіді заткнутися і почекати, щоб подивитися, як розгортатиметься справа. Він гарчатиме на Хоука, як бик, напевно, всю дорогу до Білого дому. Це не дало б ЦРУ жодної користі. Вони відключили мене від AX. Це було б перше, на що вказав би Хоук і сказав би їм, що хоч би що я робив, я роблю це сам і за своїм планом.


Так воно й було, я був сам собою. Якби я спробував зв'язатися з AX або Хоуком, я зіткнувся б з блокадою ЦРУ. І це було останнє, чого я хотів зараз. Якщо я мав рацію, то мене використовувало ЦРУ, або ЦРУ використовувалося кимось іншим. Якщо я хотів вижити, то я був повністю сам по собі.


За милю на захід від останнього передмістя Дубая я з'їхав з дороги в солончак на березі Перської затоки. Я зорієнтувався по точках ландшафту і закопав арабський одяг, їжу, Вільгельміну та боєприпаси до Люгера. З цього моменту останній будинок Дубая був тьмяним світлом на сході. На півдні та заході не було нічого, крім темної пустелі.


Повернувшись у джип, я подався назад на схід. Мене двічі зупиняли поліцейські патрулі, але мої документи, як офіцера Байоу, були в порядку, і вони шукали тільки ізраїльських терористів. Вони пропустили мене - це означає, що вони ще не впіймали ізраїльтян, а Байоу не повідомив про моє зникнення. Я прикинув, що маю ще двадцять чотири години, перш ніж Байоу нарешті вирішить повідомити про свою зниклу людину. Мені не знадобилося б так довго.


Я проїхав повз територію Байоу до того місця, де будували новий нафтовий резервуар. Будівельний майданчик був обгороджений парканом, а за парканом величезний резервуар підносився вночі, як величезна скриня з дуже довгим сталевим ніпелем. Він був схожий на Астродом у Х'юстоні з вузькою вежею замість щогли нагорі. Двадцять поверхів, побудована для зберігання 80 000 000 літрів сирої нафти, стояла поряд із штучною лагуною, відокремленою від відкритого моря високим піщаним насипом. Коли резервуар буде готовий, він повинен увійти в лагуну, піщана дамба буде проштовхнута, і весь колос буде потягнутий у затоку і опущений на дрібне дно, готове для зберігання дубайської нафти.


Я сів за парканом і вивчав гігантську тінь для зберігання. Куполоподібна частина була місцем зберігання нафти під водою, тонка башта зверху мала заповнювати її з поверхні. На самому верху вежі, там, де вона мала виступати над водою затоки, була свого роду «корона» - кожух для насосів, труб та інструментів. В основі цієї корони була кругла платформа, яка мала утворити причал у морі. З цього майданчика на вежі сталеві сходи вели на дах корони, яка для безпеки мала сталеві перила.


Я уважно вивчив величезний резервуар. З землі фактична вершина башти була прихована. Верх купола, пласка частина перед початком вежі, також був невидимий із землі. Я подивився на відкриту затоку. Ясно в тиху ніч навігаційні вогні показали, де три інші резервуари лежали під водою і були залиті нафтою. Найближчий був менш ніж за милю прямо навпроти того місця, де я ховався.


Я взяв з джипа спорядження аквалангіста - дванадцять баків, вибухівку, детонатори і магніти, що притягують, зв'язав все разом, прив'язав мотузку і перетягнув весь вантаж до берега моря. Там я роздягнувся і надів гідрокостюм з балоном із повітрям. Я зв'язав додаткові балони, прикріпив чотири поплавці, додав магніти та вибухівку та увійшов у воду.


З моїм плавучим вантажем на буксирі я деякий час залишався на поверхні - я плив швидше і економив повітря - але Перська затока кишить акулами, а під водою у вас більше шансів. Я сфокусувався на першому резервуарі переді мною і пірнув. Я швидко плив рухаючи ластами, не помічаючи акул у темних глибинах, і дивився, як резервуар вимальовується переді мною, як затонула гора.


Я пірнув на дно, прикріпив присоски до масляного бака та повісив на магніти додаткові балони з повітрям. Потім я підійшов до місця, де вежа з'єднується з куполом, помістив п'ять фунтів вибухівки на з'єднання і повернувся на берег.


Я сплив на березі піщаної дамби, зверненої до моря, між затокою та новим резервуаром для зберігання. Я знайшов кілька каменів і сховав своє водолазне спорядження, окрім гумового костюма, що був на мені.


Потім я повернувся до позашляховика. Його не виявили, і я поїхав, щоб оглянути будівельний майданчик. У освітленій будці стояли двоє охоронців. Щогодини вони виходили на обхід. Люди люблять рутину. Я взяв свою сорочку, поєднав її з штанами та черевиками – і почав чекати.


Коли охоронець закінчив обхід і повернувся до котеджу, я взяв рушницю, приціли та манекен з набивкою і пробрався під парканом. Я працював швидко і тихо, стираючи всі сліди, і крадучись по наповненій примарами будівельному майданчику до тіні гігантського бака. На суші поблизу майже готовий резервуар виглядав як морське чудовисько, що йде по пляжу, колосальне та грізне.


Я вивчав його. Він був побудований круговими шарами, кожен з яких відступав від нижнього шару меншими і меншими колами до того місця, де височіла вежа, майже невидима в темряві. Я виявив компресор біля основи монстра і піднявся нагору. Останній шар перед вежею був ширший нагорі і, як я помітив з землі, хтось, що знаходиться біля вежі, був би прихований знизу. Я залишив там брезент разом з гвинтівкою і двома прицільними пристроями, а манекен підвісив до троса, що бовтався, підйомного крана.


Я піднявся тросом на платформу і піднявся сходами на самий верх. Там я притиснув манекен до перил так, щоб рука і плече були видні для того, хто б придивився. Потім я знову спустився. На плоску сталь біля вежі я зарядив «Спрінгфілд», налаштував оптичний приціл і ліг на метал під брезентом.


Я був захований знизу, і з повітря буде видно лише брезент на випадок, якщо раптом підлетить літак чи вертоліт. Тепер мені залишалося лише чекати. Зачекати та поспати.


Мені знадобиться добре виспатися.


Розділ 10


Крізь брезент я побачив слабке світло сходу сонця в пустелі.


Я одразу прокинувся. Озирнувся і прислухався


Звуку не було. Тільки світло розбудило мене. Будильник для солдатів та шпигунів – ранкове світло.


Я дуже повільно зрушив із себе брезент. Я знав, що мене не видно знизу, але я ніколи не ризикую, якщо в цьому немає потреби. Ось так Killmaster залишається живим. Ви зберігаєте свою удачу, коли вона вам справді потрібна, ви не ризикуєте, коли є інший вихід. Тож я обережно сповз зі свого брезентового чохла і уважно озирнувся, перш ніж зрушити з місця. Було тільки порожнє небо, тонка сталева вежа наді мною та нерухомий будівельний кран.


Я перекинувся на живіт, підповз до краю бака і глянув униз.


На будівельному майданчику нічого не рухалося.


Я чекав. Пройшло більше години.


Потім із котеджу вийшли двоє охоронців Байоу. Вони потягнулися, позіхнули і повільно обійшли ділянку, знімаючи брезент із матеріалів та оглядаючи всю ділянку. Нарешті, коли вони оглянули весь будівельний майданчик, один із них пішов відчиняти головні ворота і сів у крісло біля входу.


Я підповз назад до свого брезента, перевірив і перезарядив "Спрінгфілд", прикріпив оптичний приціл і повернувся до краю бака на животі. Минула ще година, і сонце виявилося повністю над обрієм. Почалося катання на човнах затокою. Потім побачив пил далеко дорогою на будівництво.


Першими прибули вантажівки та робітники. Робітники розійшлися майданчиком по різних місцях. Вони не пішли на роботу, а займалися налагодженням інструментів та прибиранням території загалом. Потім вони прогулювалися в очікуванні офіційного візиту Халіда аль Вахлі і як робітники всього світу максимально використовували перерву в роботі.


Потім прибули джипи та фургони фірми Bayou, на останньому були полковник Деверо та Маркус Байоу.


Деякі службовці швидко виготовили похідне крісло для великого та важкого президента корпорації. Байоу сів, а Девер - ні, і по моїй спині пробіг холодок! Полковник Деверо озирнувся, потім раптом підняв голову і глянув прямо на верх резервуара!


Я напружився. Чи я був видно? Я не вірив у це, але я не був повністю впевнений і не міг поворухнутися. Людина могла дивитися прямо на щось і не бачити цього. Але найменший рух може привернути його увагу, і тоді це побачить. Так що я не рушив з місця і побачив, що погляд Девер пройшов далі, повз мене.


Його погляд упав на саму вершину вежі.


Мій манекен був під прямим кутом і в потрібний час. Деверо, здавалося, довго дивився на вершину башти. Він бачив манекен? Якщо так, то зараз це було схоже на щось? Я чекав. Деверо спостерігав ще мить, потім опустив погляд і обернувся, щоб поговорити з Маркусом Байоу.


Я повільно видихнув.


Через десять хвилин процесія Кадиллаков і Роллс-Ройсов проїхала дорогою і повернула на будівельний майданчик. Мій годинник сказав мені, що було рівно дев'ять годин.


Оточений бойовиками в бідуїнському вбранні, з «кадилаку» вийшов Халід аль-Вахлі, високий владний чоловік з яструбиним носом і короткою бородою. На ньому були струмені, прикрашені золотом мантії та яскраво-зелений тюрбан. Він був хаджі, він здійснив паломництво в Мекку і, здавалося, височів над усіма іншими, хоч і був не набагато вище.


Маркус Байоу підійшов до нього, майже вклонившись арабському лідерові. Полковник Деверо відсалютував, але тримався на відстані, як під час огляду. Арабські охоронці розосередилися територією, оглядаючи кожного європейського робітника з відкритою недовірою та підозрами.


Екскурсія територією розпочалася. Халіда аль Вахлі та Маркуса Байоу оточили охоронці та арабські охоронці, тому робітникам довелося залізти на землю на обладнанні, щоб миттю побачити Халіда. Але з верхньої частини бака це добре бачив.


Я чекав, поки вони дійдуть до точки якраз навпроти резервуара.


Я вистрілив двічі. Халід аль-Вахлі був відкинутий назад, як лялька, мертвим при першому ж пострілі. Але я ще раз вистрілив, щоб переконатися, що всі знали, звідки йдуть постріли.


Щоб бути ще впевненішим, я жбурнув гвинтівку так, що вона з гуркотом ударилася об наземну частину резервуара, в самий розпал стовпотворіння, що вивергається на землю.


Це була ревуча маса хаосу, що кружляла. Арабські охоронці відкидали людей назад і, істерично ридаючи, схилялися над мертвим Халідом. Я підповз до морської сторони резервуара і почав чекати. Довго чекати не довелося.


Голос закричав арабською. 'Він там нагорі. На баку!


"Я бачу вбивцю".


"Він убив муфтія!"


«Муфтій убитий! Вбивця!


«Убийте його… вбийте його… на вежі… вбийте його!»


Вони бачили манекен на вершині башти. Пролунали постріли, коли розлючені араби обстріляли вершину величезного резервуару. Люди схильні бачити те, що очікують побачити. Все, що я зробив, - це допоміг їм уявити, що вони бачили вбивцю, помістивши над ними манекен - манекен, який можна було побачити лише з наземного боку резервуару.


За кілька секунд нікого не було на березі моря, всі були на березі і дивилися на вбивцю.


Я зісковзнув убік моря від похилого резервуара і побіг навколо лагуни до високої піщаної набережної. Ніхто мене не бачив, ніхто не кричав, всі були надто зайняті манекеном на вежі.


Мені довелося зупинитися на вершині греблі і чекати, поки хтось нарешті мене побачить.


'Дивіться! Інший! Зупиніть його!


Я зістрибнув на бік дамби, зверненої до моря, взяв своє водолазне спорядження, прив'язав балон із повітрям і увійшов у воду. І знову мені довелося чекати, поки перший з арабів у супроводі кількох охоронців Байоу перебереться дамбою. Вони мене побачили і почали стріляти. Коли кулі бризнули на мене водою, я зник з поля зору і почав плисти в затоці приблизно на десять футів нижче поверхні.


Я плив неквапливо, щоб заощадити повітря, переконане, що в Дубаї немає підготовлених дайверів.


Потім я почув пульсуючі гребні гвинти швидких човнів, що йшли із заходу - вони були в Дубаї.


Розділ 11


Човни з мене були саме тим, що я хотів. До теперішнього часу вони виявили б відволікаючий манекен і повідомили про втечу справжнього вбивці за допомогою аквалангу. Принаймні один з арабських охоронців буде впевнений, що вбив мене, коли я втік під водою.


Моторні човни наді мною розсипалися по всій місцевості в пошуках водолаза чи трупа. Вони будуть терплячі, переконані, що водолаз з одним балоном з повітрям не втече, і що я не зможу нікуди дістатися без поліції чи солдатів.


Коли гвинти загуркотіли над головою, я опустився на дно і поплив. Я нікуди не поспішав і дістався першого затопленого резервуара з десятьма хвилинами повітря, що залишилися в моєму балоні. Я прив'язав себе до одного з магнітів, прикріплених до резервуара для зберігання, тому мені не потрібно було використовувати силу чи енергію, щоб залишатися на дні. Після цього мені залишалося лише чекати.


Я упирався в похилу стінку резервуара, час від часу дрімав і міняв балони з повітрям, коли інший був порожнім.


Човни приходили та йшли весь день. Здебільшого вони патрулювали між моїм резервуаром та узбережжям. Але щогодини один з човнів проходив прямо над моєю головою, кружляв над вежею цистерни, яка височіла над водою, а потім повертала корму до берега.


Час від часу я чув далеко, на поверхні, постріли і відчував раптове засмоктування гребних гвинтів, коли човни причалювали до плавучого об'єкта, на якому міг бути я. Вони не здавалися, ще кілька годин безладна стрілянина і ревіння двигунів не припинялися. Я вбив їхнього муфтія, їхнього лідера, релігійного мученика та революційного героя.


Мені було цікаво, чи допоміг Байоу в полюванні на жахливого вбивцю і що думали і робили Кандіда Рой та ЦРУ. Я виконав їхню роботу відповідно до інструкцій, але не за їхніми правилами. Чи не зіпсував я їхній план, про який вони не говорили з Хоуком? Невже вони тепер виступали проти Хоука та Вашингтона? Я посміхнувся в темних глибинах Перської затоки, коли я представив обличчя Яструба, і мій розум почув, що він їм скаже!


Чи взагалі вони нічого не сказали Хоуку? Можливо, вони були здивовані не менше арабів на своїх човнах, переконаних, що я не маю шансів врятуватися. Що я давно мертвий, десь під поверхнею затоки, що утримується вагою мого порожнього балона з повітрям. Можливо, їх план спрацював точно так, як очікувалося - Халід мертвий, вбивця мертвий, але всі знали, що ЦРУ дало комусь суворий урок. Чи Кандіда виявила відсутність аквалангу та балонів із повітрям у Байоу?


Ця нагода вразила мене там, на дні похмурої затоки. Але якби хтось здогадався про мій прийом, він промовчав би. За весь день ніхто не спустився, і зрештою навіть фанатичні та безжальні араби мали вирішити, що вбивця мертвий. Звуки пошуків стихли, коли надвечір поверхня наді мною потемніла. Стрілянини більше не було. Якби щось трапилося зараз, його вже не було б у живих. Вбивця втопився, помер від травм або був з'їдений акулами.


Коли стало темно, я почув, як моторні човни почали збиратися, погойдуючись на півшвидкості десь між резервуаром і берегом. Вони повільно кружляли, описуючи довгі зигзаги то тут, то там, але потреба відпала. Тепер вони шукали лише докази, що підтверджують, що вбивця Халіда аль Вахлі нарешті приєднався до його жертви. Незабаром вони здадуться і вийдуть на берег до ранку. Я просто цього не хотів. Настав час діяти.


Я взяв свій останній запасний балон, звільнився від магніту і підплив туди, де на куполі стояла вежа. Я перевірив пластикову пружину, яку поставив на сварному шві. Це було гаразд. Я акуратно відрізав запобіжник рівно на годину і ввімкнув запалювання. Підривник горів у водонепроникній оболонці. Я спустив зі спини порожній балон, прикріпив останній повний і поплив на південний захід.


Я плив рівно, стежачи за своїм водонепроникним компасом. Звуки моторних човнів за моєю спиною поволі стихли. Це було до того часу, коли вони вже, напевно, здадуться на сьогодні, залишать мій гаданий труп акулам і вирушать у гавань до наступного ранку. Двигуни затихли, коли я підплив ближче до берега.


Нічого не рухалося під нерухомою поверхнею, жодна акула мене не турбувала, і я відчував, як море швидко меліє, оскільки повітря в моєму акваланзі було на останні кілька хвилин. Безшумно я піднявся над рівнем моря і, наступаючи по воді, дивився на темний нічний берег.


Я рухався повільно. На суші, недалеко від пляжу та шосе, попереду світилися вогні. Світло автомобілів і патрулюючих солдатів. Я не сподівався, що вони легко здадуться. Я глянув на годинник. Залишилася одна хвилина до години. Я повільно відраховував секунди, ... до сорока п'ятої секунди, вся ніч, далеко позаду мене, в затоці, наче спалахнула полум'ям.


Величезний резервуар злетів у повітря.


У повітря були підкинуті завіси вогню, височіючи і поширюючись, як виверження вулкана.


Всю ніч полум'я палало від 80 000 000 галонів палаючої сирої нафти, що поширилася по всій Перській затоці. Зі свого місця я міг бачити, як моторні човни з ревом тікають від вогню. Одна з них не встигла і зникла з поля зору, оточена ревучим вогнем.


Я опустив очі, бо світло від пожежі сягало навіть сюди, чітко позначаючи солдатів уздовж берега. Вони більше не думали про людину поблизу моря, вони дивилися з відкритими ротами на палаючий вогонь, з обличчям, ніби вся Затока була у вогні. Але я не сподівався, що вони запанікують. Я сподівався, що ні. Вони були б приголомшені, а потім подумали б, що означає вибух, а саме, що я, вбивця, ще живий і десь поруч із підірваним резервуаром.


Я чекав, обережно ступаючи по воді.


Це не зайняло багато часу.


Далеко на суші я почув крики, побачив, як солдати повернулися і побігли назад на шосе. Транспортні засоби на дорозі, скрипучи колесами, помчали на схід у бік пожежі. Тепер берегом нічого не рухалося. Я чекав.


Протягом півгодини туди, де я чекав, проїжджали вантажівки, джипи та легкові автомобілі. Вони на повній швидкості рушили на схід. Завили сирени. У вантажівках були солдати. Потім машин більше не було.


Я дав їм ще десять хвилин.


Узбережжя та шосе залишалися порожніми та тихими.


Я повільно доплив до пляжу, розглядаючи кожну тінь і нарешті зупинився на суші. Я слухав, контролював ніч. Я був один. Єдине світло було з єдиного вікна останнього нового будинку далеко зліва від мене. Всі вони пішли на пожежу, і вже буде ранок, коли вони згадають, що я їх підпалив. Ранок перед тим, як вони прийшли за мною. На той час мене вже давно не було.


Я відкопав свій арабський одяг, Вільгельміну та їжу. Я закопав гумовий костюм, спорядження та останній балон. Сховавши патрони Люгера, їжу та воду в рюкзаку, я рушив у дорогу.


З іншого боку вже пустельної дороги починалася пустеля, що тяглася на південь, без доріг у ночі. Жорстока пустеля, в яку піша людина ніколи не зможе увійти і вижити. Це знали всі у Дубаї та по всій Аравії.


Пустеля самогубців.


Куди я пішов.


Розділ 12


Світанок над землею настільки все висвітлив, що рух високої хмари змусив мене глянути вгору майже стривожено. Рівний пісок з виступами і валунами тягнувся на всі боки, наскільки міг бачити око. Я проходив повз сірі колючі кущі пустелі - безлисті, безбарвні, з піском і камінням. Нескінченних, за межею видимості. Тільки два очі – мої. У цій незайманій пустці не було інших очей. На світанку прийшла нещадна спека. Світло височіло, як стіна з пустелі - тремтяча стіна світла, яка, здавалося, розчиняла пісок і каміння в морі рідини, що кружляє. Але я пішов далі. Я йшов усю ніч, жодного разу не зупиняючись – навіть не для того, щоб випити – і пройшов настільки далеко, наскільки дозволяла витривалість. Рівно досі і не більше. До точної межі сил. І тільки-но я відчув, що мої сили похитнулися, я зупинився. Щоб вижити в цій гордій пустелі, був потрібний точний розрахунок сил залежно від пройденої відстані. До межі моєї витривалості, але не далі ні дюйма, ні секунди, інакше моя здатність виживати поступово зменшувалася б, доки не настав момент, коли не залишилося сил і пустеля перемогла б, пісок накрив би мене, ніби накрив ще один сірий і неживий камінь.


Я зупинився в суворій тіні валуна, згріб пісок, доки не помістився в тіні на всю довжину, і ліг. Жоден птах не порушив різку металеву синяву неба. Єдина хмара, що рухається, зникла. Була лише горбиста земля, повна тепла. Я взяв свою першу порцію води і повільно та обережно прополоскав рота. Мені треба було пройти довгий, повільний, одноманітний шлях.


Неможлива втеча. Мені довелося пройти через порожню, палаючу пустелю, куди наважилися лише кілька стійких кочівників, уродженців цієї землі, і жоден європеєць не міг сподіватися вижити поодинці й пішки. Не було ні сіл, ні доріг, кілька оаз були приховані і невідомі непідготовленому до життя в пустелі. Єдина караванна дорога лежала далеко на південь - шлях, який я залишив би далеко позаду. Але поки вони обшукували місто, узбережжя та море, я опинився в одному місці, на яке вони ніяк не могли чекати мене - у неможливій пустелі.


Я пішов би на південь, наскільки зможу, залишаючись далеко на північ від караванної дороги в Маскаті, потім на схід до гор Джебель-ель-Ахдар і застави Байоу, де Лірджет мав чекати мене, щоб вивезти мене з країни. .


Той самий літак, але на чотири або п'ять днів пізніше, ніж планувало ЦРУ. На той час влада Дубая обшукала б табір. І якби ЦРУ планувало кинути мене вовкам, це було б останнє місце, де вони очікували, що я там опинюся.


Це був мій план: неможливий, несподіваний маршрут і малоймовірний пункт призначення - той, який вже був досліджений і знайдений неможливим. Виграйте чи програйте, це був кращий план, ніж ЦРУ хотіло нав'язати мені. Все, що може бути кращим, ніж ризикувати зрадою. Краще, ніж бути загнаним у кут, як щур, ховатися в Дубаї чи намагатися врятуватися від непримиренних арабів, які обшукували кожен дюйм узбережжя, островів та Перської затоки. Відпочивши рівно годину, я продовжив шлях на південь - все глибше і глибше в тремтячу пустелю. Протягом двох годин. Потім я поїв і заснув.


Дві години, потім знову на південь, пішки. Повільний, впевнений крок, без поспіху і легко. Одна ступня попереду іншої, тверда та впевнена.


Весь день у спекотному блакитному небі не було на що дивитися. Ні хмар, ні птахів, ні диму – ні літаків. Я посміхнувся. Відсутність літаків означала, що я правильно здогадався - вони навіть не розглядали можливість того, що європеєць ризикне здійснити шалену втечу по пустелі.


Я почав співати, щоб зберігати стійкість у своїй ході та підняти настрій. Я повинен був почути звук, звук у безмежній тиші сонця та тепла, піску та повітря.


Ніч. Я проспав ще дві години, випив свій третій ковток води, з'їв сушене м'ясо, а коли настала ніч і викликала різке озноб, я щільніше обернув мене одягом, і я пішов далі.


Тепер я боровся з холодом і гострим камінням, на якому спотикався вночі, тоді як важка тиша тиснула, як свинець. Вночі без орієнтирів мені довелося йти за компасом. Холод допоміг мені йти швидше, але компас сповільнював - по дорозі траплялися невидимі борозенки та сухі затверділі водотоки. Я не міг ризикнути впасти. Зламана нога означала вірну смерть.


Вночі боротьба була також психологічною - страх самої ночі та страх зробити невірний крок проти прагнення швидкості та необхідності втекти від самої ночі.


Мені доводилося змушувати себе відпочивати та зберігати сили – навіть уночі. Закутані в одяг, мої м'язи напружилися, але вони тремтіли. Однак розрахунковий відпочинок був такий же важливий, як і вода.


Година, холодна і жорстока, а потім ще.


Світанок. Він раптово опиняється в пустелі - немов від клітки раптом відсмикують важку ганчірку. Я не міг зупинитись. Ще немає. Ішов, поки спекотна спека не обпалювала мої легені з кожним вдихом. На півгодини раніше, ніж учора, відчула слабкість у ногах.


Цього слід було чекати.


Якщо мої розрахунки є вірними, я йду точно за розкладом. Їди та пиття було в міру, і через чотири години час було йти на схід.


Година відпочинку, і я знову вирушив на південь. Там, де з пустельного ландшафту височіла велика плоска гора, що не змінилася ні на камінь із вчорашнього світанку, я пішов би на


схід. Я йшов компасом і точними розрахунками, бо пустеля нескінченна, як море, і кожна миля така сама, як і попередня.


Одна з найбільш смертоносних небезпек пустелі - це відчуття ходьби в тому самому місці по біговій доріжці і нікуди не дінешся. Здається, що пісок ковзає у вас під ногами, і ви завжди стоїте на тому самому місці - не рухаючись, як би швидко ви не йшли, завжди і назавжди в тому самому місці.


Ілюзія пустелі. Але я й раніше перетинав пустелі, відмовляючись підкорятися цій ілюзії, і всього через чотири години після ранкового відпочинку я пішов на схід, огинаючи темне підніжжя плоскої гори, і знову з'явився на сонці, що паляло.


Два постріли відбилися у величезній порожнечі, наче їх було п'ятдесят.


Відбилися, загули і затихли в тиші, що тремтіла.


Я повернувся, нахилився, побіг до тіні... та не втік.


Третій постріл прогримів і розірвався з усіх боків.


Я лежав нерухомо на піску в тіні самотньої скелі на краю тіні гори. Я зітхнув. Подумки я інвентаризував свою шкоду. Жодних пошкоджень не було. Я лежав неушкодженим, недоторканим на землі. І все ж щось підняло мене...


Тінь зрушила!


Я лежав нерухомо, тепер "Люгер" лежав у мене в руці.


Тінь перетворилася на постать. Фігура перетворилася на смаглявого чоловіка з гордими очима, що повільно йде по піску, з гвинтівкою в руках і конем, що тягне поводи за собою. На ньому була чорно-біла картата куфія та бездоганно зелена польова форма.


Я перекинувся.


Сонячне світло падало на його зуби і дуло рушниці.


Було жарко.


Його гвинтівка вистрілила, і мій "Люгер" видав єдиний звук, що проривався крізь тишу. Я відчув, як куля просвистіла повз моє вухо і кинула пісок мені у вухо та обличчя. Темний солдат не чув моєї кулі. Він упав горілиць. Я вистрілив ще двома кулями, перш ніж він упав на пісок. Його тіло тремтіло, і він лежав на піску з відкритим ротом і мертвими очима.


Я схопився на ноги і ахнув, дивлячись на нього. Задихатися, тремтіти та гостро реагувати! Я вбив дуже багато людей, щоб не впізнати з першого погляду, коли хтось помер. Але я тремтів і дивився, як новачок, на його першу атаку.


Я обшукав землю, як міг бачити крізь хвилі тепла. Нічого не рухалося – чи все рухалося. Камені, здавалося, рухалися, пагорби з хвилястим піском, навіть тіні пустелі. Мені треба було дізнатися, чи був мертвий солдат один, тож я піднявся на пласку гору.


Якби були інші солдати – патруль чи рота – вони шукали б мене. Зрештою те, що я зробив неможливе, їх не обдурило.


Якщо він був один, то це був розвідник, солдат, який стояв на якійсь заставі. З вершини гори я міг бачити вп'ятеро далі. Висока точка дозволила мені розрізнити людину, тінь коня, транспортний засіб, що рухається. Я вивчав порожню землю, квадрант за квадрантом, на всі 360 градусів. Нічого й нікого не було. На самоті, далеко на півдні, було видно стовп диму від табору чи застави.


Мертвий солдат був один, патрулюючи з віддаленого Дубая чи, можливо, урядової посади Саудівської Аравії. Він не шукав мене, але знав про мене. Можливо, він упіймав мій опис по радіо в загальній передачі з Дубая. Принаймні, я на це сподівався… радіо!


Я зісковзнув із гори. Кінь стояв, схиливши голову над тілом, і тихенько фиркав. Я знайшов радіо прикріпленим до сідла. Короткохвильовий трансівер, який використовується польовими підрозділами для зв'язку з віддаленими штабами, портативний та працює від батарей.


Це дало мені альтернативу. Я не знав його точного діапазону, але AX мав всюди пости для прослуховування. Я налаштувався на наш секретний канал екстреної допомоги AX - страшенно приватний і нелегальний - і почав передавати свій особливий сигнал лиха. «Три-Н Хальвдан, Трі-Н Хальвдан, повідомте N-One Дональд!» Знову і знову протягом трьох хвилин, а потім я зупинився. Я не хотів, щоб хтось, крім AX, мене засік. Відповіді не було б, не в день лиха, але у AX було обладнання, яке могло визначити мою позицію за секунди швидше, ніж у будь-якого іншого підрозділу.


Якби я до них дістався.


Я знову налаштувався, готовий до передачі ще три хвилини, коли відчув, як по спині стікає рідина. У животі в мене стислося від страху. Мене поранило! Ці перші два постріли! Кров. Поранення було б небезпечним.


Поторкав рідину, подивився, спробував. Жодної крові. Я відчув тремтіння полегшення - і тоді я зрозумів. Не кров, щось набагато гірше.


Вода.


Рідина на моїй спині була водою. Я зірвав рюкзак і відчинив його. Постріл, який збив мене і вдарив мене об пісок, потрапив до мого рюкзака, пробив мої пляшки з водою. У паніці, потім, знайшовши більше контролю над собою, я витяг усі пляшки.


Одна не постраждала. Тільки одна. Решта вилила свій вміст на пісок, просочила мої товсті шари арабського одягу, поки вода не досягла моєї шкіри, поки всі вони не спорожніли.


Все окрім однієї.


Я сів на пісок і глянув собі під ноги, потім глянув на порожні пляшки. Я озирнувся на величезну порожню землю, яка тремтіла від спеки. Радіо було альтернативою. Тепер це була моя єдина надія – чи почує мене AX.


Пляшка води.


Я почав передавати.


Тепер це перетворилося на гонку.


Я відправляв свій сигнал лиха через короткі проміжки часу протягом усієї третьої ночі. Я їхав усю ніч верхи на коні легким кроком. Не можна було дозволити тварині бігти в темряві цього піску та кам'янистої землі.


Відправляв увесь третій день.


Ближче до вечора третього дня я застрелив коня. У мене не було для неї води, коли вона впала на спеку.


Я пішов далі на схід.


На четвертий день радіо перестало працювати. Я продовжував свій шлях.


Іноді я падав. Намагався, щоб дотримуватися повільного сталого графіка. Іноді, забуваючи про розклад, я надто довго перебував у жорстокій спеці. Я надто довго спав у суворому нічному морозі.


Гори з'явилися на п'ятий день! Блакитні гори, хвилясті, що тануть далеко, близько і все-таки так далеко. Через теплові коливання так близько і вночі.


На шостий день закінчилась вода.


Гори були пурпуровими. Піднімалися переді мною, як стіна. Стіна, яку я міг торкнутися! Я сміявся. Я потягнувся, щоб доторкнутися до них. Я впав обличчям униз. Пісок ... камінь ... спека ... повзу ...


Пісок та сморід. Брудні, коричневі, мокрі, зламані зуби. Шкіра, обличчя, бородач. Брудна сива борода... брудні мантії... ніж... кривий... гаряче дихання схиляється наді мною... вниз... зуби... ніж...


Розділ 13


Обличчя лукаво дивилося вниз… важкий одяг висів на моєму обличчі.


Я заплющив очі і здригнувся. Страх. Стиснення нервів і м'язів, яке ми всі несемо у собі з темного минулого, коли ми були слабкими тваринами, що борються у первісних джунглях. Рефлекс із тих часів, коли виживання було привілеєм того, хто біг першим і далі за всіх.


Страх: необхідний виживання, але поганий перемоги. Рефлекс, отриманий від агента, Кіллмайстра. Коли моє ослаблене тіло стислося, мій розум спостерігав і розраховував – об'єктивно та холоднокровно. Хоча я здригнувся, я атакував.


Тяжке шия трималося в руках.


Я стиснув.


Темне брудне обличчя з рваною бородою чинило опір, заткнувши рота.


Я зібрався, тримався і побачив навколо себе прохолодну тінь, коня та верблюда, товари в невеликій купі перед низьким наметом. Я чув, як вода капає.


Очі вилізли з голови худого чоловіка. Араб у пошарпаному брудному одязі.


Я не бачив ні ножа, ні пістолета. Його руки були порожні, якщо не брати до уваги мокрої тканини, з якої капала прохолодна вода. Я моргнув, скинув тиск, але не зводив з нього очей.


Він упав на спину, кашляючи і давлячись ротом. Потім сів на кам'янисту землю, потираючи курячу шию.


"Клянуся Аллахом", - закашлявся він і сплюнув. "Я так винагороджений, Еффенді?"


Він говорив арабським, саудівським діалектом крайньої півночі. Це плюс верблюд та товари зробили його мандрівним торговцем, єдиним у своєму роді, який живе завдяки хитрощі в країні, де чужі часто не вітаються. Допускаються лише до того часу, поки вони мають товари, яких потребують кочівники, і вони вміють перехитрити злодіїв.


'Хто ти?' - Запитав я на його власному діалекті.


Він перестав терти шию, перестав кашляти і витріщився на мене з чимось справжнім жахом - ким і чим я був? Європеєць, який говорив не лише арабською, а й на його діалекті?


«Бідний торговець, який знайшов тебе впав у пісок, майже не на лоні Аллаха. Бідолашний чоловік, якому є що втрачати, але сказав собі: що робить тут цей бідний невіруючий? Як далеко від чорного золота та моря? На самоті? Чи бачив я колись тут одну таку людину? Ні, сказав я, ні, може, він заблукав. Я відведу його туди, де є вода та життя, і він подякує мені».


Ми були в невеликій ущелині, що має форму коробки, в тіні струмка, який стікав по скелі в невеликий басейн і йшов у пісок. Була навіть зелена рослинність, небагато і не дуже далеко. Я припустив, що цей оазис був періодичним і часто засихав. Прихований оазис, який я ніколи не знайшов би. Я, напевно, завдячую життям цьому мерзенному торговцю. Я припустив, що він думав те саме. Коли він глянув на мене, я відчув, що мого Люгера більше нема.


"Як ви можете говорити на нашому діалекті?" – спитав він. Його маленькі очі були чорні й жадібні. Він почав помічати, що зробив набагато більший улов, ніж мріяв.


«Я говорю багатьма мовами, - сказав я, додавши, - і на діалектах».


«Людина великої ваги», - сказав купець. "І дуже здатний пройти так далеко в пустелі, поодинці і без коня".


"Можливо, він навіть убивця", - сказав я.


Невиразна паніка майнула в його жадібних очах. Він знав про вбивство муфтія.


Я запитав. - 'Як твоє ім'я?'


- Скажу вам Еффенді, що я людина, яка тільки хоче бути корисною. Щоб допомогти Еффенді дістатися туди, куди він хоче».


"Послуга, яка була б дуже цінною", - сказав я.


Хто може виміряти цінність друга в пустелі?


"Ніхто", - сказав я. «Такий друг безцінний. Запропонувати нагороду було б образою. Проте серед друзів буде відмовлено у невеликому подарунку? Це теж було б образою. Невеликий подарунок зараз, послання пізніше здалеку для нового друга, який уже надав неоціненну послугу».


Я намацав під своїм бурнусом приховану кишеню на поясі, де зберігав свої гроші. Я вийняв усе, що мав - двісті американських доларів - і подарував їх йому. Його чорні очі блиснули, і він підійшов ближче, простягнувши руку. Я дав йому гроші. Він посміхнувся вовчою усмішкою і кивнув, але його очі, як і раніше, дивилися на мене жадібно.


Він не забрав Х'юго. Стилет вискочив із мого рукава, і я притис кінчик до його горла.


"Тобі заплатили за моє життя", - прошипів я, майже торкаючись його обличчям. «Тепер я хочу повернути свою зброю та їжу».


Його чорні очі закотились у голові. На нього вплинули страх і забобони. У мене був стилет, йому заплатили за те, що він врятував мені життя. У мене більше не було моральних зобов'язань і Аллах більше не був на його боці. Він кивнув головою. Я дозволив йому дістатися до свого намету, все ще не знімаючи стилет з його горла. Стоячи на колінах, він розгрібав кам'янистий пісок, оголивши довгий згорнутий пакунок. Це була гвинтівка, яку я взяв у солдата та Вільгельміна. Я взяв Люгер і відпустив його.


«Ви можете залишити гвинтівку разом із боєприпасами», - сказав я. Це все ще подарунок. Іменем Пророка, якщо я виживу, я надішлю подарунок зі своєї країни. Скажи мені куди?


Це було найкраще, що я міг зробити, щоб захистити себе, не вбивши його. Я не міг його вбити. Це було надто небезпечно. Я мусив убити його, але він врятував мені життя, а деякі речі я навіть не міг зробити. Щоб відчути себе трохи людяним, іноді доводиться ризикувати. Я заплатив за його допомогу, показав свою силу та достатньо знань про його світ, щоб говорити на його діалекті, і дав йому надію на майбутню нагороду, якщо я вийду з пустелі живим. Араб з пустелі – людина практична.


"Саїд бен Маззуз, Авену аль-Ріда, Абу-Дабі", - сказав він, розуміючи, що назвався мені своїм ім'ям. Він облизав губи. «Я знаю, що говорю з людиною честі. Я теж така людина».


І чи був він таким - доти, доки від мого життя можна було більше виграти, ніж від моєї смерті. Поки що й не більше. Я відпочив і знову набрався сил, приблизно до третьої години до заходу сонця. Я наповнив свою єдину пляшку водою і три шкіряні мішки від Саїда і покинув прихований оазис, коли спека почала вщухати. Наступного ранку я хотів подолати якомога більшу відстань. Я підрахував, що до табору Байоу я залишався не більше двох днів. Я міг би спитати Саїда, але я не збирався повідомляти купця, куди я йду.


Оазис опинився на довгій кам'янистій гряді, що височіла над пісками пустелі. На схід було більше таких скельних утворень, а вдалині, за гребенями, пурпурові гори хребта Джебель-аль-Ахдар. Вони здавалися такими близькими, в променях спека, і водночас такими далекими.


Я обігнув основу хребта, поки не дістався іншого боку і знову зміг піти на схід, але не пішов на схід. Натомість я повернувся, піднявся на скелі і подивився на те місце, де прихований оазис переходив у пустелю. Якщо Саїд бен Маззуз мав підступні плани, я мав намір відговорити його силою.


Купця ніде не було.


Але це робив хтось інший!


Принаймні двадцять людей. У картатих куфії, плащах і тій же зеленій формі, що й у солдата, якого я вбив.


Це не було звичайним патрулем! Я впізнав вождя, стрункого чоловіка в бриджах та чорних чоботях на великому чорному коні. Це генерал убив Шейлу Келлі у Римі.


Вони в'їхали до оази.


Ще був Саїд бен Маззуз! Якби він сказав їм...


Розділ 14


Я мовчки перейшов через гребінь до того місця, де я міг би лягти рівно і дивитися на тінистий оазис. Солдати увійшли до невеликої ущелини і розійшлися. Намет Саїда бен Маззуза, верблюд і товари ще були там, але самого купця я не бачив.


Чотирьох солдатів витягли його зі скель і кинули на землю перед генералом. Тремтячий Саїд лежав, повзаючи по пилу і не зводячи очей. Високий генерал глянув на нього згори донизу. Його вузьке обличчя і глибокі чорні очі були смертоносними і викликали огид. Його яструбиний ніс був вигнутий, як ніж. Через деякий час Саїд бен Маззуз обережно підняв очі, його темні очі були схожі на собачі, і він був готовий підповзти до свого господаря, виляючи хвостом.


Генерал усміхнувся. Саїд почав вставати. Генерал ударив його ногою по обличчю і засміявся, коли Саїд упав, розтягнувшись на його обличчі, і кров потекла з його рота. Генерал ліниво заговорив, і Саїд тупо похитав головою. Генерал підійшов до речей Саїда і з огидою проткнув їх ногами, наче вони були заражені. Здавалося, він не знайшов нічого цікавого і, не обертаючись, жестом наказав солдатам змусити торговця зникнути - відправити його.


Солдати допомогли Саїду піднятися на ноги, і продавець намагався зібрати свої речі, коли прибіг солдат. Він ніс гвинтівку, яку я дав Саїду - зброю солдата, якого я вбив, - і жменю доларів. Обличчя солдата нації напружилося, як бритва, його шабельний ніс блищав, наче щось розтинало повітря. Він підійшов до Саїда і вдарив його кулаком по губах. Саїд знову валявся на піску. Генерал нахилився і поставив купця навколішки. Темне жорстоке обличчя солдата було всього за кілька дюймів від закривавленого рота Саїда.


Генерал заговорив різким, настирливим тоном. У перелякане обличчя купця вивергалися шалені слова. Я міцно стискав свій «люгер». Невдовзі генерал дізнався, що я поїхав менше години тому і прямую на схід, озброєний лише люгером та ножем. Гонка перетворилася б на полювання. Полювання, де всі шанси були проти мене. Це було питання хвилин, можливо секунд.


Але це було негаразд.


Я лежав серед каміння і дивився більше години, але Саїд бен Маззуз нічого не сказав. Це було видно по поведінці генерала, його лютому гніву, стусанам і ударам, які він завдав упертому купцю. Минуло більше години, перш ніж генерал наказав, і з'явився понівечений Азіз, посміхаючись торговцю, що стояв на колінах.


Саїд зрозумів, що це означає, і раптово заговорив дуже швидко. Генерал стояв, прислухаючись, і обличчя його потемніло, і він сердився. Коли Саїд закінчив, солдат просто глянув на нього. Він вказав на одного зі своїх солдатів, офіцера, і повільно заговорив із ним. Офіцер глянув на Саїда, потім знизав плечима і почав повільно кивати, ніби кажучи, так, він вірив у те, що сказав торговець. Генерал кивнув і глянув на купця. Дуже повільно, дуже обережно він щось сказав, показав жестом чотирьом солдатам і пішов геть.


Четверо солдатів взяли лопати і почали копати пісок менш ніж за десять футів від басейну. Генерал не дивився. Він гаркнув наказ, дочекався, поки всі його люди наповнять свої фляги, взяв свого коня і жестом наказав своїм людям сісти. Уся зграя вискочила з оази. Я дивився та бачив, як вони йдуть на захід! Весь загін поїхав на захід і зникла з поля зору.


Усі, крім чотирьох, які ще копали. Вони проробили яму близько п'яти футів завглибшки і трьох футів завширшки. Коли вони закінчили, вони затягли Саїда бен Маззуза в яму і дозволили йому постояти в ній. Потім вони знову засипали яму, доки не залишилося нічого, крім голови купця. Один із солдатів підвів очі, щоб переконатися, що там, де закопано торговця, сонце опалює його весь день. Вони засміялись і підійшли до коней. Вони сіли і поскакали коротким галопом за своєю основною частиною.


Тишу порушив зловісний звук: тихий крик людини, що льодить кров, яка лише наполовину в здоровому глузді. Саїд бен Маззуз кричав у порожнє небо, безмежну порожнечу пустелі.


Я зачекав п'ятнадцять хвилин.


Коли я обережно увійшов до оази, похований живцем торговець почув мене і спробував повернути голову. Він не міг. Його голос був жахливим, тривожним тріском:


"Хто це? Хто там?'


У його голосі був страх – страх нападу. Засипаний по шию, приречений без сторонньої допомоги, він ще боявся нападу, боявся померти зараз.


"Тихіше", - відрізав я. "Вони можуть слухати там, за межами оази".


Його чорні очі вирячилися від справжньої надії, коли він побачив мене.


"Продовжуй кричати", - сказав я.


Він знову почав кричати, його брудне обличчя посміхалось. Я знайшов у наметі лопату і почав копати. Коли я звільнив його руки, він допоміг мені з ентузіазмом. Я закінчив це за півгодини. Він вибрався зі смертельної пастки і впав до моїх ніг.


«Краще не гайте час даремно», - сказав я. "Забирайся звідси".


Він кивнув, схопився на ноги і почав збирати свої речі та завантажувати їх на свого верблюда. Його майно було його існуванням – він не міг залишити його. Його товари, його верблюд та його кінь. Я йому допоміг.


«Чому ви не розповіли їм про мене?» - Запитав я.


Він плюнув на землю. «Я не говорю з дубайськими генералами!» Сказав знову плюнув, потім знизав плечима. «Якби я сказав йому, він би вбив мене».


"Він би застосував тортури", - сказав я. Що ти сказав йому, що зупинило його, змусило просто поховати тебе?


Саїд засміявся. «Що в мене була рушниця та американські гроші, бо я вбив солдата. Таке визнання було вірною смертю, тому він мав мені повірити».


Якщо не брати до уваги правди, це було майже все, у що генерал міг би повірити. Визнання у вбивстві, миттєва смерть чи щось ще гірше, і генерал не міг уявити, чому чоловік робить таке зізнання, якщо це неправда. Ще один приклад зайвої дисципліни, надто гарної руки. Саїд був упевнений, що його все одно вб'ють, тому він захистив мене, щоб перешкодити генералові - йому не було чого втрачати. Завжди треба давати чоловікові надію, завжди залишати надію на втечу. Помилка генерала.


Я спитав, коли його речі були нарешті завантажені. - 'Куди ти прямуєш?'


«Я знаю шляхи, яких не знає ніхто інший. На південний схід до Маскати. Він підняв плечі. "Генерал Рашид переконається, що я помер тут".


"Рашид?" Я запитав. «Це його ім'я? Генерал із Дубая?


«Для шейха, але, можливо, більше для Халіда аль Вахлі. Прихована людина, яка говорить багатьма ротами, можливо, яка шукає більшої влади, ніж для якої вона була народжена. Не служити ні шейху, ні муфтію, а лише собі та тим, хто йому допоможе».


Я збирався запитати ще, коли ми почули шум.


Кінь.


Із заходу, де сонце вже сідало.


Саїд розчинився в камінні так само швидко, як і я.


З'явився вершник. Це був один із чотирьох солдатів, які закопали Саїда бен Маззуза. Безтурботний солдатів. Чому він повернувся, я ніколи не дізнаюся, але навіщо б це не було, він цього не зрозумів. Він поїхав, не зупиняючись, в оазис, зарозуміло поспішаючи, перш ніж навіть поглянути на місце, де, мабуть, закопаний торговець.


Я вдарив його ззаду, перш ніж він виявив порожню яму. Кінь злякався, і мені довелося бігти, щоб упіймати його, перш ніж він втік і поскакав назад до своїх товаришів - і генерала Рашида. Я схопив її, зв'язав і повернувся допитати солдата.


'Говори!'


Торговець першим підійшов до загиблого солдата. Його ніж блиснув.


"Собача свиня!" - крикнув продавець, розрізаючи живіт солдата.


З криком болю солдат розплющив очі і спробував відсахнутися. Саїд бен Маззуз посміхнувся. Кривий кинджал спалахнув знову, розірвавши зелену форму і поранивши руку на зап'ястя, доки солдат намагався захистити себе.


«Припини, чорт забирай!» – крикнув я. «Він може нам щось сказати…» Торговець подивився на мене, як голодний пес з кісткою в роті. Він відкинув закривавлену руку, на мить присів і дивився, як солдат стікає кров'ю. Потім, коли я підійшов до нього, він знову вдарив.


Крик солдата був високим, тонким, грубим криком болючого болю, як останній крик первісної тварини.


Саїд показав умираючому кинджал, залитий кров'ю. Страх і страх солдата посилилися, коли його погляд спустився з кинджала на живіт, і він закричав від неминучості своєї смерті. Потім Саїд перерізав людині горло і спокійно підійшов до його коня.


Купець підвівся, глянув на мене і повільно засміявся.


Не кажучи ні слова, я розвернувся, піднявся на скелі, не озираючись, і взяв свій рюкзак з їжею та водою. Я перетнув кам'янистий хребет і в останніх променях сонця рушив на схід безкрайньою і порожньою пустелею. Це була сувора та смертоносна земля, де мало хто міг жити і ще менше жили. Країна, де сторонні що неспроможні ні чекати, ні дати чверть години. Люди з-за меж вашого табору, з-за меж вашого власного племені не були людьми, навіть людьми. Око за око, єдина мораль. Вбий зараз, щоб жити завтра.


Але чи були ми такими різними у цивілізованому світі? Чи були правила такі різні? Ми тільки хитріші, менш примітивні та жорстокі, але зрештою ми стали трохи менш жорстокими? Тут життя дешеве, людину вбивають клацанням пальця. З нами життя безпечне, але якість життя може бути дуже дешевою. Тут руйнують тіло, ми руйнуємо розум та душу. Я не дозволю знищити себе ні душею, ні тілом. В обох світах видобуток – життя – належав переможцю. Я мав намір стати переможцем і пішов назустріч заходу сонця, в холодну ніч.


Через дві ночі я спустився по крутому схилу гір Джебель-ель-Ахдар до краю застави Байоу Петролеум.


Я зробив це.


Пальми шелестіли від гірського бризу. Я побачив квіти, кущі та темні будівлі, що оточували водойму в центрі оази. Це все. Більше нічого не було – ні світла, ні руху. Застава була покинута.


Я обережно обійшов табір. Генерал Рашид і його люди були десь у пустелі чи горах, і я не вірив, що він зайшов би так далеко, якби не подумав, що я міг піти в цей бік. Тому я обережно пройшов та повністю замкнув коло.


Злітно-посадкова смуга знаходилася на східній стороні оази: коротка злітно-посадкова смуга з одним літаком Learjet була перед єдиним ангаром. Де були робітники Байоу? Я міг літати на Learjet уві сні, але опинившись у літаку, я був би котом у мішку, і я хотів переконатися, що ніхто не чекає у засідці.


Штаб табору являв собою невисоку будівлю з ганком посеред оази, таку ж темну і тиху, як і решта. Я піднявся сходами і відчинив вхідні двері. Великий офіс був охайний і чистий, але порожній. Я увійшов... Загорілося світло! Чоловік прийшов із іншого офісу. Невисокий пухкий сірий чоловік у блакитному костюмі.


У руці мав важкий автоматичний пістолет.


Розділ 15


Чоловік усміхнувся. Ти зробив це, Картер! Ми хвилювалися».


Він говорив англійською - американською англійською. Я подивився на автоматичний пістолет, який досі був спрямований на мене.


«Ми прийняли ваш сигнал, але не змогли…»


Пістолет упав, і я стрибнув на нього. Я транслював своє лихо на секретному каналі AX. Але ця людина не була агентом AX - інакше він би одразу подав сигнал. Я стрибнув на нього, але він швидко відступив, коли пістолет знову підвівся.


'Почекай!' - Вигукнув він.


Я сів і подивився на нього. «Ви не з AX! Ви мене не знаєте, а я знаю... -


Але я знаю вас, N3, - сказав товстун. «Заспокойся, я справді на твоїй стороні. Чи бачите, Девід Хок послав мене допомогти вам втекти.


Навіть п'ять людей не знають про Яструб або навіть про те, що він існує. Якби ця людина знала ім'я


Я запитав. - "Хоук... Девід Хок? "Хто це, чорт забирай?"


Він поліз у кишеню свого синього костюма та витягнув невелику золоту монету. Він кинув нею в мене. Яструб сам зробив їх, свій підпис, не було навіть мільйона шансів, що хтось зможе точно відтворити його. Хок міняв їх щороку. кремезний сірий чоловік тонко посміхнувся.


"Хоук сказав, що тебе буде важко переконати".


Це означало, що ця людина просувалась у вищих ешелонах – дуже вищих ешелонах.


"Ви зробили чудову атаку", - сказав він. «Ми не хочемо втратити тебе зараз, якщо зможемо щось зробити з цим, чи не так?»


Я кивнув головою. - 'Хто ти? Що ти робиш у цьому випадку? '


«МакГрегор Пітерс, помічник секретаря, ну, скажімо, у Пентагоні. Я був у цій справі із самого початку».


Значить, це був великий хлопець з Пентагону, котрий вів всю справу Bayou Petroleum через Маркуса Байоу. Помічник секретаря у департаменті Міністерства оборони, але також близький до ЦРУ. Як це виглядало.


«Чому Яструб послав тебе? AX веде свою справу. А звідки, до речі, ви дізналися про моє повідомлення?


«Звичайно, ЦРУ отримало ваше повідомлення. Оскільки це їхній бізнес, ви повинні розуміти, що вони мають дозвіл на перехоплення на всіх каналах AX. Дуже делікатне питання, і, боюсь, ви не зовсім виконали накази, чи не так?


"Це були дурні накази", - відрізав я. «У полі я виконую свої плани. У мене є за це право».


Він сунув пістолет у кишеню, закурив і випустив струмінь диму у світло тихого офісу.


«Ви знали, що це було просте вбивство. Араби мали знати, хто це зробив, але не мати можливості довести це. Ось чому ЦРУ наполягало на тому, щоби весь час тримати цю справу під контролем, щоб бути впевненим у подіях. Відмовившись від їхнього плану і приступивши до виконання справи поодинці, ви опинилися поза їхньою досяжністю і ризикували, що вас заарештують. Ви могли б усе зіпсувати та надати їм докази того, що це була атака з нашого боку».


Він курив і сказав. «Ви все ще можете бути спіймані і надати докази арабам. Ось чому я тут.


«Щоб переконатися, що я виберусь безпечно».


'Точно.'


"ЦРУ знає, що ніхто не може довести, що агент AX знаходиться на службі США", - сказав я. Вони навіть не зможуть довести, що я американець. Можливо, ЦРУ хотіло видати їм мертвого вбивцю, американця без будь-яких доведених зв'язків. Когось, хто не міг казати. Ви знайшли час, щоб допомогти мені, Пітерсе.


"Неможливо було допомогти тобі, не знайшовши тебе", - відрізав МакГрегор Петерс. «Ми не могли знайти вас, не попередивши патрулі Дубая про вашу присутність у пустелі. Ваш план, яким би нестандартним він був, був сміливим і розумним. У Дубаї ніколи не думали, що європеєць спробує втекти через пустелю. Вони прийшли сюди кілька днів тому і знову пішли. "Ми повинні дозволити тобі зіграти самому, - погодився Хоук".


Я вивчав його. Чомусь я не був певний щодо нього. Навіщо високопоставленому політичному дядькові ризикувати небезпекою польових дій? Але Хоук би так і зіграв.


"Ви досі не сказали, чому вас послали", - сказав я.


Пітерс знизав плечима. «Хоук хотів прилетіти сам. ЦРУ хотіло розібратися із цим. Нагорі, скажімо так, було зроблено компроміс – я. Бос, ммм, не хотів, щоб AX був залучений, і Хоук вказав на те, що місцеве ЦРУ явно зіпсувало партнерство з вами. Так що… "


Я кивнув, це був саме такий компроміс "все і ніхто", який люблять у Вашингтоні. Надішліть недосвідченого політика. Потім я побачив, що за МакГрегором Петерсом відчинилися двері.


Кандіда Рой увійшла до кімнати. Високий смаглявий агент ЦРУ був у зеленій уніформі, а на обличчі у неї був гнівний вираз.


"Ми нічого не зіпсували", - коротко і тонко сказала вона. «Містер Картер вважає, що він один може все зробити. Наш план спрацював би ідеально, і він би давно пішов із цього району. Натомість він все ще тут, ставлячи під загрозу весь план».


МакГрегор Пітерс жестом змусив її замовкнути: «Скоро він буде в безпеці. Ми не маємо часу для взаємних звинувачень, міс Рой. Вбивство та втеча пройшли дуже добре».


"Він чортів хвалько!" - крикнула Кандіда Рой, дивлячись на мене.


Я посміхнувся цій високій, сердитій жінці. Вона, мабуть, ненавиділа мене за те, що я перехитрив її. Гнів змусив її великі груди гойдатися, і я згадав повні вигини її стегон піді мною, м'язи її довгих м'язів. ноги були обгорнуті навколо мене в бунгало в Дубаї. Моя усмішка зробила її ще злішою, але все-таки є щось за її очі. Я бачив це і Петерс також.


«Пропоную забути минуле і стримати нашу дотепність про це, - гаркнув чоловік із Пентагону. — Ви почекаєте тут із Картером, доки не отримаєте мій сигнал, розумієте?


Кандіда кивнула головою.


"Чого ми чекаємо, - сказав я. - Я можу керувати Ліром".


«Я теж, Картер, – сказав Пітерс. - Але в цьому районі є патруль, як ви, мабуть, знаєте. Я хочу переконатися, що вони надто далеко, щоб завадити нам злетіти. Крім того, патрулі є усюди. Ми не хочемо, щоб хтось бачив, як ви сідаєте в Learjet і попередив винищувачі з Дубаї або Саудівської Аравії. Лірджет не зовсім винищувач, бо я впевнений, що нас не помітили і немає нікого. ще в таборі, ходімо.


Де люди Байоу, які повинні обслуговувати цю базу? - Запитав я.


«Уряд Дубая наказав їм повернутися до Дубаї та закрити табір, - сказав МакГрегор Петерс. – Невеликий побічний продукт ваших дій. Вбивство Халіда тим способом, яким ви це зробили, привернуло увагу і поклало провину Байоу. Це був будівельний майданчик Bayou та Finch працював на Bayou».


"По-нашому, Байоу не буде замішаний", - сказала Кандіда.


"Ви хотіли, щоб стало відомо, що вбивця був американцем", - сказав я.


«Так, це так, – сказав Пітерс, – але ми все ще хочемо: Завжди, що це публічно доведено, чи не так? Я збираюся перевірити та прогріти літак. Міс Рой чекатиме на мій сигнал, а потім непомітно проведе вас до нього. А поки що сховайтесь і мовчіть».


Він пішов до дверей і вийшов. У тиші офісу я сів, закурив цигарку і посміхнувся Кандіді. Вона подивилась на мене.


«Безрозсудливий ідіот, – сказала вона. - Деверо і Байоу були такі налякані. - що вони дозволили лініям зв'язку горіти у Вашингтоні. Принаймні, Байоу. ».


Я засміявся: «Вважаю, ви залагодили це питання».


«Нам вдалося змусити Байоу довести, що Байоу нічого не знав про Марка Фінча, що Фінч був агентом ЦРУ. Насправді це виявилося дуже добре. Ми отримали те, що хотіли.


"Ви маєте на увазі те, що я це зробив", - сказала я.


– Ви також коштували ЦРУ близько двадцяти тисяч доларів, – різко сказала вона. - Це те, що ми провалили у нашому плані".


"Тоді не будуйте жодних марних планів", - сказав я.


«Проклятий ублюдок», - вилаялася вона і стрибнула на мене.


Вона завдала мені сильного удару карате. Я відкинувся на дюйм і схопив її за зап'ястя, потім пройшов удар. близько до мене. У мене постраждало вухо. Я схопив її за зап'ястя і скрутив. Її темне обличчя було близько до мого, і її очі горіли люттю. Вона тяжко дихала. Вона чинила опір, відмовляючись впасти під тиском на зап'ястя. Потім її очі Раптом вони стали гарячими, глибокими і бездонними, як дві ями, що втупилися в мене, не блимаючи. Я відпустив її. Вона відступила, важко дихаючи, і подивилася на мене. Цей її погляд, який, здавалося, пройшов крізь мене. ніби на мені не було одягу я не знаю, як я дивився на неї але у мене на спині стало тепло, а з іншого боку спереду опухло Її рука піднялася і вона почала розстібати гудзики своєї форменої блузки.


"Ми можемо краще замаскуватися пройти до Лірджету", - сказала вона.


"Виразно", - сказав я.


Вона зняла блузу. Її важкі груди випирали із маленького білого бюстгальтера.


"Це ідея Пітерса", - сказала вона. «Ти виходиш у моєму одязі. У мене є для тебе перука. Можеш набити мій бюстгальтер.


"Він великий, - сказав я, - але не такий вже й великий".


«Форма вільна. Ви зможете робити це у темряві».


Вона зняла бюстгальтер. Її груди м'яко і плавно погойдувалися, коли вона нахилилася вперед. Мені знадобиться багато набивання для цього бюстгальтера. Вона вилізла зі штанів.


"Ви повинні йти повільно", - сказала вона, відкладаючи штани убік і встаючи в синіх плавках від бікіні.


"Я прикрию тебе".


"О так", - запитав я.


"Цілком вірно", - сказала вона.


Вона підійшла до мене. Вона не знімала трусиків. Є те, що жінка хоче, щоб чоловік робив для неї разом із нею. Трусики притулилися до мене. Вона притиснулася до мене і почала розв'язувати шнури, Що були навколо моїх опіків. Я торкнувся її живота і тонких, як мембрана, трусиків. Я відчув її і зазирнув у глибокі, відсутні очі.


"Тепер", - сказала вона.


Чи не той час, не те місце. Настав час для втечі. Це був порожній кабінет, де лежати нема на чому, крім статі, десь у ночі знаходилися потенційні вороги. Вороги, які можуть виникнути будь-якої миті. Їй було байдуже. Мені?


«Нік», - сказала вона тремтячим гортанним голосом.


Я згадав Дубай, бунгало, і я хотів її зараз, навіть якби помер за це. Я зірвав з неї трусики, зірвав з неї і підняв. Мій бурнус був би ковдрою для підлоги. Вона притулилася до мене і так сильно вкусила мене за шию, що я відчув струмок крові.


"Повільно, Нік", - прошепотіла вона. "О, повільно, повільно".


Я вклав її і почав поратися з зв'язками від опіків. Десь зовні нагнітач реактивного літака заскулив, знову завив і зупинився. Я слухав. Він знову заскулив. Двигун не заводився. Це мав бути сигнал. Сигнал МакГрегора Кандіде відправити мене. Я перестав роздягатися і подивився на неї. Її очі були широко розплющені, дивлячись на моє обличчя.


'Нік?' вона сказала. "Будь ласка, Нік".


Сигнал знову прийшов. Мабуть, вона цього не чула. Вона не хотіла цього чути. Я теж, але я чув, і це був невідповідний час. Вона глянула мені в обличчя.


«Мені байдуже, Нік. Він зачекає. Нік? МакГрегор Пітерс почекав би, але невже наші вороги в темній ночі зачекають? Будь-яка секунда могла бути фатальною. Вона знала, що вона досвідчений агент. Але вона підвела руку і схопила мій бурнус.


– Тепер ви чуєте. Зроби це зараз. трахни мене! '


Вдалині ожив реактивний двигун, закашлявся, гомін наповнив гірську долину. Я також не хотів цього чути. Ніхто не може жити вічно, і є моменти, які ніколи не настануть. Я глянув на неї зверху вниз. Її темні очі були великими, яскравими та вогняними. Насильство в ній і в мені, яке можна було вгамувати тільки…


Постріл прорвався крізь ніч, перекриваючи рев літака.


Рішення ухвалено за мене! Я швидко повернувся до дверей.


'Залишайся тут!' - прошипів я Кандіді. «Залишайся на землі».


«Ні», - вона схопила мене за ногу. «Тут безпечніше. Ми…” Я витяг ногу і шпурнув її голу на землю. «Не будь таким дурним! Ви знаєте, як воно є. Одягайся швидше, і якщо я не повернуся через п'ять хвилин, ти побіжиш до літака, як блискавка».


Я відчинив двері, нахилився і пірнув у ніч. Я розтягнувся, скочив на ноги і досяг першого ряду кущів та дерев, що оточували будинки. У мене в руці був люгер, я присів і прислухався.


Літак все ще ревів.


Я побачив тінь праворуч від себе на краю злітно-посадкової смуги. Я тихо й тихо пройшов крізь дерева туди, де я побачив тінь. Була одна тінь. Я не бачив інших і не чув жодних звуків над гудінням літака.


Фігура ширяла між деревами, менше ніж за десять футів від мене.


'Ей ти!' - хрипко прошепотів чийсь голос. "Зяблік!"


Я не відповів, а поповз дугою у напрямку голосу. Кандіда Рой з'явилася з офісу з іншого боку оази. Біжучи, вона використовувала будівлі та нічні тіні як укриття. Попереду мене чоловік, якого я переслідував, раптово підвівся і витріщився на Кандіду, яка підбігала до літака. Я впав на нього, і ми разом упали на землю.


«Зяблік! Я… -


Я схопив його за горло. Він вивернувся на волю. Він був невисоким, кремезним чоловіком і на диво сильним. Він вирвався і підвівся. Я пішов по нього.


Я схопив його - і тут вони здалися навколо нас.


Чоловіки у темній формі. Принаймні їх було п'ятдесят.


Я закричав. - "Кандида! Пітерс! Відлітайте! Відлітайте!"


Вони рушили вперед зі зброєю напоготові і прицілилися. Маленька людина спробувала втекти. Його оточили та збили прикладом автомата.


'Злітайте!' - заревів я.


Руки схопили мене та тримали. Я бив ногами, кулаками, боровся з усіма відомими хитрощами і збив півдюжини. Але їх було надто багато. Вони притиснули мене до землі, і я тяжко дихав.


Вони схопили мене і напхали мені на голову сумку. Я продовжував чинити опір і, перш ніж вони нарешті здолали мене, побачив, як Learjet піднявся в небо і зник у нічному небі.


Потім щось тріснуло по моєму черепу, і я знепритомнів.


Розділ 16


Я прийшов до тями зі зв'язаними за спиною руками і сумкою на голові. Грубі руки підняли мене.


Поруч пролунав голос:


«Ні, чорт забирай, генерал хоче поговорити з обома! Заберіть його звідси. Тепер! То був різкий, грубий голос, що звикли віддавати накази, і він говорив англійською. Без акценту. Американець! Були й інші англомовні голоси та голоси арабською мовою. Ніхто з них нічого не говорив про Кандіда, Пітерса і літака. Я відчув себе трохи комфортніше.


Але не більше. Мене міцно зв'язали, засліпили мішком на голові, і вони повели мене геть, міцно тримаючи за руки. Вони бігли швидко, і я спотикався об каміння та виступи. Я зосередився на місцевості, на відчутті того, куди я йду, і спробував підрахувати скільки метрів ми пройшли.


Земля була кам'яниста, і ми пішли звивистою стежкою по пологому схилу - навколо підніжжя гори. Це означало, що на південний схід від поста Байоу в оазі. Час і відстань подовжуються, коли ти йдеш, не знаючи, куди йти, тож я вважав свої кроки. Ми подолали менше чверті милі, коли нам здалося, що ми входимо у вузьку ущелину. Наші кроки і низькі голоси звучали так, ніби довкола нас височіли гірські стіни. Потім ми пройшли через це і у відкритому ґрунті. Я відчував навколо себе людей та будівлі. Таке собі місто чи табір. Я чув коней, вози та двері у дерев'яних будинках.


Мені довелося піднятися трьома дерев'яними сходами, і мене виштовхнули у двері. Мої руки було відпущено, і мішок зняли з голови. Я потер зап'ястя.


Двоє озброєних охоронців, які мене звільнили, були арабами у чорно-білих картатих куфії та білих бурнусах. Вони вийшли мовчки, і двері були зачинені. Я озирнувся. Я знаходився у великій кімнаті з дерев'яною підлогою, схожою на казарму, з єдиним заґратованим вікном високо у стіні. Я був не один.


Маленький червонолиця ізраїльський агент зі шрамом на обличчі стояв за кілька футів від мене, потираючи зап'ястя. Він моргнув при світлі єдиної лампочки в кімнаті. Його засмагле обличчя було так само невиразне, як у Лас-Вегасі, коли він сів на голу підлогу і глянув на мене.


«Жінка та чоловік із ЦРУ втекли на «Лірджеті», - сказав він. Ти був зайнятий, Фінч. Чому ти вбив Халіда?


Я сказав: «Чому ти вчора вночі стріляв у нас у таборі Байоу?»


"Я не робив цього. Я побачив солдатів, що наближалися, і вистрілив, щоб вас попередити. Я намагався сказати тобі, але ти накинувся на мене».


Я сказав. - "Попередити мене? Тоді це були ви з іншим ізраїльським агентом на площі в Дубаї?"


«Ми бачили, як ви увірвалися до будівлі Халіда, а потім влаштували диверсію, щоб виманити війська звідти. Чому ти вбив Халіда?


"Наказ", - сказав я. "Чому ти пішов за мною?"


Він тонко посміхнувся. «Накази. Як я сказав у Вегасі, нам подобається знати, що відбувається в арабському світі».


Я підійшов до високого вікна і просто міг дивитися назовні. Я бачив лише кілька бараків, кілька наметів та гори, що височіли в ночі неподалік. Кілька рухомих фігур було важко розрізнити у темному таборі. Десь заржала кінь, і акордеон зіграв сумну мелодію. Я закурив. Вони залишили це мені, але не більше. Вони навіть знайшли Х'юго у рукаві мого бурнуса. Я покинув ізраїльському агентові цигарку.


Я спитав - 'Як твоє ім'я?' .


"Мендель Тада", - сказав маленький ізраїльтянин, курячи цигарку. "Як Келлі померла?"


Я розповів йому. Він кивнув і продовжив курити у тихій кімнаті.


«Це Рашид, так, – сказав він. «Я так і думав, садист і того гірший. Ми давно за ним спостерігаємо – небезпечна людина. Я пішов за Рашидом на заставу Байоу.


"Ви бачили Рашида там учора ввечері?"


Він похитав головою. Ні, сьогодні раніше. Я втратив його, але, здається, він знайшов нас. Ви чули, що вони говорили про «генерал»?


"Так", - сказав я. «Це щось на зразок бази. Чому?


Мендель Тада, здавалося, дивився німий фільм на голій стіні казарм. Його вкрите шрамами обличчя було похмурим і блідим під коричневою шкірою. «Рашид – загадкова людина, складна та порочна. Я спостерігав за ним багато років. Тепер я вб'ю його».


"За Шейлу Келлі?"


'Так. Ірландська дівчина, яка прийшла нам на допомогу у нашій боротьбі. Вона прожила гарне життя, Фінч. Рашид заплатить за це, але не одразу. Спершу нам треба знати, що він робить».


'Що б це могло бути?'


"Все, що може збільшити його владу в Дубаї і на всьому Аравійському півострові", - похмуріше сказав Тада. «Він походить із сім'ї саудівських воїнів, які програли у війні зі старим Ібн Саудом. Вони були вигнані, тому молодий Рашид зв'язався з шейхом Дубая і той відправив його до армії Дубая. Але ми давно підозрюємо, що кілька років тому він перейшов від шейха до Халід аль Вахлі. Нещодавно ми здобули переконливі свідчення того, що командував Рашидом у Дубаї лише Халід, і що навіть Халід міг бути на його шляху».


Я думав про це. – «Рашид дуже цікавився вибухом італійської вілли. Стурбований тим, що я знав про напад, про те, що сталося насправді. Наче він був цілком певен, що трапилося щось дивне. Він так багато розповів про те, що люди Зеленого Вовка, які скоїли напад, зникли».


'Йому це не подобається?' – сказав Мендель Тада. «Чи хотів він дізнатися, що сталося, чи він хотів дізнатися про те, що знали ви?».


«Важко сказати, – сказав я. З високого вікна я спостерігав за зміною варти. У таборі сувора професійна дисципліна та посилена охорона.


«Що станеться в Дубаї тепер, коли Халід мертвий?»


«Рашид стане сильнішим, – сказав Тада. «Не стане прем'єр-міністром - поки що ні, - але шейх уже призначив Разіза бін Заїда аль-Денгу, літню людину років вісімдесяти та близького друга Рашида. Фактичний контроль може бути у руках Рашида».


«Хотів би він убити Халіда?»


«Або хтось, можливо, хотів, щоб Рашид виліз нагору», - сказав Мендель Тада. "Ви впевнені, для кого ви вбили Халіда?"


Я знав? Звичайно? Для ЦРУ, так, і, можливо, Вашингтона, але ...? Я не відповів маленькому ізраїльтянину, і коли його цигарка скінчилася, він ліг на тверду підлогу і, здавалося, заснув. То була людина зі сталевими нервами. Я бачив це у Лас-Вегасі. Професіонал, який знав, що не варто турбуватися про завтрашній день. Прийде завтра, і тоді буде ясно. Я довго стояв коло високого вікна. Щось було у цьому секретному таборі. З того, що я міг бачити з вікна, це був великий табір, організований і принаймні напівпостійний, із суворою військовою дисципліною. Атмосфера регулярної армії, а чи не партизанського загону.


Але яке це стосується смерті Халіда аль Вахлі? Що задумав генерал Рашид? А де я був? Вони хотіли взяти мене живим чи мертвим? Запропонувати вбивцю на срібному блюді чи сховати вбивцю? Як би там не було, я був досить важливим для генерала Рашида, щоб він особисто очолив невеликий патруль у пустелі. Це був знак людини, яка ще не була при владі. Людина, яка розіграла свої карти під столом, виконуючи накази, але тільки для того, щоб дістатися позиції, де він був тим, хто міг роздавати накази.


Я все думав про це, відчуваючи, що десь не вистачає ключа до того, хтось грає в гру, яку навіть не видно на поверхні. Те, що сказав мені Мендель Тада, було схоже на слова генерала Рашида, але все ж таки...? Чи Рашид був досить розумний?


Незадовго до сходу сонця я відійшов від вікна і ліг. Мені треба було поспати, і завтра прийде рано. Перші промені світанку в горах повільно заповнили високе вікно, і коли це сталося, віконниця на вікні зачинилася, з глухим стукотом, що розбудив мене. Мендель Тада все ще спав. У нього нерви кращі, ніж у мене, або, можливо, йому було менше про що думати, він був упевнений у тому, що з ним станеться, якщо не прийде допомога. Я не був певен, що зі мною буде, не знав, де я вписуюсь у нову реальність. Потім настав новий день.


Двері відчинилися, і чотири арабські солдати увійшли і схопили мене, як тюремники вриваються і хапають засудженого на стратах у французьких в'язницях. Вони хльостали мене, тримали за руки, але не пов'язували. Вони знову натягли мені мішок на голову і відвели.


Мішок на голові, при денному світлі віконниця у вікні. Що мені не можна було побачити?


Коли вони вели мене на вулицю і між будинками, через відкритий простір, я чув, як навколо мене ходять люди. Це скидалося на бурову установку. Велика група чоловіків як ціла дивізія.


Мене штовхнули на кілька сходинок до офісу. Генерал послав за цим ув'язненим, - промовив голос арабською.


"Я подивлюся", - сказав інший голос. Арабською, але не чистою арабською. Акцент, англійська акцент.


Я чекав у темряві мішка на голові, яку міцно тримав арабський стражник.


Двері відчинилися, і мене виштовхнули до меншого офісу. Я відчув, як охоронці зникають і двері зачиняються. Настала тиша.


Потім спокійний, м'який голос сказав: "Можете зняти мішок, капітан Фінч".


Англійська голос. Голос, що я знав. Я впустив мішок.


«Сідайте, капітане».


Полковник Деверо сидів за акуратним польовим столом.


Розділ 17


В офісі залишався охоронець. Він штовхнув мене своїм пістолетом.


«Вітайте генерала».


Я привітав генерала Деверо. Який армії? Арабський солдат знову штовхнув мене, сильніше.


«Сідай, якщо генерал велить, свиня!»


Я сів. Деверо прийняв усе, не сказавши жодного слова. "В'язень до ваших послуг, сер!" сказав арабський солдат.


Деверо кивнув: «Почекай зовні».


Сер? Ви не можете ".


- Зовні, капрале, - відрізав Деверо. Чоловік віддав честь у належному британському стилі, розвернувся та вийшов на вулицю. Двері зачинилися.


Деверо, здавалося, обурився відходом араба, але, схоже, це його потішило. Він похитав головою і підсунув до мене пачку цигарок.


"Ці олов'яні солдатики", - сказав він. "Покуріть, якщо хочете, капітане".


Його голос був живим, впевненим та твердим. Усі вагання зникли. Майже інша людина, без невпевненості. Смугастий костюм зник, краватка і біла сорочка зникли, можливо, це була моя відповідь - вона була невпевнена і недоречна в костюмі або за офісним столом у місті. На ньому був згладжений армійський одяг, начищені десантні чоботи і чорний військовий бере з незнайомою мені емблемою. Він належав до солдатів. Рішучий та владний. Тут він був у своїй стихії.


Я запитав. - "Чому мене тримають у полоні, Деверо?!"


«Це зазвичай трапляється із вбивцями, коли їх ловлять», - сказав Деверо. "Ви вбили лідера дружньої нації".


"Я вбив смертоносного лідера терористичної групи", - сказав я. «Я діяв за наказом та за сприяння Байоу».


"Скажімо так, ви зробили останній пункт надто очевидним за допомогою своїх методів", - сухо сказав Деверо. "Ви знаєте, що поставили Байоу у скрутне становище?"


'Це хіба правильно?' - Запитав я, оглядаючи його. 'Ви впевнені в цьому?' Він залишався невиразним. - "Я впевнений, капітан Фінч".


«Ви збираєтеся здати мене народу Дубая? Можливо, генералу Рашиду? Перш ніж ви це зробите, вам краще поговорити з Маркусом Байоу або ЦРУ у Вашингтоні.


«Я не збираюся передавати вас у Дубай». Він сів і пильно глянув на мене. «Ви добре навчений солдат, капітане. Можливо, схильність йти поодинці, але у вас могла бути вагома причина. У наші дні нелегко знайти чоловіків твоїх здібностей та авторитету. Може, ви захочете приєднатися до мене?


Я запитав. - "До кого. Звідки ви взагалі?"


Він насупився. «Забудьте про це «генерал». Серед нас, капітане, я волію називатися полковником. Ми були офіцерами справжньої армії - гордої, професійної армії, га? Ці араби зі своїми іграшковими арміями, "генерали" некомпетентного загону олов'яних солдатиків! Його очі, здавалося, пішли далеко, наче він бачив свою справжню армію. «Ми були справжніми солдатами, капітане, і що вони з нами зробили? Наша країна, якою ми лише хотіли правильно служити? Вони відправили нас до В'єтнаму, щоб захищати нашу країну, а потім знищили нас, тому що ми це зробили. Так, несправедливо до нас, але набагато гірше. Дурна помилка цих слабких ідіотів у Вашингтоні! Наша армія в руках не тих людей, капітане. Справжніх солдатів відправляють у такі чумні лігви».


Я запитав. - "Для чого, полковнику? Що ти тут робиш? Не тільки забезпечення безпеки Байоу, ні. Що тут нікому не дозволяють бачити? Чому секретна база, чому б не скористатися знаменитим форпостом Байоу в оазі?


Деверо закурив. - «Яка різниця, капітане, що ми робимо? Тебе це хвилює? Пропоную вам знову служити справжнім солдатом у справжній, хай і невеликій, армії. Більше жодної політики чи політиків. Більше жодних убивств чи таємних пагонів».


«Я хотів би знати, де я опинився, полковнику».


'Подобається?' – сказав Деверо. Здавалося, він замислився. 'Добре. Припустимо, ми тут формуємо невелику армію. Чи не для навчання арабських солдатів, як деякі американці, а для навчання арабських партизанів. Назвіть це секретною арабською армією всіх арабських країн. Зрозуміло, що Байоу не хоче, щоб про це знали ні вдома, ні у світі. Наша робота надати добре підготовлених лідерів арабським партизанам, лідерів, які стануть друзями США та наших компаній».


«Ніхто не має про це знати? Особливо ізраїльтяни?


"Добре, капітане".


"Той ізраїльський агент, якого заарештували разом зі мною", - сказав я. "Що з ним станеться?"


Він курив із заплющеними очима. "Ти теж про це турбуєшся?"


"Вважаю, що ні", - сказав я. "Як ви думаєте, я вписався б у вашу армію?"


"Я впевнений", - сказав він, відкриваючи очі. «У вас було б гарне звання і хороша платня, - скажімо, - полковник, на чолі полку. Справжній полк, любий мій.


Я кивнув головою. "Це звучить заманливо. Я… -


Деверо змусив мене замовкнути і нахилився вперед, коли з-за меж офісу пролунав галас. Двері відчинилися, і увійшов чоловік. Він не був арабом, він мав ту саму форму, що й полковник, і я впізнав у ньому одного з офіцерів служби безпеки з Дубая.


"Я ж сказав вам, не..." - почав полковник.


Офіцер поспішив до нього, нахилився вперед і прошепотів йому на вухо. Нарешті полковник кивнув головою, і офіцер вийшов. Деверо сидів мовчки, дивлячись на двері і барабанячи пальцями по своєму польовому столу. Офіцер повернувся з двома арабськими солдатами та трьома цивільними особами.


Двоє цивільних були молодими, чоловік і жінка, виглядали наляканими і спантеличеними. Третій громадянин був товстим червонолицем чоловіком, який люто кричав:


«Прибери від мене свої брудні руки! Що тут відбувається? Хто ти, на твою думку, такий? Я громадянин США, ви це чуєте? Ти матимеш великі проблеми! Хто головний?


Деверо змусив його замовкнути. - "Я головний, сер...?"


"Коннорс", - сказав товстун. "Джеймс Дж. Коннорс з Чикаго, і дозвольте мені сказати, що ніхто не може мені сказати ..."


"Заткніться, містере Коннорс", - різко обірвав його Деверо і подивився на офіцера Байоу. "Що вони тут роблять?"


Офіцер почував себе незатишно. «Вони в'їхали прямо в табір на «лендровері», сер. Не знаю, як вони минули вартових, але вони опинилися всередині огорожі, перш ніж дізналися про це. Вони бачили південну частину, сер. Північну сторону також. Цей хлопець.


Блідий і нервовий юнак сказав: «Я Тоні Зудік. Ми не збиралися робити те, що нам не дозволялося, я маю на увазі, ми із дружиною у весільній подорожі, ми приїхали сюди у відпустку». Я маю на увазі, ми з Лос-Анджелеса, Одрі та я.


Молода жінка стояла дуже близько до свого чоловіка і міцно тримала його за руку, її кісточки побіліли.


"Ми хотіли зробити щось інше", - заїкалася вона. «Гід сказав, що може відвезти нас до гор Джебель-ель-Ахдар, у віддалений оазис. Це звучало захоплююче, тож… -


Деверо повернувся до офіцера. "Це вірно?"


"Можливо, але я сумніваюся", - сказав офіцер.


«Він…» -


перервав його Коннорс, - ви двоє схожі на американців. Що, чорт забирай, ти робиш? Я попереджаю вас... -


— Слухайте, сер, — сказав хлопець, — нам дуже шкода, якщо ми зробили щось не так. Але ми цього не хотіли. Як сказав містер Коннорс, ви говорите як американці, розкажіть нам, як повернутися до Дубаї, і


ми… - "Звичайно, містере Зудік," - спокійно сказав Деверо. «Я впевнений, що ти не мав на увазі жодної шкоди, не знав, що це заборонено. Я розраховую на..."


Офіцер сказав: "Він фотографував, полковнику. Цей молодий хлопець. Вони всю дорогу були в південній частині".


'Фотографував?' - Запитав Деверо. "У південній частині?"


"У нас є його камера", - сказав офіцер.


"Так", - задумливо сказав Деверо. «Але вони були там, га? Що ж, - посміхаючись трьом туристам, він підвівся, - я зв'яжуся з Дубаєм. А поки що ми вас затримаємо.


"Затримайте нас?" - Сказав Зудік. «Але ми маємо…»


"Це не на довго. Мені дуже шкода, – сказав Деверо.


Джеймс Дж. Коннорс крикнув: «Ви не можете нас тут утримувати. Ти чуєш мене, чуваку?


"Так, можу, містер Коннорс", - сказав Деверо.


Товстун відкрив рота, потім знову його закрив. Він раптово зблід. Він озирнувся і облизнувся. Молода дружина пригорнулася до чоловіка. Деверо кивнув офіцеру.


«Прибери їх».


Араби вивели трьох туристів надвір. Деверо якийсь час сидів мовчки, його загадкове обличчя задумалося. Я підняв руку відчуваючи деяку напруженість у офісі. Хвилювання людини, яка знає, що має робити те, чого не хоче.


"Ви турбуєтеся про цих людей, тому що вони бачили військовий табір, де навчаються арабські партизани", - сказав я. «Ти не став би так турбуватися про те, щоб сховати тренувальний табір».


Мабуть, він мене не чув. Але він почув мене, він повернув голову і глянув на мене, не блимаючи.


"Ні, капітане?"


"Ні я сказав. "Тобі не варто так турбуватися про це». Він усе дивився на мене. "Ви приєднаєтеся до нас, капітане?"


"Це звучить як хороше життя і багато веселощів, - сказав я, - але тепер я хочу точно знати, що відбувається, перш ніж приєднатися".


Деверо кивнув головою. "Добре капітан, я вам скажу".


Двері позаду мене тихо відчинилися і зачинилися. Я обернувся. Кандіда Рой була в офісі.


«Ні, генерале», - сказала вона. «Ми не можемо йому довіряти. Він не приєднається до нас. Він шпигун, а не солдатів».


Вона стояла поряд із столом Деверо.


Розділ 18


Кандіда Рой усміхнулася, знизала плечима і сказала: «Скажімо так, ЦРУ платить замало. Або, можливо, мені просто більше не подобається те, що вони роблять».


Я запитав. - "Де МакГрегор Пітерс?"


«Він відлетів завдяки тобі. Я не полетіла з ним. Я тут ".


'Тут?'


«Міс Рой, або насправді лейтенант Рой, – сказав полковник Деверо, – входить до моєї групи. Деякий час. Гарний солдат та справжній патріот». Тепер я знав, чому в офісі на базі Байоу вона наполягла на тому, щоб зайнятися зі мною коханням так пристрасно, у невідповідний час і в невідповідному місці.


«Це був прийом, - сказав я, - у тому оазі минулої ночі. Оголена в цьому офісі сьогодні ввечері, безумовно, бажаючи зайнятися любов'ю, незважаючи на потенційних ворогів навколо нас, незважаючи на наказ МакГрегора Пітерса. Вона тримала мене там, поки люди Девер не прийшли і не схопили мене. Принаймні людина з Пентагону втекла. Виверт, щоб утримати мене подалі від літака.


"Не зовсім", - сказала вона. «Назвіть це боргом та задоволенням. Шкода, що ізраїльський шпигун облажався, Нік.


"Шпигун, ви кажете, лейтенант Рой?" – сказав Деверо. "Ви назвали його Нік?"


«Нік Картер, генерале, - сказала Кандіда. Сам N3, Killmaster номер один у AX. В оренді ЦРУ для вбивства Халіда аль Вахлі».


"АХ?" – сказав Деверо.


"Так, сер", - сказала Кандіда. «Це цілком таємно. Навіть у Пентагоні немає двох людей, які знають про AX або його діяльність, і немає нікого, хто знає про N3. Я ніколи не чула про AX, хіба що у вигляді туманних чуток до місяця тому. Вони супер-агенти, які спостерігають за всіма нами і просто доповідають президентові червоним телефоном».


"Цей AX бере участь в операції в Дубаї?" - Запитав Деверо, вивчаючи мене.


"Не зовсім", - сказала Кандіда. «Тільки Нік. У ЦРУ подбали про це. У нас все було під повним контролем, доки Нік не почав діяти самостійно. Але тепер ми його повернули, чи не так?


"Справді", - сказав Деверо, повільно дивлячись на мене. "І ви думаєте, ми не зможемо довіряти йому, якщо він приєднається до нас, лейтенанте?"


"Я в це не вірю, генерал" - сказала Кандіда.


«Шкода, – зітхнув Деверо. «Я вважаю, що капітан Фінч чи Картер, чи як там його звуть, – дуже добрий солдат. Мені дуже хотілося б, щоб він був з нами. Що ви пропонуєте, лейтенанте Рою?


«Він уже надто багато знає, генерале», - сказала Кандіда. «Він ніколи не зупиниться зараз, доки не відкриє все. Ми не можемо йому довіряти. Вибачте, Нік.


"Мені теж шкода", - сказав я. "Нам було добре разом".


"Дуже добре", - сказала вона.


Деверо зробив знак охоронцеві. Вони ввійшли. «Поверніть його до казарми», - сказав Деверо.


Я подивився на Кандіду Рой. «ЦРУ чекає велика робота. Схоже, їх використали.


"Шкода, що ти їм ніколи не скажеш", - сказала Кандіда.


"Візьміть його", - сказав Деверо.


Вони відвели мене, знову із зав'язаними очима, назад через відкритий майданчик до бараків, де мене тримали всю попередню ніч. Усередині зняли сумку з голови та пішли. Я чув, як двері знову зачинилися, побачив, що віконниця все ще зачиняє вікно і що Мендель Тада все ще сидить у кутку на підлозі.


Він запитав. - "Дізнався що-небудь?"


«Ні, – сказав я, – за винятком того, що це не справа Рашида, а справа полковника Деверо».


- Начальник служби безпеки Байоу? І що він робить? Я не відповів одразу. У нашій в'язниці відбулася зміна. Там з'явилися троє американських туристів. Молода пара села якнайдалі від дверей. Товстун із Чикаго сердито попрямував.


"Ви знаєте, що відбувається?" - запитав він у мене вимогливим тоном. «Це там, – сказав він, вказуючи на Менделя Тада, – нічого не означає. Мені він здається клятим шпигуном. Якого біса вони хочуть замкнути мене тут. Я вимагаю поговорити із американським послом».


"Можливо, це скоро буде", - сказав я.


Я глянув на Менделя Тада. Ізраїльтянин знизав плечима і похитав головою. Він знав, як і я. Молода пара була налякана до чортиків, але вони намагалися посміхнутися, намагалися вдавати, що знають, що не варто хвилюватися, що все це непорозуміння.


«Думаю, нам не слід сюди приходити», - сказав молодий чоловік. "Я Тоні Зудік, сер ..."


"Марк Фінч", - сказав я. "Це була помилка."


"Це все моя вина", - заголосила молода жінка. «Це була моя ідея – піти кудись ще. Тепер минуть тижні, перш ніж ми зможемо повернутися. Я впевнена.'


«Так, Од, – сказав Тоні Зудік, – нічого з цього. Це була така сама моя ідея, як і ваша».


«Тато занедужає від занепокоєння, Тоні, - сказала Одрі Зудік. Вона повернулась до мене. 'Мій батько. Він приїхав з нами та сплатив усю поїздку. Весільний подарунок. Він у Дубаї сказав, що пустеля для нього надто спекотна. Він, мабуть, зараз наляканий».


"Він знає, де ми!" - сказав Тоні, його голос став яскравішим. «Я про це забув. Скоро всі нас шукатимуть. Він вирушить до американського посла. Все гаразд, Од. Конкретно.


Він посміхнувся до дружини і поплескав її по руці. Вона посміхнулась і кивнула головою. Джеймс Дж. Коннорс перестав ходити.


'Так то краще. Ви безперечно маєте рацію. Посол одразу ж надішле сюди війська. Вони не можуть так поводитися з американцем. Млинець, цей бос сам американець. Що він тут робить?


"Я не впевнений", - сказав я.


Троє туристів замовкли. Я сів поруч із Менделем Тада. Ізраїльтянин подивився на трьох туристів.


Він запитав. - "Що Деверо задумав?" .


Я розповів йому про кадрову операцію, навчання арабських партизанів. Він задумливо слухав.


"Ви вірите йому?"


"Не знаю", - сказав я. 'Не зовсім.'


"Щось ще відбувається?"


'Я так думаю.'


День тягнувся повільно. Опівдні нам принесли їжу. Своєрідне тушковане м'ясо. Я з'їв усе, як і Тада. Сверблячки намагалися їсти, але залишили більшу частину їжі. Коннорс кинув свою пайку на підлогу, сказавши, що він не їсть такого корму для свиней!


"Що ви троє там бачили?" - спитав Мендель Тада, коли охоронці забрали наші металеві тарілки та залишили трохи води.


"Просто купа олов'яних солдатиків!" – відрізав Коннорс. «Багато солдатів, – сказав Тоні Зудік. «Багато вантажівок, гармат та навіть кілька танків. Але здебільшого просто тренуються солдати».


Я запитав. - "Що за солдати?" «Ви помітили в них щось особливе, щось особливе в їхньому обладнанні, їх транспортних засобах чи будівлях тут?»


Сверблячка похитав головою. «Просто солдати, як ви бачите у армії. Нічого особливого.'


"Просто марширують, біжать і кричать", - сказала Одрі Зудік. - "Чоловіки та їхні ігри!"


"Ви впевнені?" - Запитав Тада. "Солдати і більше нічого?"


Сверблячки кивнули, і Джеймс Коннорс теж. Я притулився до стіни, заплющив очі і замислився. Полковник був вражений трьома туристами, а його офіцер практично крикнув, що вони бачили те, чого не мали бачити. Щось небезпечне для Девер. Що?


Спекотний опівдні проникав у тишу в'язниці. Мендель Тада сидів нерухомо, як і я, але Джей Джей Коннорс переходив від стіни до стіни, а Зудікі розмовляли один з одним і з усією кімнатою загалом.


"Чому це займає так багато часу, Тоні?" - Запитала дівчина. «Мій батько занедужає від занепокоєння».


«Він знайде нас, Одрі, не хвилюйся. Мене турбує те, що ми можемо втратити всю відпустку. Я мушу повернутися в офіс через тиждень».


"Ви маєте на увазі, що вони можуть тримати нас тут цілий тиждень?" - Запитала Одрі Зудік.


Коннорс вилаявся. «Боже, як їм краще забути про це. Мені треба поговорити із важливими людьми в Ірані».


«Я не знаю, Од, – сказав Тоні Зудік. «Я вважаю, вони могли б. Навіть накладуть штраф. Я гадаю, що це якась закрита зона. Цей гід знав це, розумієте?».


«О, Тоні, невже вони заберуть усі наші гроші? Тоді ми маємо повернутися додому».


"Я думаю, нас можуть навіть депортувати", - сказав Зудік.


"Весь наш медовий місяць зіпсований", - кричала дівчина.


«Що ж, – сказав Джей Джей Коннорс, – вони мене не залякають! Ні, сер. Вони не отримають від мене жодного цента, а якщо мене затримають, їм доведеться мати справу з урядом США».


Чиказький бізнесмен сердито озирнувся, ніби пропонуючи комусь у кімнаті заперечити. Ніхто цього не зробив. Здавалося, це змусило товстого буйного чоловіка турбуватися, і він подивився на єдині двері в кімнаті - саме в той момент, коли вони відчинилися.


Увійшли чотири арабські солдати. Був уже пізній день, наближався вечір, і коли вони увійшли, низькі промені сонця висвітлювали їхні рушниці. Двері не зачиняли. Один із них вказав на мене. Інший нахилився до стіни, де сиділи Зудики. Третій схопив Дж. Дж. Коннора за руку, а роздратований житель Чикаго відштовхнув араба. Той ударив його прикладом гвинтівки, тож товстун упав на коліна. Коннорс звів очі, широко розплющивши очі, з рота текла кров.


"Ви повинні піти зі мною", - сказав четвертий араб, офіцер. Араб, який побив Коннорса, підняв його на ноги і підштовхнув до дверей. Сверблячки самі встали і пішли за Коннорсом. Мендель Тада почав вставати.


«Ви залишитеся, – сказав арабський офіцер.


Тоді знову сів. На мить наші погляди зустрілися. Він усміхнувся і знизав плечима. Вони приготували для нього ще щось. Він знову заплющив очі і притулився до стіни. Я вийшов із рештою.


Сонце сідало низько, і були майже сутінки, що передували раптовому наступу пустельної ночі. Біля дверей бараків була припаркована вантажівка. Я не міг бачити більшу частину табору. Нас загнали у вантажівку, опустили задній брезент і забрали з двома арабськими охоронцями перед бортом. Ми вчотирьох були не єдиними у вантажівці. Попереду зіщулилися два брудні обірвані араби. Коннорс спробував заговорити з ними, але вони дивилися на нього глибокими порожніми очима. Один із них читав книгу. То був Коран.


«Ну, - сказав Тоні Зудік, нервуючи, але намагаючись усміхнутися. «Думаю, ми скоро дізнаємося. Нас відведуть до когось вище, до якогось чиновника, можливо, до судді.


"Ти будеш чемним, правда, Тоні?" - Запитала Одрі Зудік.


"Ввічливим, чорт забирай!" - насміхався Коннорс, витираючи закривавлений рот. «Хтось має за це заплатити. Вони не можуть так побити американського громадянина».


Я глянув на двох арабів. Коли вантажівка котилася поганою дорогою - навіть не справжньою дорогою, здавалося, - вони обидва були загіпнотизовані. Один продовжував читати Коран, інший бурмотів під ніс. Вони молилися!


"Я буду тим, ким вони захочуть, Од", - сказав Зудік. “Я зроблю те, що вони просять. Поки що вони нас швидко відпускають. Ми ще майже тиждень. Якщо нас оштрафують, я позичу ще трохи грошей у твого батька. Тоді в нас все одно буде хороша відпустка, гаразд?


Я побачив двох худих арабів, що моляться у темній вантажівці.


"Зудик", - сказав я. 'Послухай мене. Я хочу, щоб ви послухали...


Вантажівка зупинилася. Це була коротка подорож, менше кілометра, та навколо нас була тиша у світлі заходу сонця. Двоє охоронців підняли брезент, зістрибнули і жестом запросили нас вийти.


Ми стояли у вузькій ущелині між горами, у порожній ущелині без наметів та споруд. Одрі Зудік озирнулася, немов шукаючи знак того, до кого нас привели, якась офіційна будівля.


"Тоні?" вона сказала: «Тут немає нічого…»


Попереду нас, наприкінці вузької ущелини, але поза полем зору, за поворотом, кулемет раптово розірвав сутінки довгим, нескінченним спалахом вогню.


Розділ 19


Довга, тривала стрілянина з кулемета! Перед нами в ущелині запанувала гучна тиша. Джей Джей Коннорс стояв у сутінках, моргаючи і оглядаючи порожнечу.


"Що це було?" - владним тоном спитав товстун.


Ніхто нічого не сказав. В ущелині все ще долинав звук пострілів з кулемета. Охоронці зігнали нас у групу, потім посадили на землю.


«Я думаю, це тир, – сказав Тоні Зудік. 'Що ще.' Араби зазирнули у прірву. Десь позаду я побачив, як щось ворухнулося. Охоронці підштовхнули двох худих арабів і відвели їх геть через ущелину і зникли з поля зору. Я глянув на стіни каньйону. Складно, але можливо... Позаду нас їхали дві вантажівки, а потім простяглася широка долина. Набагато далі я міг бачити солдатів, що марширували. Але гори здавались...


Кулемет дав довгий залп, що роздирав, далі по вузькій ущелині, за поворотом, куди повели двох арабів.


Одрі Зудік закричала. 'Тоні! Тоні! Вони ...!


"Ні, любий, ні!" - Сказав Тоні, притискаючи до себе дівчину. «Просто божевільний збіг. Все гаразд, Ауд! Все нормально!'


Але його обличчя, що дивилося на мене через плече, було блідим, як сама смерть. Його очі були чорними дірками у щільній масці, коли він тримав свою молоду дружину. Це був американець, молодий хлопець із Лос-Анджелеса. Зі звичайними людьми з Лос-Анджелеса нічого подібного не траплялося.


«Все гаразд, люба», - сказав він майже пошепки. Джей Джей Коннорс похитнувся і мало не впав. Він глянув на мене, а потім на прірву. «Вони… вони йдуть… вони… пристрелять нас! Вони збираються вбити нас! »


Він дико озирнувся, потім раптом підбіг до арабського охоронця і схопив його за бурнус. «Послухайте, я не мав на увазі те, що сказав! Беру назад. Я нічого не бачив! Я нічого не чув, чуєш? Скажи йому! Скажи своєму босові! Я не це мав на увазі.


Араб збив його з ніг, відкинув, похитнувшись Коннорс на мить постояв з блідим обличчям, що тремтить від страху. Потім він упав навколішки, його руки безвільно звисали з рук.


Тремтячи, він простогнав: «Ні… ні… ні…!»


Одрі Зудік сказала чоловікові. – «Вони збираються… пристрелити нас, Тоні».


У її голосі було дивне звучання, ніби хтось дуже намагався зрозуміти важку проблему. «Вони збираються нас розстріляти. Бо ми приїхали сюди. Це все. Просто через те, що ми приїхали сюди. Ми помремо, Тоні. Тепер.


"Ні, Од ..." - почав Зудік.


"Так", - сказала вона, дивлячись на мене. «Бо ми тут. Вони збираються стріляти в нас, бо ми щось бачили. Що ми бачили? Ти знаєш це?'


"Ні я сказала. Сказати їм те небагато, що я знаю про Девер, не допоможе. Вона дійсно не хотіла знати.


«Я хочу знати, чому я маю померти!» - Закричала вона, її обличчя спотворилося, а молоді шалені очі. "Що ми бачили, Тоні?"


'Нічого такого! Просто купку солдатів, як і всі інші прокляті солдати, яких я коли-небудь бачив! Тоні кричав люто, майже істерично.


Одрі Зудік, здавалося, знепритомніла, обм'якла і впала на свого чоловіка. Хоча його власні ноги були млявими, він тримав її і боровся, щоб залишатися у вертикальному положенні, щоб утримати її. «Тоні, – її голос звучав тихо, задихаючись, – я не хочу вмирати. Ми не можемо померти. Не зараз. Ми щойно побралися! Тоні Тоні Зудік озирнувся в сутінках. Була майже ніч. Він дико озирнувся, а потім, коли араби підійшли до нього, очі його стиснулися. Його ноги перестали тремтіти. Він зробив знак своїм стражникам геть і сам пішов до закруту ущелини, міцно обіймаючи дружину і допомагаючи їй у її повільних кроках.


Я зробив два кроки позаду себе до охоронця. Двоє охоронців тягли за собою Джей Джей Коннорса. Ми вийшли з крутого вигину каньйону. Тут він розширився, ліворуч довгий низький гребінь із крутим схилом за ним. Цей схил заріс колючими коричневими чагарниками – кущами, розколотими та розірваними. Навпроти виступу, приблизно за двадцять ярдів від нього, на тринозі стояв кулемет. За ним сиділи два арабські солдати, і коли ми підійшли до уступу, в одного з них затвор відкинувся назад, і він з гуркотом кинув його вперед, готовий вистрілити.


Джей Джей Коннорс почав сміятися.


'Я знаю! Звичайно!' – Коннорс відштовхнув своїх охоронців, усміхнувся нам і засміявся. «Вони намагаються нас налякати! Знаєш, це старий трюк? Їм потрібні гроші! Вони хочуть мене шантажувати! Це не реально, розумієте? Шантаж! Ось і все, стріляють неодруженими, щоб нас налякати.


Тоні Зудік нічого не сказав і притулився до дружини. Дівчина спіткнулася, коли підійшла до низького виступу, схопила Тоні і оговталася. Араби притиснули нас до уступу.


"Жарт, розумієте?" - сказав Коннорс, його червоні очі виглядали, як у маніяка.


«Це нереально, ні. Це не те, про що ми думаємо. Поганий жарт. Це не реально, просто гра. Брудна гра. Такого не буває, тільки не з нами. Ну ти надто молодий! Розумієш?


Охоронці змусили нас повернутись обличчям до кулемету. У вузькій ущелині він виглядав більшим, як гармата. Два араби з невиразними обличчями сиділи за зброєю.


"Холосі патрони", - засміявся Джей Джей Коннорс. "Це не реально".


Охоронці повернулися та пішли.


Ми стояли перед кулеметом. Тоні Зудік вийшов уперед.


'Будь ласка! Не мою дружину! Я віддам тобі все! Дивись, - він смикав зап'ястя. «У мене є годинник! Я зупинився. Жоден з арабських солдатів не рушив з місця. Зудик подивився на годинник, ніби зрозумів жарт - свій годинник, і через кілька секунд вони будуть у того хто їх захоче.


«Тоні, ні, – сказала Одрі Зудік. «Не благай їх. Іди зі мною. Ми разом.'


Вони стояли пліч-о-пліч і трималися за руки.


"Жарт, от і все", - сказав Джей Джей Коннорс. «Вони не можуть мене обдурити, сер. Налякати нас, чи бачите… »


Раптом через поворот ущелини прискакав великий чорний кінь. Людина в сідлі була одягнена в картату куфію, черевики та бриджі. Генерал Рашид.


Він проїхав між кулеметом і нами і зупинив свого коня прямо переді мною. Його яструбина голова, блискуча від поту на темній шкірі, дивилася на мене згори донизу. Його чорні очі були яскравими, збудженими і сміялися з мене. У майже чорних сутінках я побачив його білі зуби.


«Отже, капітан Фінч, зрештою ми вас упіймали», - сказав Рашид. «І не просто капітан Фінч, добре? Легендарний N3, Killmaster. Ви двічі тікали від мене, та тепер ви не можете втекти».


Я запитав. - "Ви прийшли, щоб насолодитися своїм успіхом?"


Він посміявся. «Так, це дуже мило. Слаще, ніж кінець міс Келлі. Його смагляве обличчя спотворилося. «Великий Халід був моїм учителем і найкращим другом. Приємно буде побачити, нарешті, смерть його вбивці».


"Убивці Халіда? Ти впевнений, що не хотів його смерті, Рашиде?"


Він ударив мене батогом по обличчю. Я витер кров і глянув на його сердите обличчя.


"Твій час вмирати, собако!" – тон плюнув. Він здибив коня, поскакав убік і зупинив тварину. Він кивнув людям за кулеметом і підняв руку.


"Холості патрони", - сказав Джей Джей Коннорс. «Тобі мене не обдурити! Ні!


Я закричав. - Так ти переможець? Головна людина в Дубаї зараз? А Девер на тебе працює?


"Так", - крикнув Рашид. "Я переможець, свиня!"


"Чи це навпаки?"


Я закричав. – «Ви працюєте на Деверо. Лакей. Як довго ти протягнеш? Коли ти йому більше не потрібний?


Здалеку я бачив, як його обличчя напружилося. Його рука, готова впасти як сигнал до стрілянини, повільно опустилася і, здавалося, зависла. Потім він пришпорив свого коня і поїхав до мене.


'Подобається? Як ти думаєш, що знаєш, га? Які...?


Араби дивилися на Рашида, навіть чоловіки з кулеметом. Я чекав. Говорячи, він під'їхав ближче, потім опинився між мною та кулеметом, на лінії вогню.


Я не вагався жодної секунди.


Я стрибнув на уступ позаду нас.


'Вогонь!' – крикнув Рашид. 'Вогонь! Вогонь!


Але на мить нічого не сталося – Рашид та його чорний кінь усе ще перебували на лінії вогню кулемета. Я пірнув через гребінь невисокого виступу в той самий момент, коли почув, як кінь Рашида поскакав геть. Рашид зрозумів свою помилку.


Черга кулемета прорвала ніч.


Я почув пронизливий жіночий крик.


Кулемет продовжував стріляти, обстрілюючи уступ і знищуючи кущі на схилі гори за ним. Він продовжував стріляти надто довго. Помилка. Поки він стріляв, ніхто не міг переслідувати мене. Я не став чекати, а побіг глибше в ущелину під прикриттям уступу і вгору крутим кам'янистим схилом у дальньому кінці. Позаду мене перестав стріляти кулемет. Я озирнувся.


Три тіла біля основи уступу. Вони не намагалися йти за мною. Ковані страхом у світі насильства, якого вони не знали.


Троє туристів припустилися помилки, бажаючи побачити «щось інше» в Дубаї, і виявили те, з чим вони не могли впоратися, щось, чого не відбувалося в їхньому світі.


Але дещо, що сталося б у моєму світі, станеться, якщо мене знову зловлять.


Розділ 20


Але мене вони не впіймали, не зараз. Тепер це була моя гра.


Вільний і самотній, ніхто б мене не зловить у темряві. То була моя стихія, мій світ. Навіть озброєні, вони не могли перемогти мене чи навіть зрівнятися зі мною. Це були ягнята, а я – вовк, і без зброї дуже небезпечний. Я мовчки піднявся кам'янистим схилом. Внизу я чув крик Рашида. Я також чув, як арабські солдати віялом пробираються через ущелину та підлісок. Вони рухалися до гирла ущелини, а вартові з вантажівок перекривали вузький вихід, припускаючи, що я спробую втекти з того боку. Вони зрозуміють, що я перейшов на інший бік і все ще в ущелині, але на той час буде вже запізно.


Я пройшов по високому схилу до вершини гори, поки не опинився віч-на-віч з уступом, майже прямо за кулеметом. Тепер він був укомплектований лише одним арабом.


Він не почув ні звуку, коли я опинився за ним і одним ударом зламав йому шию. Я затяг його в темряву, поміняв свою куфію на його картату і мовчки сів за кулемет.


Біля входу в ущелину генерал Рашид наказав. Я спостерігав, як низка арабських солдатів знову пройшла через ущелину. Вони вирішили, що я все ще там під замком. Вони йшли спокійно, впевнено і жартували один з одним, поки Рашид не під'їхав до них і не прокляв їх. Він наказав їм бути настороже і зосередитися на ділі. Коли вони проходили, я зробив короткий глузливий жест у бік найближчого - як солдат до солдата, коли генерал грає надто суворого начальника. Солдат усміхнувся, знизав плечима і щось сказав чоловікові ліворуч. Другий солдат кивнув і жестом показав, що мені пощастило сидіти за кулеметом. Рашид, що їхав туди-сюди за ними, підганяв їх і тільки спопеляюще подивився на мене, проклинаючи пару, яка жартувала зі мною.


Вони пройшли повз мене. Коли вони були майже на іншому кінці каньйону, я відтягнув людину, яку вбив, і ковзнув до тепер уже майже безлюдного гирла каньйону.


Водій-араб притулився до задньої вантажівки. Я попросив у нього прикурити, а потім убив його одним уколом ножа, який я взяв у солдата біля кулемета. Я підняв його, підвів до задньої частини вантажівки і заштовхав усередину.


Потім я підійшов до другого водія, який сидів навпроти колеса машини і вбив його. Я дозволив йому сидіти там. Третій водій спав у своїй кабіні. Він навіть не прокинувся, коли помер.


Три смерті за три та ще одна. Але ці арабські солдати не стали причиною смерті Зудіков і Джей Джей Коннорса, вони просто вбили їх. Цього було достатньо. Скажімо так, вони опинилися не там.


Я зняв з трупів три пістолети, зняв розподільники з двох вантажівок, забрався до кабіни третьої і завів двигун. Поїздка до узбережжя і до Дубая була досить довгою, але я не мав вибору.


Але що ж це.


Рев заповнив відкриту долину, вертоліт пролетів над моєю вантажівкою і приземлився за п'ятдесят ярдів від мене. Вискочили два озброєні бійці байоу, а за ними - полковник Деверо. Безпристрасне обличчя полковника було рішучим. Він і двоє охоронців швидким кроком пройшли повз вантажівки у вузький яр.


Пілот був у гелікоптері один. Я не дочекався запрошення. Я пірнув під лопаті гвинта, що все ще обертаються, вистрілив у пілота, коли він побачив мене, потягнувся і заліз.


всередину. Я виштовхнув пілота і перевірив прилади: це був гелікоптер армії США, і я міг літати на ньому із заплющеними очима. Це було добре, бо тепер вони могли знайти мертвих арабів будь-якої хвилини. Я перевів гвинт у режим польоту і злетів, як жайворонок.


Коли я повернув вертоліт на північ і почав підніматися, уникаючи гір, я почув слабкі постріли внизу і спалахнули вогні всіх вантажівок. Була дальня стрілянина, схожа на вибухи салюту.


Вони бачили мене, що було недобре, але зараз я мав справу з серйознішими небезпеками - невидимими горами. Я знав, що найвища вершина Джабаль аль-Ахдар була висотою близько трьох тисяч метрів, але це було далеко на півдні, в Омані та Маскаті. Але про всяк випадок довів гелікоптер до висоти 2400 метрів і увімкнув носові вогні.


Просто переді мною маячив пік.


Я повернув вертоліт у крутий лівий поворот і підлетів так близько до гори, що я побачив би зляканого опосума, якби він був там.


Спітнівши, я знову пролетів просто на висоті 2700 метрів. Піки безшумно проходили піді мною. Я вимкнув фари в носі. Деверо і Рашид бачили мене, один з них безперечно міг викликати бійців у будь-який час, але не вночі. Темрява була моїм активом. Вони могли б напасти на мене, якби знайшли мене, але вночі їм було б нелегко знайти мене.


Вдень була б інша річ.


Десь близько двох годин я відлетів із гір Джабаль аль-Ахдар. Переконавшись у цьому, я спускався, поки летів над пустелею. На північ, захід і внизу не було ні променя світла, жодної ознаки руху чи життя. Ще до світанку я міг бачити перед собою узбережжя та затоку. Я спустився ще нижче, шукаючи те, що мені потрібне.


Вони шукатимуть вертоліт – хто б не шукав – і шукати доведеться довго. Я розраховував, що вони витратить на це більшу частину наступного дня, а може, й наступного тижня. Я сподівався, що вони шукатимуть, але нічого не знайшов.


Я побачив острів у сутінках перед сходом сонця.


Це був невеликий острів неподалік берега, з нафтовою вежею та пристанню. Нічого не рухалося, унизу ніхто не виходив подивитися на вертоліт. Гелікоптери не були рідкістю в нафтовому бізнесі навколо Перської затоки.


Я пролетів повз остров, поки майже не зник з поля зору. Потім я зробив крутий поворот, знову піднявся на 2400 метрів, вимкнув двигун і опустив вертоліт із лопатями вільного ротора. Коли я був на висоті тридцяти метрів над водою, приблизно за п'ятдесят метрів від острова, і як тільки перше сонячне світло зробило небо білим, я знову запустив двигун, сповільнив падіння вертольота і обережно опустив його у воду.


Я вимкнув двигун, як тільки вдарився об воду. Потім я дозволив гелікоптерові осісти, заліз на вершину і почав чекати, поки він затоне. Поки він тонув, я спостерігав узбережжя острова. Нікого не було видно, вертоліт затонув із засмоктуючим звуком, і я поплив до острова. Щоб знайти гелікоптер, доведеться довго шукати. Це має заощадити мені час, а решта була легкою.


Я непоміченим перетнув острів до пристані, виявив баркас нафтової компанії і сховався в баку між буровим обладнанням. Незабаром після того, як острів прокинувся, почалося буріння, люди працювали та розмовляли. В середині ранку човен був спущений на воду і рушив по гладкій воді. Ніхто не шукав би мене на борту баркасу, а човну не було куди йти, крім як у Дубай. І він потрапив у Дубай.


Я почекав, поки екіпаж приземлиться, а потім відкрито покинув човен. На мені був той самий арабський одяг, у якому я перетинав пустелю, і ніхто не глянув на мене. Але рано чи пізно вони шукатимуть високого араба в рваному бурнусі та картатій куфії. Принаймні, коли Рашид врахує відсутність будь-яких ознак гелікоптера. І гадаю, що він це зробить.


Настав час зв'язатися з AX.


Мені потрібен був новий одяг, транспорт та гарна зброя. Мені також могла знадобитися деяка допомога, але я був майже впевнений, що Хоук не знав, що тут відбувається, і що ЦРУ все ще перехоплює радіо або телефонні з'єднання AX.


Кандіда Рой подбає про це. Вона, як і раніше, керувала тут, у ЦРУ. Це була одна з речей, з якими мені потрібно було розібратися.


На вулицях міста мене двічі зупиняли патрулі. Оскільки моя арабська була досконала, мене відпускали. Аж до акценту, який відповідав тому місцю, де я сказав, що я родом – з Бахрейну.


Моєю метою була кав'ярня у глибині вузьких вуличок старого міста. Мене тут не зупинив жоден поліцейський. Якби мене затримали, то це були б секретні агенти, які видавали себе за бідних мешканців нетрів. Мене не зупинили і я сів за кутовий столик у маленькому місці. Покалічений, човгаючий офіціант із брудним рушником замість тюрбану прийшов прийняти моє замовлення. Я припустив, що кава тут більш смертоносна, ніж кулі.


"Я хочу каву", - сказав я. «Я продам свою сокиру як оплату».


Офіціант знизав плечима і пішов. Підійшов товстий, лисіючий чоловік у мішкуватому західному одязі - господар.


- У вас є сокира на продаж? Який?


- Гостра сокира, Еффенді, з Данії. Сокира вікінгів.


«Заходьте, я огляну цю чудову сокиру». Ідучи за господарем, я увійшов у задню кімнату. Він зачинив двері.


'Що тобі потрібно?'


«Чорний комбінезон, капелюх та нічний крем. Старі стіни з боєприпасами. Близько двадцяти п'яти гранат - запальних та звичайних. Land-Rover з реєстраційними номерами поліції Дубая та бензином на вісімсот кілометрів. У всюдиході має бути вода та їжа».


'Сьогодні ввечері у «Знаку Шакала». Сходи, випий кави. Я повернувся до свого столу. Ніхто не дивився на мене, але ви ніколи не знали напевно, тому мені довелося сісти та випити кави. Я хотів би опинитися під кулеметом, але в моїй роботі багато різних небезпек. Я думав, що мені робити. Полковник Деверо Генерал Рашид і Кандіда Рой вели якусь смертельну гру, і я був єдиним живим стороннім, хто це знав. Поки не стало надто пізно, я мав з'ясувати, що це було, зупинити їх, якби мені довелося – і я це зміг.


Після того, як закінчилася остання крапля брудної кави, я покинув це місце і попрямував до шосе. Моє спорядження не буде готове за кілька годин. Схоже, Рашид Халід використав Аль Валі, Кандіду Рой із ЦРУ, а Деверо міг використати Bayou Petroleum. Можливо, в офісі Деверо в Байоу знайдеться якась підказка.


Я досяг зовнішніх воріт бази Bayou та чекав за воротами невидимий. Чотири групи пройшли через ворота в автомобілях або пішки, але жодна з них не була тим, що мені було потрібно. Потрібно було майже дві години доки арабська група не прийшла на роботу пішки. Я змішався з ними і вибрав людину з найхитрішою зовнішністю. Я запропонував йому один із пістолетів, які я забрав, якщо він знайде мені продавця гашишу і прийме від нього «Знак Шакала». Він узяв пістолет і поспішив геть. Він не став би наближатися до The Sign Of The Jackal, але він не хотів би повернутися на базу Bayou.


Коли ми пройшли через браму, всі араби були підраховані.


Опинившись усередині, я пішов до кабінету Деверо. З полковником на заставі він має бути порожнім. Це було видно у вікно, через яке я дивився, і воно було відчинене. Ніхто не звернув на мене уваги. Я заліз у вікно і почав шукати. Офіс полковника був спартанським, я не думав там знайти що нічого важливого.


Раптом я почув голоси в коридорі поза офісом.


"Ми будемо використовувати офіс Дева," сказав голос Марка Байоу.


Я заліз у стінну шафу, залишив двері трохи відчиненими, і тримав Люгер у руці. Двері кабінету відчинилися і зачинилися. Було двоє чоловіків в офісі. Один з них ходив туди-сюди.


"Картер небезпечний," сказав голос. То був Генерал Рашид. Його голос був гучним. Саме він ходив туди-сюди.


"Він не зупинить нас, Рашиде," спокійно і холоднокровно сказав Маркус Байоу. Я почув удар сірника. Він закурив сигару. "І якщо він досягне шейха?"


«Це ваша робота – переконайтеся, що цього не станеться. Скільки часу це займе, щоб позбавитися нового прем'єр-міністра і взяти на себе управління?


"Кілька тижнів, не більше," сказав Рашид. «Старий аль Денга буде сказати, що робота надто важка і висловиться на мою користь. Шейх слухатиме його.


"І якщо шейх не вкаже на вас?"


«Тоді він помре. Халіда Зелений Вовк слідуватиме за мною”.


"Добре," сказав Маркус Байоу. “Тоді немає нічого страшного. Ви керуватимете Дубаєм , і ми можемо працювати з нашими підприємствами.


"Якщо Картер не потрапить у Вашингтон," сказав Рашид.


"Цього не буде, і якщо це станеться, я думаю, що він насправді нічого не знає." Маркус Байоу засміявся. "Нічого ми все можемо заперечувати, принаймні."


«Я почуваюся краще, якби він був мертвий,» сказав Рашид.


«Тоді вбийте його, генерале. Знайдіть та вбийте його. Це ваша країна. Не кажіть мені, що є людина, яка може вбити вас тут.


Ні, це моя країна. Ти правий.'


"Звичайно, я правий," самовдоволено сказав Байоу. "Ну, я пропоную вам випити, а потім ви можете вбити Картера." Дим сигари був в офісі, і я почув, зовні двері зачиняються. Була мовчанка. Я чекав хвилину, а потім вийшов.


Чи не полковник Деверо не використовував Bayou Petroleum, ні. Bayou використав його. Як би там не було, вони були разом. І я почав відчувати, що ми всі були використані. Я закінчив свою роботу в офісі Девер. Я нічого не знайшов і вибрався у вікно. Я повернувся, щоб закрити вікно позаду мене - і відчув, як пістолет уткнувся в мою спину.


Розділ 21


Пістолет тицьнув мене вліво. Я пішов.


Один із охоронців. Ні, охоронець подивився б на мене і поставив би питання - те, що я роблю, з ким я був. Ця людина не зробила нічого подібного. Я повернув голову.


"Ні!" сказав приглушений голос англійською мовою.


Я не обернувся. Ми підійшли до рогу будівлі. У дворі я побачив, що перша брама була відчинена, охоронець притулився до стіни гауптвахти.


Пістолет підштовхував мене вперед.


"Ні слова," сказав приглушений голос.


Я йшов далі через двір до відчинених воріт. Охоронець глянув ліниво на нас, але нічого не зробив. Обличчя його було зацікавлене, що це все. Я продовжував шлях через зовнішні ворота. Ми зупинилися там, розкішний Cadillac подавав сигнали. Усі зібралися навколо огорожі. Мій охоронець покликав мене, і я продовжував іти, але не раніше, ніж я побачив їх, Маркус Байоу та Рашид сиділи в задній частині автомобіля. Вони навіть не глянули на мене. Cadillac проїхав через ворота, залишаючи слід пилу на дорозі.


Пістолет знову штовхнув мене.


Я пройшов через відчинені ворота з групою робітників, прямуючи до вантажівки ззовні. Цього разу охоронець дивився на якийсь час, як я пройшов, але не на мене. Він дивився на того, хто йшов за мною, пістолет захований глибоко в моєму бурнусі. Він продовжував дивитися, але не зробив жодного руху, щоб зупинити нас.


Ми продовжили шлях на шосе. Той, хто захопив мене, не поворухнувся, щоб залишити відкриту дорогу і поспішати. Ми просто йшли спокійно на узбіччі дороги, так як і інші араби, які ходили в Дубай у їхні будинки! Хто б це не було, що придбали мене, він мав бути одягнений як араб чи бути арабом.


Я запитав. - Чи можете ви сказати мені, що все це означає?


Пістолет уперся в мене.


"Добре," сказав я. Чи повинні ми просто продовжувати йти?


Приглушений голос ставав нетерплячим, роздратованим. «Мовчі, Фінч. Ти знаєш краще.


Фінч? Тоді це був не один із людей Деверо. Не ЦРУ, принаймні, не хтось, хто знав Кандіду, або був досить високий у ранзі, щоб знати про моє існування. Рашид? Один з його людей, які грають у свою гру за рахунок Байоу чи Деверо?


«Цікаво, чи стали б ви справді стріляти», - сказав я.


"Так," сказав приглушений голос. Я б стріляв, пістолет приглушений, і я вистрілю раніше, Фінч.


Я вірив у це. Він показав себе, у всьому, у кожній дії. І притискає мою одежу, глухо, постріл буде ледве чутний. Я пішов далі. Ми не зупинялися перед першими будинками Дубая прямо перед нами, далеко від місця розташування Байоу. Потім пістолет штовхнув мене знову.


"Направо" сказав приглушений голос. 'Іди.'


Я попрямував у вузьку стежку між скелястою рослинністю. Стежка була вигнута навколо неглибокої ущелини, йшла через кущі та безплідні дерева, і прийшла до руїн будівлі. Порожня, тиха будівля, одна в каньйоні і далеко від околиці міста. Сміття та зламані предмети були розкидані по всій старій будівлі.


«Заходь туди», сказав приглушений голос, знову штовхаючи мене.


Я почав страшенно втомлюватися від цього. "Добре," сказав голос, раптом легше і менш приглушений, "сиди на підлозі в дальньому кутку, обличчям до стіни". Нічого дурного не роби.


Я сів.


"Ви можете обернутися," сказав голос.


Я обернувся. Пістолет був маленький, приглушений автоматичний пістолет, трохи більше 0,25 калібру. Тримав його маленька, струнка людина, з тонкими руками та завуальованим обличчям! Чоловік був жінкою. В арабському одязі, вуалі та з сандалями на її маленьких ніжках, які були ледь видно під тонким одягом. Це було не маскування.


Темні очі, що гордо обстежували мене зверху під покривалом, були очі жінки, і обличчя, яке я побачив, як вона опустила вуаль була м'яке, вузьке обличчя жінки. Темне арабське обличчя, і не жінки, а дівчата. «Добре, Фінч,» сказала вона ясною англійською з легким акцентом, який я дізнався « де Мендель Taда?»


Не дивно, що ми вийшли так легко - араб з його дружиною, що йде близько за ним! Люди Байоу мали свої накази щодо арабських жінок – Ні. Так арабська жінка з чоловіком ніколи не буде зупинена, постові дивитимуться на жінку, але це було все. Руки від арабських жінок. Але вона, звичайно, не була арабкою. Часто люди забувають, що євреї та араби зрештою якісь родичі, і що багато євреїв прийшли до Ізраїлю з арабських країн, де їхні особи потемніли, як у тих арабів пустелі.


Я запитав. - «Чому ви думаєте, що я знаю про когось на ім'я Мендель Taда?»


«Немає часу на розмови! Її голос ставав усе вищим, з легким тремтінням у ньому. "У мене немає часу для цього."


«А що, чорт забирай, ти робитимеш, щоб переконати мене?»


І вона вистрілила, маленький пістолет викинув вогонь через глушник. Постріл вибив уламки зі стіни поряд з моєю головою. Я посміявся з неї.


"Не смійся ..."


Вона знову вистрілила, праворуч від мене. Я плюнув на підлогу. Жах, вона прийшла на мене, риючись у своєму одязі. Вона дістала ніж, і я подумав, що вона знає, як використовувати його. Коли вона була за п'ять футів від мене, і пістолет спрямований вниз, я стрибнув. У стрибку я дістав її, вдарив її по щелепі, потім її лезо підійшло до мене. Вона була гарна, ніж зробив рану в моїй руці, в той же час мій кулак вдарив її в щелепу.


Я так ударив, що вона полетіла назад, як хтось від удару в десятитонну вантажівку. Вона важила, можливо, 95 фунтів, і я вдарив міцно. Вона не рухалася на землі, ніж був ще в її маленькій руці, але пістолет вилетів. Я пішов туди і підняв його, щоб перевірити його. Я взяв ножа з її руки. Вона почала стогнати та рухатися. Я стояв над нею, поки її очі не розплющилися.


"Лежи", сказав я.


Її темні очі дивилися на мене. Її одяг був скручений і відкритий, і я міг бачити її стрункі темні ноги, округлі оливкові кольори стегна і червоні трусики над стегнами з темнішим червоним кольором у клині, де її стегна зустрілися. Молода дівчина міцна і красива.


'Вперед, продовжуй!' сказала вона глухим голосом. "Просто можеш мене згвалтувати, продовжуй!"


«Заткнися», - сказав я, можливо, тому що, чорт забирай цього хотів.


Її очі блищали. «У вас є зброя, я жінка. Трахни мене! Я знаю, що відбувається з жінками-агентами!


Я сказав: "Зате робити це? Скільки ще ножів ви сховали в цьому одязі?"


Вона глянула сердито. Я раптом подався вперед. Вона здригнулася, майже шиплячи, але й налякано. Я потягнув її вниз і накрив її. Тоді я дістав сигарети, закурив дві й дав їй одну. Вона обережно взяла його. Я сів навпочіпки.


"Добре, давайте поговоримо. Ви ізраїльський агент?


Вона нічого не сказала і тихо лежала там.


"Добре," сказав я. «Я гратиму відкритими картами. Я американський агент, але не із ЦРУ. Я людина, яка вбила Халіда в помсту за італійський теракт. Але щось було не так, ви розумієте? Не з цією атакою, а не з тим, що відбувається тут, у Дубаї. Я зрозумів це після того, як генерал Рашид, який убив Шейлу Келлі дещо мені розповів. І я хочу дістатися Деверо. Я бачив останній раз Менделя Taду, коли він і я були в руках Девер як ув'язнені. Він був ще живий, вони мали деякі підстави, щоб зберегти його живим. Ну як ви знаєте моє ім'я? Чому ви думаєте, я б знав, де Мендель Taда?


Вона подивилася на мене з пильним поглядом. Її очі були темними та ясними. «Мендель розповів нам про тебе та Шейла Келлі, він описав вас. Він сказав, що він хотів дізнатися, що ви робите. Він мав зв'язатися зі мною вчора, але цього не зробив. Моє завдання в тому, щоб спостерігати Bayou Petroleum. Я бачила, як ти там дієш. То ти думаєш, що Мендель Тада ще живий?


"Так," сказав я. 'Як твоє ім'я?'


"Юдіф", сказала вона. "Де зараз знаходиться Мендель?"


"Я вам скажу пізніше," сказав я. «Мене звуть не Фінч, мене звуть Нік Картер. Навіть Мендель не знає про це, що ви розумієте? Я довіряю тобі. Скажіть мені, чому Тель-Авів так стурбований Дубаєм?


Вона сіла на усипаному сміттям підлозі. Здавалося, вона вивчає мене. Наскільки вона мені довіряє?


"Щось тут не так," сказала вона. Вона загасила сигарету, і я простяг їй іншу. Вона запалила.


«Халід грав впевнено, ми впевнені, що він ухвалив політику модернізації. Демонстрація у цій віллі, так, але вбити так багато людей? То був би дурний крок Халіда. Коли ти його вбив, вийшло ще дурніше - вчинок, який спровокував арабів. І хоча ми знаємо, що Green Wolf Group підклав бомби, ніхто не бачив терористів із того моменту. Не ми і не араби.


"Рашид натякнув, що вони не збиралися когось вбивати." Вона кивнула головою. «Мендель сказав, що це було, якби вони продали себе комусь, хто був проти муфтія. Щоб його вбили.


"Або," сказав я, "може бути, хтось убив їх на цій віллі і перетворив демонстрацію на смертельну атаку."


Вона сказала. - 'Змінив час вибуху?'


'Так. Хтось із його власною приватною армією, сказав я. «The Groene Wolf Group мав на увазі демонстрацію, пропаганду, без наміру вбити будь-кого. Таким чином, вони залишили повідомлення зі своєю вимогою. Просто продемонструвати, що вони могли б зробити. Але хтось прийшов тієї ночі і скоригував бомби так, щоб вони вибухнули, коли дипломати були всередині. Для того, щоб зробити Green Wolf Group, виглядали терористами.


'Чому?' спитала Юдіт.


«Для того, щоб ліквідувати Халіда аль Вахлі! Для того, щоб змусити ЦРУ, чи вас, чи MI-5 вбити Халіда. Хтось у Дубаї, хтось хотів прибрати Халіда, але хотів здаватися невинним.


Джудіт повільно сказав: "Як можна бути впевненим, що атака може призвести до вбивці?"


"Я не впевнений, але я думаю, що мене використовували, і я впевнений, що я знаю, хто за цим стоїть."


'Хто? Bayou Petroleum?


'Так. Байоу, Деверо та генерал Рашид. Вони хотіли прибрати Халіда аль Вахлі з дороги.


'Чому?'


"Я не знаю", сказав я похмуро, "але я з'ясую."


"Ми дізнаємося," сказала Юдіт.


Вона встала і подивилася на мене своїми великими ясними очима.


"Вибачте. Я йду поодинці".


«Куди ви збираєтесь, туди де Мендель?»


"Так," сказав я.


"Тоді ми підемо разом."


Я визначив цікаве, що вона дивилася на мене в тиші руїн будинку, де було спекотно, як у полуденному сонці в пустелі. Струнка та молода, навчена шпигунка. У мене було відчуття, що якби я спробував зупинити її, вона, як і раніше, використовуватиме свій ніж проти мене, якщо вона зможе. У мене було відчуття, що якщо хтось із нас піде поодинці, вона намагатиметься, щоб це була вона. Вона буде робити все, що вона винна.


Так само, як і вона, і раптом я її захотів. Там у цій гарячій смерті. Вона подивилася на моє обличчя і спалах страху пройшов через її темні очі. Просто спалах, потім він зник, і в мене було дивне відчуття, що вона чекає на мене для кохання.


Наш тихий притулок, здавалося, підвішений у спеці. Я підійшов до неї і почав розстібати її одяг. Вона стояла, не рухаючись. Не чинячи опір, вона просто стояла в очікуванні, коли я повільно опустив одяг навколо щиколоток.


Вона не носила ліфчик, її груди були маленькими, високими та молодими, соски темно-рожеві проти атласної оливкової шкіри. Вона носила тільки червоні трусики і у неї було темне волосся на лобку.


Вона стояла нерухомо з арабським одягом на ногах, а я скинув свій бурнус. На моїй шкірі і глибоко всередині я відчував хвилі тепла, і мій... став твердим та жорстким. Вона дивилася на мене, як і раніше, нерухомо, з її одягом кинутим навколо її ніг.


Потім її очі повільно заплющилися, її голова нахилялася назад і вгору, як сліпа істота шукала відблиск сонця. Її рота відкрився вологим і широким, повні губи м'яко рухалися.


Наші мови зустрілися, досліджували одна одну і вона видала звук – низький та терміновий.


Тепер вона була нижча за мене.


Маленькі, вологі, скручені в тугий клубок темної шкіри і поту, як я дрейфував все глибше і глибше в неї і почав смоктати її тіло. Її маленькі руки ковзнули по мені, шукаючи всюди, розриваючи і дряпаючи і пестячи ніжно скрізь. Її стрункі ноги раптом виявилися широко розставленими. Її руки також. Вона лежала повністю відкрита – очі, рот, тіло. Я не міг стриматися цього разу, не сподіваючись зробити його довше, не знаходячи способу маніпулювати моїм бажанням чи спрагою. Моє тіло взяло мене під контроль, .... Джудіт здіймалася і скручувалась піді мною і її сміх заповнив приміщення в руїнах. Посмішка чистого задоволення висвітлила її обличчя, її білі зуби оголені, і вона була в захваті.


Я відчув дивуючу полегшення. У мене було відчуття у шлунку, моїй спині та голові, чого я не відчував протягом тривалого часу. Назвіть це пристрастю. Ні, назвіть це коханням? Такою швидкою, такою раптовою і що це означає для мене? Під час завдання? Так ...


Вона подивилася на мене і побачила це в моєму обличчі.


Я теж бачив це в її очах.


І я відчув реакцію. Наче не можна так реагувати - є неможливі для таємних агентів речі... Але не зараз, можливо, ніколи. Але все-таки, можливо…?


"Я піду з тобою," - сказала вона. 'Нік? Це Ваше ім'я?


"Так, я Нік," сказав я.


Я встав і одягнувся. Коли я був одягнений, вона теж одяглася. Я дав їй пістолет. Вона засунула його в її мантію і почала чекати.


"Ну," - сказав я.


Я не хотів, це сказати... Вперше за багато років, я хотів захистити когось. Але я також хотів догодити їй. І це може бути небезпечним у моєму світі.


"Не забувайте про вуаль," сказав я.


Ми залишили руїни.


Ми пішли до закладу 'The Sign Of The Jackal'. Це був смердючий підвал, де нещасні з бідних людей Дубая приходить пити густу каву та солодкий чай у тиші. Ми чекали. Ми нічого не сказали, але лягли на старих каменях з нашими тілами близько один до одного. До вечора.


Мій контакт в AX доставив моє замовлення о дев'ятій годині. Land-Rover чекав зовні в безмісячну ніч.


Ми перевірили зброю, їжу та воду, і за годину ми були далеко у холодній пустелі, прямуючи на південний схід. На цей раз це було не так довго.


Розділ 22


Ми досягли табору нафтовиків Bayou у горах Джебель Ахдар рано увечері другого дня. Табір був ще порожній.


"Приїхали." - сказав я Юдіт.


Вона виїхала з форпосту зі мною поряд, із заплющеними очима, я відчув гострі відчуття ночі, як я був відведений на ногах з мішком на голові, я підрахував відстань, дав їй вказівку, оскільки вона повільно в'їхала в ще вечірнє світло гірський хребет. Я відчував, що ми були менше, ніж за півмилі від прихованої бази. "Треба приховати ровер," сказав я. «Ми рухаємось далі.


Я взяв Stengun та поділився гранатами з Юдіт. Тепер я був одягнений у чорний комбінезон, чорний капелюх був у кишені, і був готовий до нічної атаки. Вона, як і раніше, носила арабські одяги, але вони були чорними. Вона зняла вуаль, маскарад було закінчено. Маскування не покриє нас, якби нас побачили. Настав час діяти.


Я повторити мої кроки наосліп.


'Лежати!'


Вхід до прихованого табору був прямо перед нами. Вузький прохід між крутим скелястим розбитими брилами з обох боків. Я вивчив вузький вхід, з уламків каміння, що впало.


"Якщо я правильно розрахував," сказав я, "то ворота в табір знаходиться на іншій стороні вузького проходу, але вони, ймовірно, встановили варти на цей бік паркану".


"Деверо досвідчений командир," сказала Джудіт.


"З табору є доступ до широкої долини на іншій стороні перевалу," сказав я, дивлячись. "Ми можемо пробратися там, якщо ми перейдемо через гору."


"Якщо у них немає охоронців і там."


"Давайте розберемося."


Вона піднялася, як кішка, молода і еластична в її прилеглій до тіла одязі, так що випадкові спалахи червоних трусиків можна було побачити, як я підійшов до неї ззаду. Навіть зараз, на ворожій території, і коли ми піднімалися на крутий, вбивчий гірський схил, я хотів її. Все мені хотіло її. Я проклинав себе: я не відчував, що це для жінки протягом тривалого часу, і не було місця у моєму житті для таких почуттів. У Killmasters не може бути в коханні. Знову! Чорт ...


«Годинники» – тихо прошепотіла вона. 'Двоє. На вершині.'


Ми відхилилися від крутого схилу і поповзли вгору. Двоє солдатів розташувалися табором у картонних мішках із піском у ущелині скелі лише під навісом. У вечірньому світлі було видно, що вони їли щось, що виглядало як свого роду пиріг. Це означало, що вони щойно прибули на свій пост: і їх не змінюватимуть принаймні протягом перших чотирьох годин.


За двісті метрів по обидва боки навколо вигнутого гребеня гори були інші пости з двома вартовими. Полковник Деверо розумівся на обороні. Але чому так багато постів?


"Він дуже захищає свій табір," сказала Джудіт, що відображали і мої думки. Крім того, вона зрозуміла цю дивина. Араби побоюються когось в арабській країні. Хто був ворог, проти якого поставив Деверо такий сильний захист, подумав я. Решта країн навколо були арабські. Боїться ізраїльських агентів чи терористів? Можливо, але це місце таке далеко від Ізраїлю?


«Не від ворогів вони хочуть кидатися, там, напевно, є якийсь секрет, що вони хочуть приховати від усіх» - сказала Юдіт. «Вони не хочуть, щоб про нього довідалися навіть кочівники чи погоничі верблюдів. Вони хочуть, щоб ніхто не знав про цей секрет.


Я кивнув, бо дивився на двох охоронців на своїй посаді. Вони жували свої пироги, розслаблені, не чекаючи жодних ворогів. Найкращий командир залежить від його людей. Але це не те, що мене здивувало. Двоє охоронців були арабами. Вони виглядали як європейці, у зеленій формі армії США, озброєні гвинтівками М-16.


Люди концерну Bayou? Приватні охоронці Деверо займаються охороною табору?


«Інші пости можуть бачити їх, але я думаю, що ми можемо йти на уступ за ними. Якщо ми діятимемо швидко, ми можемо застати їх зненацька, не помічений», - сказала Юдіт.


Я пішов уперед, проповзаючи по гребеню під покривом низького уступу зліва від нас, поки ми не опинилися позаду і кілька ярдів нижче посту на схилі. Тільки голови двох вартових стирчали над скелями та мішками з піском. Ми тихо підкралися. Юдіт мав шнур. Я використав свої руки.


Два охоронці померли без звуку чи руху, нічого не було помітно вище краю посту, тільки наші руки у вечірньому світлі. Двоє солдатів залишилися лежати там, де вони померли. Ми стягли пару мішків з піском, залізли в піст, і поклали мішки з піском на місці. Ми стежили за двома іншими постами. Вони нічого не зробили.


Один із двох загиблих чоловіків був малий на зріст. Тяжче Юдить, але не вище. Ми зняли їх з тих місць, де вони сиділи, захищені парапетом і одягли їхню уніформу. Джудіт просто переодяглася, а її трусики з'явилися на мить. Я торкнувся її. Вона поцілувала мене, і я вважаю, що вона прийшла б до мене тоді і там. Я повинен був боротися з нею, проклинаючи себе, але я справді хотів її. Навіть там.


"Нік, я хочу..." вона почала.


"Ні я сказав. 'Не треба!'


Вона глянула на мене і кивнула головою. Через кілька хвилин ми були в мундирах убитих, визираючи з-за мішків з піском вниз по схилу. Ми дивилися на таємну базу.


Вона була навіть більшою, ніж я думав. Табір охоплював усю долину, як я міг бачити. Було п'ять секторів, оточених рядами бараків. Чотири місця для стоянки автомобілів були набиті вантажівками, танками, самохідними гарматами. Солдати ходили всюди наприкінці вечора. Я виявив штаб, у частині, недалеко від воріт, з іншого боку вузького входу в долину.


"Давайте йдемо вниз," сказав я.


Ми посадили двох мертвих солдатів так щоб були видні їхні шоломи та голови та вислизнули з посту та поповзли вниз схилом. Приблизно через двадцять ярдів ми були поза увагою постів на гребені. Але якщо Деверо знав толк в охороні, там буде друга лінія постів на півдорозі вгору схилом. Це було так. Невидимі ми проповзли між постами другої лінії. Було вже темно, коли ми спустилися в долину, ми зупинилися і подивилися вниз на штаб - квартиру і ворота, що охоронялися.


'Що тепер?' – запитала Юдіт, злегка посміхаючись.


"Ми підемо вниз - подивимося, що ми можемо зробити," сказав я. "Принаймні, ми повинні з'ясувати, що там відбувається, і звільнимо його, якщо зможемо."


Де Мендель?


Я вивчав табір нижче в сутінках, візуально оцінюючи відстань, пройдену мною, коли вони привели мене до кабінету Деверо.


Я вказав на невеликий барак праворуч.


"Як нам туди дістатися?" сказала Джудіт, дивлячись униз.


Відповідь була дана нам випадково.


Старий Кадилак, з радіатором, що димився, вискочив через вузький прохід, прорвався через ворота під градом куль і засковзнув до зупинки біля стіни барака!


Охоронці підбігли з усіх боків. Я бачив, як полковник Деверо вискочив зі свого кабінету і став кричати на вартових, щоб зупинити стрілянину. Це було наше прикриття!


'Йдемо!' Я зашипів. - "Побігли!"


Джудіт і я побігли вниз схилом з винуватцями М-16. Солдати бігли по всій долині, тому нас не помітили б у нашій вкраденій формі.


Я глянув на долину востаннє, щоб переконатися, перш ніж спуститися вниз - і завмер.


Я подивився і побачив тисячі солдатів, що йдуть по базі в сутінках.


Я бачив відповідь на це питання.


Розділ 23


Я наздогнав Юдіт на рівному місці недалеко від рогу тихих казарм. Солдати і вартові стовпилися навколо пухкої людини років шістдесяти, яка вилізла з димного Cadillac-а, з кровотечами. Деверо пробирався через натовп солдатів у бік пораненого.


Але тепер я не дивився на Деверо. Я звернув увагу Юдіт униз у тіні казарм, табір у долині, де було майже темно.


"Вони всі білі," сказав я. 'Солдати! Не всі західники, мабуть, американці – не європейці – ні! Американські солдати, ветерани В'єтнаму! Цілий підрозділ, Юдіт, може, два! Тридцять тисяч американських ветеранів під командуванням Деверо!


Я згадав слова Тоні Зудіка! - "Просто купа солдатів, як і всіх інших проклятих солдатів, яких я коли-небудь бачив! Це було те, що три туристи бачили солдатів, як і тих, що служили з Тоні! Американці, заховані тут у Джебель Ахдар, на території Дубая. Туристи не розуміли значення того, що вони бачили, але вони могли б повідомити це іншим у будь-який момент, і Деверо не хотів ризикувати.


«Приватна армія?» — спитала Джудіт. "Для чого?"


"Армія тільки там однієї ... влади", сказав я. «Влада Марка Байоу та Деверо, в Bayou Petroleum, можлива для призначена для більшого. Американські ветерани добре навчені та озброєні. Арабські солдати були людьми Рашида, їх була жменька, щоб показати і розвіяти підозри. "Чи знає Мендель?" У її голосі лунав неспокій.


'Я не знаю. Я…»


Навколо кадилаку, що димить, охоронці табору розігнали солдатів, відправивши їх назад на їхню територію. Якби це були арабські солдати, нас би помітили, але тепер ми без проблем дісталися штабу. Там була плутанина. Я вкрав дві папки зі справами зі залишеного без нагляду столу і передав одну Джудіт. Її маленькі груди були заховані під просторою сорочкою, а в ті часи, коли у чоловіків було довге волосся, її волосся середньої довжини робило її схожою на худорляву дівчинку з нетрів в армії.


В офісі Деверо офіцер Байоу, який напередодні привіз трьох туристів, розмовляв телефоном. 'Так сер! Я одразу принесу звіт. Тіла у морзі.


Офіцер узяв папку зі столу Деверо і поспішив надвір. Ми пішли за ним. Він сів у джип та покликав свого водія. Відразу за ним було припарковано порожній джип. Юдіт сіла за кермо, і я сів у нього з папкою під пахвою. З'явився офіцерський водій, він сів у машину і поїхав.


Ми простежили за джипом вниз по долині, через табір казарм та через полігон на інший бік. На схилі гори стояв невисокий будинок неправильної споруди з глинобитними стінами, схожими на якийсь незграбний замок: колись кріпосна резиденція давно забутого безлюдного шейха. Не озираючись, офіцер поспішив усередину. Будівля, мабуть, була приватною резиденцією полковника Деверо.


Ми обійшли будинок у темряві. Так далеко в долині вартових не було, але всі вікна на нижньому поверсі були заґратовані. Юдіт вказала на другий поверх. Зі стін стирчали темні дерев'яні балкони. Стоячи у мене на плечах, вона дісталася балкона і підтяглася. Вона підняла мене, коли я уперся ногами у стіну. Двері на балкон були відчинені. Всередині ми пройшли через темний порожній простір у коридор зверху. То був тьмяно освітлений тунельний коридор з низькою стелею між важкими дверима. Всі двері були зачинені, але в іншому кінці коридору горіло світло. Я тихо рушив туди. Коридор виходив на вузький балкон, що височів над великою кімнатою. Світло виходило з кімнати внизу.


Це була сільська кімната, оформлена як великий намет вождя пустелі, що побував на Заході. Повсюди були килимки, подушки, низькі дивани, верблюжі сідла, столи з кованої міді та драпірування, що висять на гобеленах, списах та шаблях. Між усім цим стояли два західні дивани, високі крісла, які належали якомусь лондонському клубу, та скляні журнальні столики різних форм.


Кремкий чоловік, який проїхав на своєму «кадилаку» через ворота, сидів на одному з крісел. Поруч із ним стояв полковник Деверо, поклавши руку чоловікові на плече. Маркус Байоу ліниво лежав на одному з арабських диванів. Офіцер Байоу, що прийшов пізніше, мовчки стояв у кутку. Голос Деверо був ясний і твердий.


'Це трагедія. Містер Ріццо, будьте впевнені в моєму співчутті. Це сувора країна, часто жорстока, і американці, які виходять із звичайних маршрутів, майже безпорадні. Я розпачливо, бо мої люди запізнилися. Ми, американці, маємо провести тут межу».


"Бандити ти сказав?" Забинтований чоловік насухо витер очі. Він плакав. «Їх теж пограбували? Може, моя донька теж стала…? »


"Пограбована, так, - сказав Деверо, - але я радий повідомити, що на містера Зудіка не напали".


"В пустелі? Але гід сказав, що то були солдати у зеленій формі! Він сказав, що це солдати із цього табору. . "


І він відправив тебе сюди, так. Але цей гід - араб, містер Ріццо, чи не так? Може, він привів вашу дочку та її чоловіка до цих бандитів, а може просто кинув їх. Він, мабуть, бачив, як прибули мої люди і вигадав цю фальшиву історію, щоб отримати від вас гроші, відправивши вас сюди. Навіщо мені брехати тобі?


Риццо знову витер очі. Деверо був переконливий. Чому батько померлої Одрі Зудік сумнівався у такому вражаючим американці?


"Хіба не було... шансу?" - сказав Ріццо, дивлячись на Деверо та Маркуса Байоу. "Чи були вони... всі мертві?"


"Коли наші люди дісталися туди і прогнали бандитів", - сказав Деверо. «Коли вони повернуться із патруля, ви можете поговорити з людьми, які їх знайшли. Трупи знаходяться у нас.


Ріццо сильно затремтів. Смерть молодих людей була майже невідома у його світі. Деверо поводився з ним тактовно, чому?


"Вам потрібен відпочинок, містер Ріццо", - сказав худий полковник. «Шок, подорож. Вам пощастило пройти через пустелю в цілості та безпеці. Мій помічник проведе вас до кімнати, а згодом ви зможете поговорити з людьми, які їх знайшли».


Ріццо кивнув, все ще шокований.


Офіцер Байоу вивів його з кімнати і коридором, над яким ми з Джудіт сиділи на балконі. Деверо відповів на моє невисловлене запитання: "Люди Дубая знають, де він знаходиться, - сказав полковник Маркусу Байоу, - ми повинні звертатися з ним обережно, розвіювати його підозри і стежити за тим, щоб він нічого не бачив".


«Але кого це хвилює, якщо хтось у Дубаї щось знає?» - сказав Маркус Байоу наполегливим і сердитим голосом. «Убийте його, як інших! Дурні недоумки, які ставлять під загрозу мої плани!


"Це був би непотрібний ризик", - спокійно сказав Деверо. Ми не знаємо, хто знає, що він тут. Можливо, цей Картер знає, і, поки Рашид не знайде його, я не ризикуватиму витоком історій, що викликають проблеми».


"Ні", - сказав Байоу голосом, повним сили. «Перший крок зроблено, чи не так, Діво?» Ви створили хорошу групу. Армія, яка захищатиме інтереси Байоу у всьому світі від цих проклятих іноземців, які хочуть захопити нас, заважати пересуватися, правити всім світом проти нас! »


"Не тільки іноземні нації, Байоу", - сказав Деверо жорстким голосом.


"Нам більше не доведеться кланятися Вашингтону", - засміявся Байоу. "Компанія - це те, що має значення, і тепер у нас є власна армія, щоб захищатися, як і в будь-якій іншій країні, чи не так?"


"Вона протистоятиме кожній країні, крім держав першого порядку", - гордо сказав Деверо. Повисла довга мовчанка, ніби чоловіки курили та думали. А може, ті ж думки. Голос Байоу порушив тишу.


"Набагато більше, ніж захист, Дейв", - сказав президент Байю. 'Набагато більше. Атака, захоплення. Завдяки тому, що ми тут збудували, Байоу буде силою, лідером у багатьох країнах. З тим, що ми маємо тут, і чим ви можете його розширити в міру просування. Усі другосортні нації, це ніщо – ми їх переможемо, Дейве. У Bayou ми знаємо, як керувати країною та як краще керувати нею. Нам треба перемогти цих богом забутих арабів з їхнім нафтовим шантажем, цих проклятих ізраїльтян і всі ті країни, в яких немає горщиків, у які можна ссати, які хочуть уберегти Америку та такі корпорації, як Байоу, від влади, яку ми повинні мати усюди! Можливо, згодом ми навіть…»


Знову тиша. Я чекав, у мене по спині пробіг холодок. Поруч зі мною Юдіт глибоко вп'ялася нігтями в мою руку.


«Навіть удома», - закінчив Деверо фразу Маркуса Байоу. «Правила та закони США. Чому ні? Велику країну руйнують головорізи. До цього великі нації контролювалися, керувалися і звеличувалися меншістю кращих. Це не неможливо, Маркусе, і, можливо, не так уже й далеко. Елітні сили, які добре складені і перебувають під чудовим керівництвом, не потребують великої кількості людей, щоб правити».


Вони були шалені, але все ж чи були? такими були часи, коли я сам думав, як легко буде рішучій, згуртованій, безжальній меншості захопити Америку. Елітна меншість, навчена та ефективна, яка знала, як здолати більшість, щоб вона залишалася щасливою, товстою і слабкою. Кадри людей на кшталт Деверо, магнатів на кшталт Байоу та...?


«Можливо, це не так вже й далеко», - сказав Байоу у строкатій арабській кімнаті. «Ми добре почали рятування від Халіда. Скоро Рашид стане прем'єр-міністром, шейх старіє, Дубай тепер наш. Ви добре попрацювали на цій італійській віллі.


«Це не було проблемою, – сказав Деверо, – мої люди знають свою справу. Я б волів цього не робити, але оскільки Халід знав про наше підприємство тут і збирався розповісти про це шейху, щоб створити свій новий образ відповідальності за країну, більше не було чого робити».


"Не кажучи вже про те, що він дозволив Байоу стікати кров'ю своїм шантажем, коли він дізнався, чим ми тут займаємося", - сказав Маркус. Потім він знову засміявся. «Блискучий хід, щоб ЦРУ зайнялося цією справою та взяло на себе провину. Тепер, судячи з того, що Рашид шепоче йому на вухо, шейх ненавидить Вашингтон, любить Байоу та знає, що ми не згодні з нинішніми людьми у Вашингтоні».


«Я тільки хочу, – сказав Деверо, – що ЦРУ надіслало одного зі своїх людей, а не цього Кіллмайстра, Картера. Він мене турбує. Він уміла і небезпечна людина. Він ... «Найбільша помилка, яку може зробити агент, - це занадто захоплюватися однією дією, однією єдиною увагою. Ні Юдіт, ні я не почули кроків. Поки він не опинився позаду нас.


"Не дозволяйте Картерові більше турбувати вас, полковнику", - сказав генерал Рашид просто позаду нас, на балконі.


І Рашид прошепотів: «Повернися, Картер. Цього разу ти опинився тут».


Розділ 24


Був лише один шанс. Я схопив його.


Я повернувся і тим самим рухом стрибнув на Рашида. Я зробив це відразу - не думаючи про це більше секунди, не намагаючись побачити, де він, яка у нього зброя або де її зброя. Рвонутись і стрибати, хапати його одним рухом, так швидко, що це було скоріше рефлексом. Не думаючи, що я роблю, навіть не даючи йому подумати.


Більшість людей, дев'яносто дев'ять зі ста, здригнуться на секунду - навіть навчені люди. Палець на спусковому гачку чекатиме одну, дві, три секунди, щоб отримати повідомлення від непідготовленого мозку. Рашид відсахнувся на кілька дюймів – може, більше. Може, за три секунди до пострілу.


Куля зірвала тіло з мого плеча.


Я тримав його за зап'ястя. Я схопився за нього, скрутив і відчув, як у нього зламалася шия. Я голосно засміявся, коли його шия тріснула, і світло життя згасло в його очах. З несамовитим прокляттям я перекинув його вже мертве тіло через перила балкона і дозволив йому впасти на поверх нижче. Я був у страшній люті – це було через Шейлу Келлі! Навіть не через Халіда аль Вахлі, якого я вбив без жодної причини.


Я внутрішньо сердився, але, незважаючи на гнів, діяв добре. Я перестрибнув через балюстраду і приземлився, присівши зі своїм «люгером» напоготові, на один із оббитих арабськими тканинами диванів. Юдіт була ще швидша: першою зістрибнула з балкона і стояла внизу в просторій кімнаті зі своїм маленьким пістолетом у руці.


'Що це!' - вигукнув Маркус Байоу.


Це сталося так швидко, що Деверо все ще витягав пістолет. Маркус кричав і кричав, намагаючись витягти пістолет із кишені.


У коридорі другого поверху почулися кроки – офіцер Байоу поспішав на допомогу! Зовнішні двері відчинилися, і в кімнату ввійшли двоє охоронців.


Я закінчив їх обох одним пострілом у кожного. Один відлетів назад до дверей, зачинив їх і зісковзнув мертво. Інший нахилився вперед і завмер. Юдіт зіткнулася з Маркусом. Важкий, краснолиця менеджер все ще намагався витягнути пістолет. Він глянув на Юдіт. Уся кров стікала з його почервонілого обличчя. Його м'ясисті руки почали нестримно тремтіти. Я побачив жах у його очах – він раптом зрозумів, що теж може померти! Людина, яка хотіла зробити Bayou Petroleum державою, хотіла правити народами і вбила десятки людей, щоб досягти цієї мети. Тепер я побачив страх людини, яка знала, що вона може померти - і помре.


Джудіт вистрілила в нього тричі. Він упав у потоці власної крові. Його очі були помічені страхом і недовірливим подивом.


Я застрелив офіцера Байоу, коли він убіг. Він, хитаючись, пройшов через кімнату, мертвий на ногах, і врізався в мене. Я впав, і мій пістолет з гуркотом відлетів убік.


Краєм ока, дершись за пістолетом, я дивився, як падає Юдіт. Її нога кровоточила через надто широку уніформу.


Я потягнувся за пістолетом. Він ніби відскочив і кудись зник. Я шукав іншу зброю. Там нічого не було.


Полковник Деверо направив на мене пістолет. Я лежав на підлозі, важко дихаючи. Деверо навіть не був у своєму розумі.


"Це кінець, Картер", - сказав він спокійним, холодним голосом. «Будь ласка, вставай».


"Давай, стріляй", - люто сказав я. З мене було достатньо.


Обережно, він кружляв з мене, штовхаючи зброю в дальні кути кімнати. Юдить села на диван. Вона схопилася за ногу, але з ненавистю подивилася на застиглого полковника.


Викинувши всі пістолети та гвинтівки, він повернувся і знову глянув на мене.


«Я не збираюся стріляти в тебе, Картер. Здається, ти важлива людина, ти могла б бути цінною. Мої люди скоро прийдуть, нікуди не треба поспішати. Закури, якщо хочеш.


Я встав і підійшов до Юдіт.


«Будь ласка, не стій на моїй лінії вогню», - сказав Деверо. «Юній леді загрожує безпосередня небезпека? Гадаю, вона ізраїльтяка?


"Так, ізраїльтянка", - сказала Юдіт. "І я переживу тебе".


«Ні, я так не думаю, – сказав Деверо. «Така маленька країна і такий тягар. Ви обидва були тягарем.


Він озирнувся на бійню в кімнаті. Генерал Рашид мертвий на землі зі зламаною шиєю та зламаною ногою під час падіння. Двоє солдатів та офіцер Байоу. Він сумно похитав головою, дивлячись на мертвого офіцера, ніби він найбільше жалкував про його смерть - одного зі своїх офіцерів. Деякий час він дивився на Маркуса, який все ще стікав кров'ю.


"Боюсь, ви все ускладнили", - сказав він, дивлячись на Маркуса Байоу. «Але, можливо, й ні. Амбіції Маркуса не коштували багато чого, чи не так? Мав гроші, владу в Байоу, але це все, розумієте?


Він глянув на мене, і я побачив безумство в його очах. Безумство, яке не завжди виявлялося, не впливало на його здатність бути солдатом, але було в ньому. Ймовірно, це було там до того, як він убив подвійних агентів у В'єтнамі, але шок, справа якого військові – його армія – повернули проти нього, залагодив справу. Божевільна людина і фанатик.


«Це була моя робота, ця армія тут. Все моє. Я їх тренував, ліпив із них армію. Тепер я візьму на себе повне командування. Командування, яке я мав мати вже в Америці, розумієте? Мої зірки, моя команда.


"Ти навіть зірки не отримаєш на могилі, Деверо", - сказав я.


Мабуть, він цього не чув.


«Моє місце у чесній Америці, так. У нас має бути більш дисциплінована Америка. Час справжніх американців, солдатів. Політики надто довго нас руйнували. У нас має бути сильна, безпечна та багата Америка, Картер. Америка, яка слідуватиме своїй долі. Чи не Америка, яка відкидає своїх справжніх патріотів, своїх відданих чоловіків».


"Хочеш домінувати у світі, Деверо?"


Він кивнув головою. 'Так точно. Це наша доля, і для цього нам потрібні люди – солдати. Ти солдат, Картер. Приєднуйся. Приєднуйтесь до нас у нашому майбутньому хрестовому поході! '


Я помітив рух. Там, де він стояв, Деверо повернуто спиною до темного отвору бокового коридору другого поверху. Занурений у свої мрії про силу та славу, він не чув руху. Обережний, тривожний рух у темному коридорі та бліде обличчя. Просто злякано і обережно обличчя, що заглядає.


Я сказав. - "Америка, яка вбиває молодих людей у медовий місяць?" Ви цього хочете, полковнику? Під проводом таких людей, як ти, які ловлять невинних туристів, ставлять їх до стіни та розстрілюють! »


"Мені було шкода, так", - сказав Деверо. Але це було потрібно. Вони надто багато бачили і сфотографували. Я не міг ризикувати, що вони згадають і розкажуть це, хоч би випадково».


- Отже, ви застрелили Тоні та Одрі Зудиков! Ви їх стратили! Їх і невинного бізнесмена Чикаго - одного з вас.


Обличчя у дверях стало цілісною людиною. Містер Ріццо, розбуджений стріляниною, мабуть, злякавшись, що «бандити» прийшли і напали, тремтячи, залишався у своїй кімнаті, поки стрілянина не припинилася. Ріццо вийшов із коридору за спиною полковника Деверо.


"Ви їх знищили", - сказав я. "Як паразитів!"


«Так, – сказав Деверо, стиснувши тонкі губи, – я їх розстріляв. Хороші люди помруть, щоб створити у себе вдома добрий світ, яка нам справа до того, що деякі підонки теж мають померти?


Загіпнотизований власними шаленими планами, Деверо ні на хвилину не чув, щоб маленький кремезний батько виходив з коридору за ним. Ріццо моргнув, дивлячись на Полковника, як людина, що прокидається і діє як лунатик.


Він нахилився, підняв одну з гвинтівок М-16, яку один із солдатів упустив і відкинув ногою в той бік кімнати, поряд із Деверо. Він відсунув затвор - людина, яка колись служила в армії.


Деверо почув звук затвора.


Він швидко обернувся.


Ріццо натиснув на курок М-16 і втримав його. Через автоматичний вогонь кулі відкинули Деверо назад, майже розрізавши його навпіл.


Стрілянина зупинилася. Моргнув, Ріццо глянув на нього, впустив гвинтівку і озирнувся, ніби не знав, де це він. Потім сів на підлогу і обхопив голову руками.


Я став навколішки біля Деверо. Навіть зараз прислужник Маркуса був міцнішим, ніж більшість чоловіків. З розрізаним навпіл тілом він розплющив свої плоскі очі. Його рівний голос був лише слабким шепотом. Я нахилився, щоб його зрозуміти.


"Нерозумно... безглуздо... помилка... Я... забув...!" Він помер.


Я пішов до Юдіт. Вона забинтувала ногу смужками тканини. Куля пройшла прямо крізь плоть, кровотеча зупинилася.


«У нас не так багато часу», - швидко сказав я. «Війська мають бути тут із хвилини на хвилину. Ми повинні взяти Ріццо, спробувати перелізти через гору за цю будівлю. Поверніться до машини та поїжте в Land-Rover. Нам не пощастило.


"Нік", - вигукнула Джудіт.


Я миттєво обернувся. Через вхідні двері визирнуло обличчя. Я підняв пістолет і вистрілив. Джудіт торкнулася моєї руки в момент, коли я вистрілив. Куля пролетіла повз. Я звернувся до ізраїльської дівчини.


Вона сказала. - "Це Мендель!"


Я знову глянув на двері. "Та да?"


"Мендель!" вигукнула Джудіт. 'Все нормально.'


Він увійшов риссю. На ньому була М-16, і на його обличчі текла кров із невеликої рани. Він не витрачав час на запитання чи пояснення.


«Сюди йдуть дві роти інспекційних військ Деверо. В решті табору заворушення, вони роздають боєприпаси».


'Скільки у нас часу?' — спитала Джудіт.


"Через три хвилини після мене, може, п'ять!"


Я взяв М-16 та всі боєприпаси, які були на тілах двох солдатів. Ми схопили Ріццо і вийшли через чорний хід старої пустельної фортеці. У темряві ми піднялися на крутий схил гори. Позаду нас дві роти солдатів підійшли до будинку, увійшли туди, знову вийшли та розійшлися.


Ми досягли крутої, неприступної гірської стіни.


"Неможливо", - сказав я. "Нам доведеться повернутися".


Перші кулі розсипали нас пилюкою.


"Ховайтеся між скелями", - сказав Мендель Тада.


Ми забилися між камінням біля підніжжя гори. Потім ми відкрили вогонь із трьох М-16. Люди внизу кинулися на землю і почали стріляти з укриттів.


"Скільки у нас боєприпасів?" — спитала Джудіт.


"Може, хвилин на десять, п'ятнадцять", - сказав я. Дві роти внизу відступили, поза нашою досяжністю, щоб відрізати нас з двох боків і прибивати їх до неприступного схилу гори. Десять хвилин, п'ятнадцять, може, півгодини.


Я першим почув рев літаків.


Вони прилетіли з південного сходу. Ані з Дубая, ані навіть Саудівської Аравії.


Вони були американські. То були морські літаки з двох авіаносців. Я бачив їхні емблеми в сяйві кущів, що горять, які освітлювали їхні ракети, коли вони врізалися в каміння по всій долині і вибухали. Вони випустили ракети тільки навколишніми горами, а не по самій долині. Я побачив полум'я, а потім почув автомобілі далеко, на початку долини: багато машин - мабуть, війська Дубая.


Потім я почув гелікоптери. Вони низько погойдуючись летіли зі сходу, пролітали над гірськими вершинами і ширяли над долиною. Командні гелікоптери, військові гелікоптери та артилерійські гелікоптери. Може сотня, всі американські. Їхні вогні промайнули по долині, освітлюючи місцевість майже так само яскраво, як удень. Чотири вертольоти ширяли прямо над елітними військами під нами.


"Американські солдати!"


Голос рознісся долиною з гучномовців приблизно двадцяти гелікоптерів.


«Це генерал-майор Мандерс. Ви були обдурені полковником Деверо та створили незаконну армію. Ви є учасниками змови проти Дубая та своєї країни! Наказую вам скласти зброю та повернутися додому! Я уповноважений забезпечити безпечне повернення до США та повну оплату! Американці, ви виступите проти своєї країни?


Настала коротка тиша, коли долиною прокотився глибокий гул, доки приватна армія обговорювала це питання.


"Солдати!" - знову пролунав голос. «Якщо хтось із вас хоче бути крутим хлопчиком, слухайте! У вас немає зенітної артилерії – у цій долині ви опинилися у пастці! Бійці прийдуть сюди через десять хвилин із наказом вбивати, якщо ви чинитимете опір. Вихід тепер заблокований усією армією Дубая та морською піхотою США! Ви у пастці, опір марний». Під нами я відчув довгий вагання, а потім елітні солдати полковника Деверо почали підніматися, піднявши руки вгору. Я не міг бачити всю долину, але частина, яку бачив, була заповнена солдатами з піднятими руками. Гелікоптери приземлилися в долині.


Чотири літаки над нами також приземлилися, один менш ніж за п'ятдесят метрів нижче, де я сидів з Джудіт, Мендель Тада і Ріццо. Ми встали і пішли крутим схилом.


З вертольота вийшли два генерали та адмірал і вийшли нам назустріч. За ними йшов маленький бідний громадянин у непомітному твідовому піджаку. Його худе обличчя було сардонічним, і він жував сигару - Девід Хоук!


«Ну, N3», - сказав Хоук, чиркнувши сірником і підпалюючи свою сигару, поки вона, нарешті, не спалахнула, «це було близько».


Розділ 25


"Морські піхотинці приходять на допомогу", - сказав я. Як ти знайшов мене в ім'я Ісуса?


Хоук знизав плечима. «Дякую нашій контактній особі в Дубаї. Коли ви не просили допомоги або не намагалися зв'язатися зі мною, він вважав, що у вас є причина. Тому він, не сказавши вам, розповів про Land-Rover, і у нього виникла блискуча ідея зв'язатися зі мною через громадський телефон-автомат. Я припустив, що у вас була страшенно вагома причина не повідомляти ЦРУ, не даючи їм можливості перехопити повідомлення для мене.


"Це було так", - сказав я.


Ми знайшли Кандіду Рой, що поверталася через приховану долину, де приватна армія Деверо здала зброю жменьці морських піхотинців, гелікоптери все ще ширяли над долиною, а винищувачі летіли в прикритті. Вона лежала мертва перед бараком. Хтось вистрілив у неї. Навіть від мертвої, від її виду всього тіла було достатньо, щоб у мене захворів живіт.


«Яка проклята трата», - сказав я, відвертаючись.


«Коли датчик не рухався протягом кількох годин, - продовжив Хоук, - я зателефонував у флот, зв'язався з Дубаєм, щоб повідомити, що ми атакували, і сказав Вашингтону, що я перепрошую, якщо помиляюся. Вони верещали, як поросята, але ось ми тут».


"Ага", - сказав я. 'Спасибі.'


Коли ми підійшли до вантажівок перед вузьким входом, я зупинився з Менделем та Юдіт. Пан Ріццо відлетів з тілами своєї дочки та зятя. Я посміхнувся Юдіт. Може, цього разу…?


«Я навіть не знаю твоє прізвище», - сказав я.


"Тада", - сказала вона. Юдіт Тада. "Мендель - мій чоловік".


Мендель Тада закурив сигарету і подивився в інший бік. Його вкрите шрамами обличчя було спокійним і безпристрасним. Він знав про Юдіт і про мене – він здогадувався. Ми жили в суворому, холодному, темному, самотньому світі, Мендель, Юдіт та я. У короткі моменти затишшя все відбувалося гаряче та раптово. Він був чоловіком Джудіт, але вона цього не сказала. Болісний жах, який вона, мабуть, зазнала при думці про те, що може статися з ним від рук Деверо, не висловлювався ні секунди.


«Вітаю», - сказав я.


«Пробач, Нік, – сказала вона.


Я втік до захованого лендроверу. У моїй роботі та житті не було місця тому, що я почав відчувати до Юдіт Тада. Хоук йшов поряд зі мною.


Він запитав. - 'Куди ти прямуєш?' «У нас є речі, які потрібно упорядкувати, щоб усе згладити».


"Я їду додому", - сказав я. "Просто згладь це сам".


Я сів у лендровер і поїхав. Це була довга, спекотна і жорстока подорож до Дубаї. Можливо, це допоможе.


Я приземлився у Вашингтоні регулярним рейсом з Риму. Я взяв таксі до Пентагону. Я скористався секретним входом у підземелля і піднявся в ліфт, який був відомий лише вищим секретарям, генералам та адміралам – знання цього та ключів у мене було завдяки моєму адміральському званню.


МакГрегор Пітерс був один у своєму офісі. Він не чув, як я зайшов через таємні двері. Якийсь час я стояв за ним і дивився, як він працює над якимись паперами. Схоже, він готував їх до спалення.


"Пітерс", - сказав я.


Він не схопився: нерви у нього добрі. Він просто повернув голову, щоб подивитись на мене.


Він запитав. - "Так ти зробив це?"


Я підійшов до дверей і замкнув їх. Він усе ще не рушив з місця. Він узяв цигарку і закурив.


"Вас щось турбує, Картер?"


Я стояв перед його столом.


«Хтось запитав мене, чому компанія Bayou Petroleum була така впевнена, що ЦРУ вб'є Халіда для них. Вони не могли знати – якби самі не змогли це зробити. Вони знали, що можуть прибрати його, бо ви працювали на них. Ви все налаштовували. Ти не допомагав ЦРУ використовувати Маркуса Байоу, ти та Маркус займалися всім цим із самого початку».


Пітер закурив. - 'Насправді?'


«Ви приїхали в Дубай не для того, щоб допомогти мені, а щоб спробувати мене зупинити. Ось чому ви прийшли самі, відсунувши AX на другий план. Ви та Кандіда працювали на Байоу та Деверо, і вам довелося зупинити ЦРУ. Ви ніколи не змогли б врятуватися на Лірджет, якби солдати Деверо не відпустили вас. Ти був залучений до планів Байоу із самого початку, і ти був у списку отримання зарплати від Байоу».


Він сидів, приймаючи мене - високопосадовець, державний службовець, якому всі довіряли. Маркус Байоу був жадібним і спраглим влади, він побудував приватну державу під назвою Bayou Petroleum, яка перевершує будь-яку іншу країну. Деверо був божевільним солдатом - запеклим, фанатичним, пуританським елітарним, антикомуністом та спартанцем. Кандіда Рой була ідіоткою, яка вважала, що виконує важливу роботу з порятунку Америки, що дегенерує. Генерал Рашид хотів бути лідером. Але ніхто з них не зміг би нічого зробити без допомоги політиків, державних чиновників, довіреної особи, яка вчинила зраду. Петерс повністю належав Маркусу Байоу - через гроші, жадібність і хороше життя. Пітерс нахилився до пістолета на своєму столі.


Я вистрілив двічі. Прямо посередині чола. З приглушеним люгером. Він упав на свій чудовий стіл. Я взяв пістолет і вклав йому в руку. Хтось повинен це пояснити, і мій пістолет допоможе йому написати гарну розповідь.


Самогубство, погане самопочуття.


Я почув, як відчинилися секретні двері. Пригнувшись, я подивився на людину, що увійшла. Він похитав головою.


"Я зрозумів вашу ідею, але занадто пізно", - сказав Девід Хоук. «У цьому не було потреби, N3. Ми б краще поставилися до Петерса».


"Це було необхідно", - сказав я. "Для багатьох".


Він був злий, дуже злий.


"Це був мій раунд", - сказав я.


Я пройшов повз нього назовні. Він подолає свій гнів.


Надворі я взяв таксі і поїхав назад до аеропорту. Першим літаком я вилетів на південь до островів. Мені було байдуже, на який острів, я потрапив випадково. Першою зупинкою виявився Барбадос. Барбадос був найкращим.


Я відкинувся назад для початку, як тільки у мене в руці виявився перший скотч. Наскільки я знав його, Хоук за кілька днів подолає свій гнів. Мені знадобилося б багато часу, щоб забути про Шейла Келлі, гаряче, вологе тіло Кандіди Рой, про момент з Юдіт. Дуже довго забувати Юдіф і те, що виросло в моїй душі до неї.


Але я переживу це. Я відмовився від Юдіт, коли став Кілмайстром. Були й інші жінки. Одна з них йшла по проходу з гарними, твердими стегнами, що здіймаються. Я продовжував пити - стегна можна було б дослідити і на Барбадосі.


* * *


Про книгу:


Араб: Халід Аль Вахлі, Зелений вовк. Який виріс у пустелі, знавець вбивств і тортур.


Ізраїльтянин: Мендель Тада. Навіть зі своєї камери він знаходить способи проводити успішні, руйнівні рейди.


Ірландка: Шейла Келлі. Темноволоса, красива, тренована в ІРА. Вона знає, як заманити своїх жертв у смертельну засідку.


Полковник: Таємничий Лоуренс Аравійський, але із родзинкою. Він хоче, щоб світ був біля його ніг.


-


Нік Картер повинен зіштовхнути їх один з одним, перш ніж секретний план набуде чинності і головні міста світу отримають смертельний удар.


Нік Картер


Повідомлення: НАФТА 74-2


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва Message: OIL 74-2


Пролог


Блідне місячне світло слабо висвітлювало перлово-сірий півмісяць піску, що тягнеться на захід. Біля кромки води легкий прибій підкрався до берега, затримався на мить, потім відступив, залишивши на піску непривабливі сліди піни. Тропічний ліс починався за двадцять метрів лінії прибою. На узліссі ряд кокосових пальм нерівною лінією виділявся на тлі нічного неба. На півдорозі між пальмами та прибоєм стояла худорлява пряма постать. У місячному світлі його лляний костюм здавався кольором піни, що залишилася на пляжі. Куртка вільно висіла на плечах, приховуючи невелику опуклість наплічної кобури. Якщо не рахувати цієї людини, на пляжі нікого не було.


Він постійно дивився на воду, яку англійці називали Пащею Дракона. Вузька та неглибока вона відокремлює Тринідад від материкової частини Південної Америки. Ось де ця людина має бути, не тут, а на Тринідаді. Але оскільки він мав так мало часу, ця людина вирішила зіграти в азартну гру, хоча за вдачею вона не була гравцем. Він подивився на люмінесцентний циферблат свого годинника. Він прийшов раніше, ніж на півгодини. Раннє прибуття було одним із запобіжних заходів, які він зробив, щоб обмежити ризики. На місці зустрічі він займав свою позицію, а потім чекав нерухомо, щоб унеможливити засідку.


Крик нічного птаха розірвав тишу. Мимоволі чоловік швидко повернувся до тропічного лісу праворуч від нього. Він опустився на одне коліно і прислухався, засунувши руку в куртку. Декілька хвилин він слухав нерухомо. Знову пролунав шкрябання сухопутних крабів, заглушене його різким рухом. Глибоко у лісі знову закричав птах. Чоловік повільно розслабився. Усміхнувшись на мить своїй відповіді, він почав підводитися.


Раптом гострий, пронизливий біль пронизав його бік і шпурнув на пісок. Тихий стогін зірвався з його губ. У горлі палила нудота. Він стримав це почуття і дістав із кишені пляшечку. З неї він узяв дві зелені пігулки і видавив їх собі в горло. Потім він розтягнувся на піску і почав чекати, поки вщухне біль. Це відбувалося повільно. Він пролежав так хвилин десять, змушуючи себе бути готовим до зустрічі.


Нарешті він підвівся і підійшов до кромки води. Якийсь час він спостерігав, як прибій поступово піднімається вище з припливом.


При приглушеному звуку кроків почали спалахувати маленькі попереджувальні сигнали, заховані у схованках його мозку. Одразу ж він був напоготові. Його права рука ковзнула під куртку і стиснула револьвер із гладкої сталі. Знайома форма заспокоїла його.


— Море сьогодні тепле, — недбало сказав він фігурі, що наближалася до нього ліворуч, ледь помітною в темряві.


«Так, далі дорогою стає холодніше». Відповідь була правильною, але це був не той голос, на який він очікував. Він трохи повернувся, щоб краще розглянути фігуру.


— Ти не прийшов би. Я думав, що це було узгоджено.


— І все ж я тут, як бачиш.


Чи відчував він бадьорість у відповіді? Попереджувальні сигнали спалахнули червоним у мозку чоловіка. Його надниркові залози випустили стимулятор у кров: тіло і розум були готові до бою. Надто пізно... Світла дуга, що спалахнула, блиснула у світлі зірок. За мілісекунду до удару леза його натренований аналітичний мозок вирішив проблему.


Він відчув, як ніж пронизав його куртку. Інстинктивно, але надто пізно він відвернувся від ножа. Він пронизав зовнішні шари його шкіри, без зусиль ковзнув по м'язах, зачепив ребро і встромився в груди.


Він спробував витягти пістолет із кобури. Він був дуже важким і не зрушив ні на дюйм. Він пірнув на нападника. Це перетворилося на поворот, що обертався, який приземлив його обличчям вниз на мокрий пісок. Коли він насилу підвівся на коліно, навколо нього закружляла чорна темрява з червоними прожилками, але його розум продовжував функціонувати. Нога нападника штовхнула його назад у пісок. Безпорадно він відчував, що його обшукують, а потім викочують у море та штовхають. Смерть підповзла ближче. Він невиразно чув, як його вбивця йде. Усвідомлюючи, що його життя тепер можна виміряти секундами, чоловік спробував витягти себе з прибою. Упираючись ліктями в пісок, він пробився на берег. Потім він втратив силу в руках і зрозумів, що не зможе повзти вище. Зі своїм останнім бажанням на цій землі він молився, щоб приплив не досяг його, доки він не буде знайдений.


Повільно, сліпо чоловік почав подряпати на піску повідомлення: НАФТА. Серед них були й важливі числа, які невиразно пам'ятав його вмираючий розум.


Перша глава


Барбара потягла за шовковий шнур, і важкі портьєри безшумно відчинилися. Через величезне вікно спальні я міг бачити засніжені луки, що тягнулися через хвилясті сільськогосподарські угіддя Вірджинії.


Влітку тут паслося кілька тисяч коней-чемпіонів. На відміну від усіх нас, їх годували та дбали про них у приміщенні, поки весняне сонце не розтоплювало сніг та кригу. Не те щоб мені було на що скаржитися прямо зараз. Раптовий та сильний шторм несподівано вдерся на південь, розбиваючи та затоплюючи непідготовлене атлантичне узбережжя. Розбиті автомобілі прикрашали дороги, як рештки льодовикового періоду. Морська еліта Аннаполіса спостерігала, як її улюблені, смердючі дорогі іграшки були розбиті в тріски бурхливим морем. Страховики від Делавера до Тайдуотера у Джорджії думали про самогубство.


Жах шести штатів був для мене дуже приємним сном. Барбара і я були ізольовані на її елегантному фермі ферми майже добу. Зі мною поводилися так само добре, як з дорогими жеребцями в її племінних стайнях. 'Прокляття!' - Вигукнула Барбара. "Сніг припинився".


Розтягнувшись на великому ліжку, я глянув через кімнату на її високе струнке тіло, обрамлене сірим лютневим світлом.


- Неймовірно, - сказав я.


Проігнорувавши мій коментар, вона продовжила: "Коли сніг зійде, вам доведеться повернутися до Вашингтона". Я попередив її, що можу залишитись тільки на одну ніч, але буря вселила в неї надію.


До мене підійшла Барбара. Її груди були високими та пружними, з маленькими, затверділими сосками через низьку температуру в кімнаті. Її золоте волосся розсипалося по плечах. Там, де я лежав, переконався, що це її натуральний колір. "Колоссально", - заявив я.


Барбара вагалася, її ноги були трохи розставлені, коли вона зупинилася на середині кроку. В її зелених очах спалахнув раптовий гнів.


'Прокляття! Тебе не примушували залишатися тут.


Мить вона люто дивилася на мене з-за маси золотого волосся. Я люто озирнувся і придушив бажання посміхнутися. На мить ми, здавалося, були прикуті до гніву в очах один одного, поки Барбара не виявила, що мій прес смикнувся від сміху. Поступово вона почала червоніти всім тілом. — Ми говоримо про те саме? — повільно спитала вона.


З серйозним обличчям я відповів: "Сумніваюся". Її зелені очі звузилися. Раптом вона видала веселий крик і пірнула в ліжко. Вона лежала у мене на грудях, її рот був біля мого вуха. — Скажи, що шкодуєш, — прошепотіла вона.


— Добре, тоді ти неймовірна.


Вона вкусила мене за вухо.


— Але хибна, — сказав я.


Барбара вдарила мене по стегна і від сміху перекинулася. Її волосся майоріло золотим ореолом, коли вона плюхнулася назад на подушку. «Ти також згадав колосальна», - нагадала вона мені.


Я провів рукою по її нижній частині живота і погладив її. Її тіло тремтіло під моєю рукою. Барбара могла легко розгніватися, але вона ніколи не потребувала втіхи. Вона була ідеальною жінкою. У салоні або на стайні, в бізнесі або в ліжку Барбара завжди мала правильний і великий репертуар.


Одного чудового дня і ночі я насолоджувався її репертуаром у її спальні. У моєму світі нечасто бувають такі несподіванки. В АХ ніхто не розуміє 40-годинний робочий тиждень, особливо Девід Хоук, мій бос. Але такий несподіваний успіх виразно був «освіжаючим спокоєм». На суботній ранок Барбара дала слугам вихідні. Незабаром після цього буря і я прибули приблизно в один і той самий час. Барбара зустріла мене на ганку свого будинку з білими колонами. Вона була одягнена в норкову шубку, хутряні чоботи і більше нічого.


Не потрібна була велика уява, щоб зрозуміти, що за своє благополучне прибуття я буду щедро винагороджений. Ціна була такою, на яку я очікував. Протягом дня у приміщенні ставало все краще та краще, тоді як зовні умови швидко погіршувалися. До полудня дороги з Аннаполіса, штат Меріленд, у Блу-Рідж, штат Вірджинія, були закриті. Губернатор також співпрацював, заборонивши все, окрім екстреного руху. Коли відключилася електрика, Барбара увімкнула аварійний генератор. Час від часу я перевіряв телефон. Але гудок губився десь у хуртовині.


"Ну, - говорила Барбара час від часу на вихідних, - нехай цей ублюдок Хоук передзвонить тобі з Вашингтона".


Барбара не знала Хоука. Вона назвала його ублюдком із переконання. Це була звичка, яку вона набула з того часу, як він перервав нашу останню зустріч терміновим наказом.


Коли вона репрезентує мене своїм друзям, я журналіст. У мене є прес-перепустка, щоб довести це, тому що прикриття АХ, - Об'єднання преси та телеграфних служб у Dupont Circle. Види робіт, які виконує АХ брудніші, ніж ті, які виконують хлопці з ЦРУ. Якщо кінець ціпка виглядає підозріло коричневим, його віддають нам. Ось чому Хоук іноді буває справжнім ублюдком, і з цієї причини в мене рідко буває три дні поспіль для відпочинку. І, будучи тим, хто є, я поцілував Барбару у вухо і потягнувся через її м'яке тіло до телефону. Я відчув, як вона напружилася поряд зі мною. Я прислухався, потім підніс трубку до вуха Барбари. Я відчув, як вона розслабилася.


— Старий добрий дідусь Белл, — пробурмотіла вона. "Все ще мертвий". Принаймні, з цілковитим ранком перед нами, ми заспокоїлися для різноманітності. Нагальна необхідність нашої першої спільної ночі була задоволена, і ми почали цілуватися з великою уявою. Як і багато жінок, які демонструють холоднокровність і рішучість по відношенню до випадкових знайомих, Барбара має гарячу кров і феноменальну уяву. Майже недбало вона провела вологими губами по моїх ребрах до напруженого живота. Її ліва рука ритмічно погладжувала мене, її подих хрипіло, коли я затвердів у владній хватці її руки.


Її тіло напружилося, коли вона витяглася на мені, її груди щільно притиснулися до моїх грудей. Вона піднесла своє обличчя до мого рота, і її твердий, могутній язик глибоко поринув у мене. Слабкий аромат пристрасті висів навколо неї. Я схопив її за стегна, щоб розгорнути. Вона слабко чинила опір. Вона знову поцілувала мене і підвелася на ліктях.


Я вийшов з-під неї. Вона підібгала коліна і залишилася нерухомою, скрючившись, довга золота грива впала їй на обличчя. Я взяв її, її круглі сідниці висунулися, щоб прийняти мене. Барбара була одним екстазом руху. Глибокі стогін відповідали на мої жорсткі пронизливі поштовхи.


Я схопив її за стегна і змусив їх рухатись у ще жорсткішому ритмі. Глибоко всередині неї я відчував, як її тіло засмоктує мене. Моя голова лежала на її гладкій спині. Ніхто з нас не думав. Ми діяли інстинктивно, пристрасно, контролюючи себе, доки не перестали себе контролювати. Останній стогін Барбари був різким і запеклим. Піді мною її сідниці на мить напружилися, потім її руки і ноги опустилися, і вона впала віч-на-віч на ліжко.


Я скотився з неї і притяг до себе. Вона подивилася на мене очима, все ще каламутними від згасаючої пристрасті. Вона слабо посміхнулася і сказала: «Якщо є щось справжнє щодо реінкарнації, ти проведеш своє наступне життя в стайні, де ти зможеш потурати своїй пожадливості на племінних кобилах». Вона хихикнула від цієї думки, заплющила очі і заснула.


Я подивився на неї зверху вниз і подумав, що б зробив Хоук, якби я справді знадобився йому цієї засніженої неділі. Відповідь прийшла швидко. Вдалині я почув шум гвинтів вертольота, що наближається. Ферма знаходиться не менш ніж за п'ятнадцять кілометрів від аеропорту. Тож я точно знав, куди прямував цей вертоліт.


Не потривоживши Барбару, я вислизнув із ліжка і підійшов до вікна. Вертоліт знаходився ще приблизно за шість кілометрів і завис за тридцять метрів над пустельними луками. Я дивився, як він підійшов до будинку і описав кут 45 градусів. Він почав кружляти і втрачати висоту, доки не приземлився на сніг перед будинком. Лопаті несучого гвинта зняли вихор снігу, потім ліниво зупинилися. Випав сніг, і двоє чоловіків вийшли. Я пристебнув зброю і продовжив одягатися. Продзвенів дверний дзвінок.


Я залишив Барбару сплячій, спустився вниз і відчинив двері. Нашими відвідувачами були двоє героїв. Один був із парасолькою. Йому було років двадцять шість, високий у ногах, вузький у талії. Його обличчя було вузьким, а очі утворювали дві вузькі щілинки над кирпатим носом. Я припустив, що він ненавидів цей ніс, бо він псував його схожість із Джорджем Паттоном.


Інший був офіцером у костюмі та шинелі. На ньому був сірий капелюх, що частково закривав акуратно острижену біляву голову. У руці він тримав портфель. На мить я подумав, що він із ФБР. був, чи учень агента ЦРУ. Я дивився на них і чекав. Учень ЦРУ заговорив першим.


- Містер Картер?


Я продовжував чекати.


"Ем... а... ми маємо важливе завдання". Хлопчик здавався трохи розгубленим. Він глянув через моє плече. Я обернувся і побачив, що там стоїть Барбара. Вона накинула шубу на плечі. Попереду вона була закрита, але виду Барбари було достатньо, щоб доставити студенту зніяковіти своїми офіційними промовами.


Я попросив. - «Національного значення чи міжнародного?»


"Міжнародного... але не для світової уваги".


— Зроби нам каву, люба, — сказав я через плече. Барбара сердито подивилася на мене і затупала, стримуючи лайки, на кухню.


— Заходьте, джентльмени, — сказав я. АХ витрачає мало грошей на дороге обладнання; вона залишає такі речі більш розкішним установам, таким як ЦРУ. Отже, я припустив, що це два льотчики з армійської школи у Форт-Холаберд. Хоуку не хотілося б використовувати G-2, але в разі потреби він надішле свою бабусю.


Ми увійшли до просторої зали. Тяжкі меблі були розставлені хаотично, а стіни обшиті панелями з глянсового горіхового дерева. Він міг бути обставлений англійським лордом, що було насправді.


«Мене звуть Міллер, сер». Студент простяг руку.


Я струсив його, вражений силою його хватки. " Як тебе звати?"


Хлопчик почервонів. - Це моє ім'я, сер. Міллер Фарнсворт.


Я одразу повірив йому і повернувся до льотчика. - Рас Бертон, - сказав він.


Теж навряд чи дивно.


Я запитав. - "Служба безпеки армії?"


'Тільки я. Міллер - один із вас.


Я якраз збирався подумати, що вербування, мабуть, іде погано, коли до кімнати зайшла Барбара.


— Хтось хоче чорний? — спитала вона не найдружнішим тоном. На ній все ще була шуба, і уявлення про те, що було під нею, а що ні, явно відволікало двох молодих людей. Мене теж.


«Вибач, Барбаро, ми не можемо залишитися, — сказав я.


Хлопчики були розчаровані. На мить я подумав, що Барбара ось-ось вибухне, але цього не сталося. Натомість вона пройшла коридором і принесла мою сумку.


— Я взяла про всяк випадок, — сказала вона.


Я швидко поцілував її.


'Підемо.' - Я підійшов до дверей, супроводжуваний хлопчиками на побігеньках Хоука.


Коли ми ввійшли до гелікоптера, я помітив, що Міллер пильно дивиться на Барбару, що стоїть у дверях. Її пальто злегка відчинилося, оголивши довгу струнку ногу амазонки до стегна. Він майже пускав слини. Я дозволив йому насолодитись ще одним моментом, а потім схопив його за руку.


— Забудь про це, хлопче, — сказав я. «Ви не змогли б навіть подолати першу перешкоду».


Розділ 2


Офіс AX у Дюпон Серкл у Вашингтоні, округ Колумбія, виглядав як звичайно непоказним. Після того, як ми з Фарнсвортом вийшли з вертольота, Бертон підняв його на маленькому вертолітному майданчику, захованому на даху старої будівлі, і відправив цю синю, гігантську механізовану комаху, повертатися у свій вулик. До того часу, як я пройшов по даху до сталевих дверей, Фарнсворт уже тримав їх відчиненими. Три поверхи нижче ми знову підійшли до сталевих протипожежних дверей. Акуратно надрукованими чорними літерами було написано «Об'єднання преси та телеграфних послуг». За нею кілька людей сиділи навколо столів, передаючи деякі повідомлення, які Хоук вважав за необхідне для нашого прикриття.


Я пройшов через офіс. Ніхто не дивився на мене. Фарнсворт залишився. Я припустив, що його інструкції полягали в тому, щоб супроводжувати мене в офіс, але не розмовляти зі мною з Хоуком. Я посміхнулась. Бідолашна дитина виглядала так, ніби була б щаслива відмовитися від свого модного костюма, щоб пройти за мною всередину.


Міс Прайд, секретар Хоука, сіла за акуратно розставлений стіл і запросила мене увійти. Якось я натрапив на її особисту справу. У її послужному списку під час Другої світової війни було багато цікавого. Її голос був м'який, але в ньому звучала влада, якій мало хто, іноді навіть Хоук, наважувався кинути виклик.


— Заходьте, Ніколас. Він нетерплячий. Він чекає на тебе з ранку. Сказавши це, її рука натиснула кнопку на столі, щоб Хоук знав, що його найкращий агент повернувся.


Я увійшов до офісу. Хоук, як завжди, сидів за своїм пошарпаним столом із червоного дерева, коротка чорна сигара войовничо стирчала з його довгого худого обличчя.


Звідкись через цю сигару Хоук прогарчав привітання. Мій перший справжній ранковий сюрприз стався, коли я оглянув офіс. Біля вікна стояв незнайомець, дивлячись на небо. Більшість моїх завдань вимагає, щоб не було свідків моїх інструкцій. Перед столом Хоука стояли два шкіряні крісла. На одному був коричневий шкіряний портфель, безперечно, дорогий. Хоук вказав інше місце.


Чоловік біля вікна обернувся, коли я сів. Хоча я ніколи не бачив його поблизу, його інтелектуальне обличчя, високе тіло та бездоганно скроєний одяг були мені дуже знайомі, як і будь-кому, хто коли-небудь дивився новини по телевізору. Це був Ферлі Райт: Нафтовий мільйонер, учений-самоучка з почесними ступенями півдюжини університетів і, завдяки виборцям свого штату, один із найвизначніших членів Сенату.


Сенатор Райт прийшов до мене. Я спробував підвестися, але він запропонував мені сісти.


Хоук неспокійно закашлявся. Я знав, що мій бос пригнічував будь-яку можливість світської бесіди.


Сенатор Райт легко засміявся. «Девід, здається, хоче, щоб я одразу перейшов до справи. Ось причина твого драматичного виклику.


Сюрприз номер два: за ті роки, що я працював на Хоука, я не можу пригадати, щоб його ім'я згадувалося понад два рази.


Все ще з ноткою гумору в голосі сенатор продовжив: «Звичайно, як завжди, він має рацію». Він посміхнувся до Хоука. На мить я подумав, що начальник AX забариться. Натомість він ще сильніше прикусив сигару і понюхав її. Сенатор Райт голосно розреготався. «Не бентежся нас, N3. Ми з Девідом старі товариші зі зброї.


Сюрпризи продовжували сипатись. Дуже мало людей поза службою знають мій кодовий номер. Безперечно, сенатор також знав, що NI та N2 більше не функціонують, оскільки вони загинули під час місій, які ніколи не обговорювалися в Сенаті Сполучених Штатів.


Сенатор Райт узяв портфель з іншого сидіння, сів і відчинив сумку. Він витяг лист жовтого паперу розміром вісім на шість дюймів. Він глянув на нього і передав мені без коментарів.


Це була роздруківка нового кодового комп'ютера, який сьогодні використовують у більшості наших посольств. Це 100% безпечний спосіб надсилання дипломатичних повідомлень. Тільки інший комп'ютер, запрограмований аналогічним чином, може розшифрувати повідомлення. Він має один недолік. Він настільки простий у використанні, що у хлопців із Державного департаменту з'явилася схильність до багатослівності. У повідомленні, яке я одержав від сенатора Райта, не було нічого багатослівного.


АГЕНТ ДЖЕЙМС РАЙНЕР ЗНАЙДЕНИЙ УБИТИМ НА ПЛЯЖІ В 54 КМ НА Південний захід від порту Іспанії. ЛІТЕРИ "Н Е Ф Т Ь" ПОРУЧ З ТРУПОМ, ВИЩЕРПАНИМ У ПІСКУ. ПІД БУКВЕННИМ НОМЕРОМ, НАПІВШЕННЯ БУТИМ, МОЖЛИВО 742. РАДА БУДЬ ЛАСКА.


Повідомлення було датоване вчора та підписано міністерським кодом, який для мене нічого не означав. Я глянув на Хоука. Його обличчя було невиразним. Джеймс Райнер був тут уже давно. Він та Хоук разом починали у старому УСС, коли воно вперше запрацювало під час Другої світової війни.


Але я знав, що Джима Райнера не посилали на роботу вже понад шість місяців. Було щось підозріле, але нічого певного у його останньому медичному огляді. Лікарі все ще шукали та ворожили. Без коментарів я повернув повідомлення сенатору Райту. Я чекав на інструкції від Хоука. Сюрпризом номер чотири було те, що дав сенатор.


«По-перше, я хочу наголосити, що ні Хоук, ні я не знали, чим займався Джим Райнер на Тринідаді в ніч, коли його вбили. Згідно з його повідомленнями, він чекав лише літака на Панаму. Бог знає, що він робив там на пляжі.


Райт зробив паузу. «Я не можу сказати вам, чому він був у Карибському морі. Останнім часом Джим мав кілька проблем зі здоров'ям, через які він не виходив у поле. Однак він володів одним із найаналітичніших умів у будь-якому підрозділі американських служб безпеки. Ми з Хоуком зійшлися на думці, що саме він має перевіряти деякі необґрунтовані повідомлення, що надійшло з Карибського моря за останні кілька місяців».


Шурхіт целофану попередив нас, що Хоук розгортає нову сигару. Райт, очевидно, знайомий з усіма звичками свого друга, навіть не підвів очей.


"Що кажуть вам літери НАФТА, Картер?"


З того моменту, як я побачив їх у повідомленні, мій розум повернувся до сотень файлів, які відділ розслідування АХ за останні кілька місяців тема НАФТИ була однією з тем, яка, наскільки я пам'ятаю, була коротшою, ніж зазвичай. НАФТА - OIL - це скорочення від «Організація промислового обмеження», - згадав я вголос, - «Придбана три роки тому Адріаном Брекером. Стверджується, що OIL — це глобальна некомерційна група, створена захисту навколишнього середовища від надмірної індустріалізації. Спочатку його підтримали кілька провідних вчених США та Європи, зокрема лауреат Нобелівської премії. Хоча жоден із цих видатних чоловіків та жінок не дискредитував НАФТУ, вони, як правило, відмовлялися від неї, особливо в останні півтора роки.


Є підозра, що ця реакція була викликана новою політикою цієї групи, їхня заява про те, що всі запаси енергії мають бути передані екологічній групі, що працює з Організацією Об'єднаних Націй, ОIL дали чіткий натяк на те, що її власна організація повинна використовуватися як парасолька. органу. Нещодавно вони одержали великі суми грошей. Вважається, що гроші надійшли від КДБ, його китайського еквівалента... або від того, й іншого. Однак останнє вкрай малоймовірне.


— Я бачу, ви зробили домашнє завдання, — сказав сенатор із похмурою усмішкою в мій бік. «Не так уже й дивно, що НАФТА, здається, протистоїть саме тим видам промисловості, в яких Захід випереджає країни комуністичного блоку». Сенатор мав відношення професора, який читає лекції своїм студентам. «Одним із ключів до промислового зростання є достаток енергії. Нафта є одним з найбільших джерел енергії, і ми маємо підстави вважати, що наші великі об'єкти та резервуари в Південній Америці та Карибському басейні знаходяться під загрозою».


Хоук був готовий взяти на себе дати інструкції. Він вийняв нову сигару з рота і зробив суворе обличчя. "Хто або що загрожує нашим постачанням нафти, в цих чутках не згадувалося", - сказав Хоук. «Деякий час ми думали, що ці чутки були хибними, спровокованими іншою стороною, щоб спонукати нас витрачати сили на безглузді розслідування. Ми поки що дотримувалися цієї теорії, поки сенатор Райт не отримав телеграми від капітана танкера Фелікса МакПартланда.


МакПартленд – офіцер запасу ВМФ. Він служив у морській розвідці під час Корейської війни. Я тісно працював із ним у той час. Він сильна людина, незалежна і не поспішає з висновками.


Сенатор Райт витяг із портфеля ще один документ. «Повідомлення було коротким. МакПартленд сказав, що має важливу інформацію, яку він хоче передати нам. Це було суворо конфіденційно, і він хотів передати його нам особисто, але тоді не міг залишити свій корабель. Саме тому Джим Райнер пішов до нього. Сьогодні він мав вирушити до Панами і зустріти корабель Макпартленда.


«Наші контакти у Тринідаді уявлення не мають, чому він залишився там?»


- Господи, ні, - прогарчав Хоук. — Чоловік із тринідадської розвідувальної групи вирушив на розслідування, коли було знайдено тіло Райнера. Він був на пляжі, неподалік однієї з їхніх радарних установок. Співробітник секретної служби перебував у Вашингтоні за міжурядовим навчальним завданням, і Райнер був одним із його інструкторів. Він негайно зв'язався із посольством США. Ця людина мала повідомити наше посольство, хто такий Райнер. Мабуть, посольство зараз збентежено, бо ми не сказали їм, що Джим був там. І уряд Тринідада, безумовно, сум'ятий».


«Залишіть мені це, — сказав сенатор Райт. Адже ми не знали, що Райнер пробуде там понад 45 хвилин, не кажучи вже про те, щоби провести там ніч. Хоук знизав плечима. «За ці 45 хвилин із Джимом Райнером сталося щось, що змусило його змінити свої плани. Вчора була субота. Очевидно, він не зміг знайти безпечного способу обговорити це з нами. Це останні дні карнавалу, і бозна, скільки народу там тягається. Райнер, ймовірно, думав, що вирішення проблеми, хоч би якою вона була, буде недовгим.


Сенатор Райт зітхнув. «Хоч би що це було, на це у Райнера пішло ціле життя».


Хоук підвівся. "Сенатор Райт від імені Спеціальної комісії попросив відправити ще одного агента в Карибське море, щоб розслідувати смерть Райнера і поговорити з капітаном МакПартландом".


Я запитав. - "Як довго його корабель залишатиметься в Панамі?"


«Це важкий момент, – сказав сенатор. «МакПартленд відплив сьогодні вранці. Йому потрібно вирушити на Санта-Крус, щоб розвантажити нафту, але спочатку він їде на Арубу для екстреної перевірки.


- Екстрена перевірка? Справа загострилася.


"Ми підозрюємо, що він знайшов щось, що загрожує його кораблю", - заявив Райт. У своєму останньому повідомленні він не сказав, що це таке. МакПартланд людина обережна: те, що він знає, хоче розповісти нам особисто. Оскільки він не може залишити свій корабель, ми маємо вирушити до нього.


Хоук пройшов по офісу, як тигр у клітці. "Ми зробимо це так", - сказав він. Корабель МакПартленда, «Будинок Бофорта», на малій швидкості прямує до Аруби. Я організував для вас політ звідси до Трінідаду, а потім до Колумбії. Вас зустрінуть в аеропорту Барранкільї і відвезуть до меншого та менш помітного аеропорту: Санта-Марта. Звідти вертоліт пролетить над лінією тисячі футів за п'ятдесят миль від берега, де ви зустрінете "Дом Бофорта". Після цього MacPartland повідомить вас. Наступного ранку ви прибуваєте на Арубі. Звідти можна сісти на рейс назад; вас чекатиме гелікоптер, який доставить вас до штабу.


Сенатор Райт перевів погляд із Хоука на мене. - «Я віддаю це у ваші руки. Сенат не може взяти на себе жодної відповідальності за ваші дії, якщо про них стане відомо, але ви знаєте, що майбутнє Сполучених Штатів і будь-якої іншої країни залежить від енергії. Без енергії наші компанії не можуть виробляти машини та товари, їжа не може зростати, і, звичайно, збройні сили не можуть виконувати свій обов'язок щодо захисту цієї країни».


Сенатор Райт підняв своє високе тіло зі стільця. Він поклав два послання, які показав нам назад у свій портфель і закрив його. Він пройшов через кабінет і, відчинивши двері, обернувся. Його довге обличчя, здавалося, було жалобним.


- Удачі, Картер, - сказав Райт. «Нам усім це потрібне. У мене вкрай погане почуття: почуття, що наш час минає, і ми не знаємо, де схований пісочний годинник».


Хоук якийсь час дивився на зачинені двері, потім повернувся на своє місце. Він відчинив ящик і кинув мені коричневий конверт. «Це все, що у нас є з НАФТИ». Пакет був тонкий. Хоук прочитав мої думки. «Цього недостатньо, але це найкраще, що ми маємо. Пізніше Сімпсон з відділу монтажу та спецефектів представить аудіовізуальні матеріали про карибські танкери та нафту. У тебе є час до третьої години дня, щоб все обміркувати. О четвертій годині ви їдете з Даллеса до Майамі. Ви забронюєте на ранковий рейс в Трінідад через Антігуа і Барбадос. Мені не треба було дивитися на годинник, щоб зрозуміти, що часу залишилося мало, тому, коли Хоук кивнув, кажучи, що розмова закінчена, я засунув папери під пахву і почав шукати вільну кімнату, щоб пройти прискорений курс з організації, яка могла б покласти. кінець західного світу.


Розділ 3


Аеропорт Майамі має пристойний готель, де я зняв номер на ніч. Образ Барбари постійно спливав у моїй свідомості, але його витісняли думки про Джима Райнера і моє завдання.


Близько одинадцятої години я кинув спроби подивитися якийсь невиразний англійський фільм і пішов у бар унизу, щоб випити на ніч. Було жваво і галасливо через ту вимушену веселість, яку можна зустріти в аеропорту. Мені там не місце, тому я незабаром залишив бармена з чайовими в півдолара і повернувся до своєї кімнати. Ніхто не вічний, особливо агент AX, але ви ходитимете довше, якщо розробите якусь систему попередження. На щастя, моя працювала понаднормово, коли я відчинив двері в кімнату 635.


В кімнаті було темно, крізь закриті жалюзі пробивалося слабке світло. Сам не знаючи чому, я відчув, як адреналін струмує по моїх венах. Коротке волосся на потилиці стало дибки.


Я штовхнув двері одним плавним рухом. Я потрапив у ціль і почув зляканий зітхання. Я швидко обернувся через відчинені двері до чоловіка, що стояв за нею. Жорстка шкіра рятувального жилета пригорнулася до скроні. Його удар був спрямований не туди. Моя голова спалахнула від болю, але сила удару була поглинута напруженими м'язами на плечі.


Я накинувся на чоловіка, притулившись до його тіла, від якого пахло потім і ромом. Він спробував вирватися, дати собі місце для нового удару. Я вдарив коліном йому в промежину. Він зігнувся навпіл, і я вдарив його по шиї. Людина була швидкою; він знову спробував підвести голову, коли я вдарив його долонею. Хребці на його шиї зламалися. Він на мить напружився, а потім звалився біля моїх ніг, не видавши жодного звуку.


Я швидко відступив назад і повернувся до дверей. Коридор був порожній. Коли кабіна ліфта опустилася, над дверима ліфта спалахнуло світло. На мить мені стало цікаво, чи бачив хтось бій. Якби по холу тинявся якийсь турист, у мене були б великі неприємності. Зачинивши двері, я ввімкнув світло і схилився над чоловіком на підлозі. Його чорне обличчя дивилося на мене неживими карими очима. Я помацав його пульс: пульсу не було. Його швидкий напад на мене після удару в промежину коштував йому життя. Якби не сила його тіла, що напружується, мій удар тільки б його оглушив.


Він був одягнений у брудно-білу куртку та вибілені сині штани. Його брудна сорочка колись була білою. Я швидко обшукав його. Під курткою, що пропотіла кобура, я знайшов револьвер калібру. 38 Спеціальний поліцейський. Якими б не були його наміри, він мав із собою зброю, щоб їх підкреслити. Очевидно, він почув, як я повертаюся і стрибнув за двері. Або йому було наказано не вбивати мене, або боявся, що звук пострілу приверне увагу.


Більше на тілі нічого не було: ні гаманця, ні цигарок, нічого. На куртці не було етикеток. Він носив лляні туфлі без шкарпеток. Його одяг смерділа гнилою їжею, гнилими овочами та сміттям. Без сумніву, він використовував маскування сміттяра, щоб проникнути всередину. Цілий день готель був повний. Чоловік, що несе сміття, не привертав уваги навіть близько опівночі.


Удар у скроню трохи приголомшив мене, але мій мозок знову запрацював. Я розгладив свій одяг, повернувся до вестибюлю і сів біля стійки. Записалися троє дівчат у формі авіакомпаній. Літня пара з потьмянілими від денного польоту очима попросила кімнату. Потім чоловік поклав свій ключ на прилавок. Я уважно спостерігав. Він сплатив свій рахунок чеком. Коли він пішов, секретарка повернулась і почепила ключ на гачок. Випадково я підійшов і подивився на номер. 462, двома поверхами нижче за мене. Надто далеко, щоб тягнути 250-фунтове тіло. Комусь на моєму поверсі знадобилася година, щоб піти: 632, але через три кімнати від мого.


Я знову піднявся на ліфті на шостий поверх і зламав замок у порожній кімнаті. Я приклеїв край замку і м'яко зачинив двері. Потім я повернувся до своєї кімнати. Я схопив мерця за щиколотки і потяг через двері. Вогні ліфта мигнули і пройшли мій поверх. Я тягнув мляве тіло далі, поки воно не опинилося в порожній кімнаті. Я сунув тіло під ліжко, зволікаючи з моментом виявлення. Залежно від старанності покоївки тіло може бути знайдено до того часу, поки хтось не поскаржиться на сморід.


Запах мерця залишився у моїй власній кімнаті. Незважаючи на кондиціонер, я спітнів. Я замкнув замок на дверях, пішов до ванної кімнати і прийняв душ. Потім я поспав, доки реєстратор не розбудив мене о 7:30 телефонним дзвінком. Це було ніщо порівняно з дзвоном у голові: наслідки вчорашнього удару. Я вмився холодною водою і одягнувся.


Рейс 127 Карибських авіаліній на Антигуа, Барбадос і Тринідад був заповнений групою галасливих, відзначених нагородами продавців, які прямували на Барбадос, які отримували винагороду за продаж більшої кількості холодильників, ніж їхні колеги, приблизно в п'ятдесяти точках по всій території Сполучених Штатів. У туристичному класі був вільних місць. У першому відсіку два місця були незайнятими. Я зайняв місце біля вікна. Політ почався з порожнього місця поруч із моїм. Пілот спрямував ніс Боїнг-727 у небо, і ми швидко вирвалися на волю.


Більшість пасажирів голосно розмовляли та сміялися. Здавалося, всі знали, і всі вони були зайняті темою холодильників і передбачуваними цифрами продажів на наступний рік. Усі володарі головного призу летіли першим класом, інші летіли туристичним класом.


Я подивився на одну зі стюардес, високу індійську дівчину. Вона швидко пройшла через салон, підносячи повні склянки тринідадського рому, відповідаючи на запитання, хитаючи стегнами, щоб не зачепити лікті успішних бізнесменів. Не те, що до цієї жінки були якісь підлі дотики. Вона була оточена аурою класу, яка уповільнювала навіть найагресивніших призових пасажирів. Її високий гладкий лоб і овал обличчя підкреслював патриціанський ніс і майже чорні очі, що блищали, незважаючи на її височину. Вона та ще одна стюардеса подали напої майже так швидко, як пасажири могли їх проковтнути. Під час паузи індійка спіймала мій погляд, і ми обоє посміхнулися. Вона схилилася над сидіннями у моєму ряду. Значок на її блузці сказав мені, що її звуть Метра.


— Вибач, — сказала вона. «Ми не пропустили вас навмисно. Але їх так багато.


"Не хвилюйся. У мене не буває тремору до полудня. Вона пильно подивилася на мене і вирішила, що я не всерйоз. Вона знову посміхнулася, показавши два ідеальні ряди блискучих білих зубів. - Тоді все ще безпечно. Нині лише половина дев'ятого.


— Лише половина дев'ятого? Я глянув на годинник. — Ну, тоді в Римі опівдні.


Вона видала дзвінкий сміх. — У такому разі, я краще принесу тобі щось прямо зараз. Чого б ти хотів?' Вона вагалася. Я бачив, як кров ще більше потемніла на її обличчі. Вона чекала, що я зроблю «добрий» коментар.


— Як щодо барбадоського рома?


Напруга розвіялася, і вона знову посміхнулася. 'Підходящий.' Вона повернулася, щоб піти, сповільнилася і повернулася. - Дякую, - сказала вона. Вона поспішила піти, не чекаючи моєї відповіді.


Ром був різким та їдким. Я випив його чистим, насолоджуючись сухим, гострим смаком. Я відкинувся на спинку крісла і глянув на плямисту блакитну море внизу.


Довгий час сонні під тропічним сонцем, моря, від північного узбережжя Південної Америки до комуністичної цитаделі Куби, менш ніж за сто миль від узбережжя Флориди, тепер страждали від хвилювання. Це була метушня, породжена трисотрічною економічною і расовою напруженістю, і вибух, що насувається, міг поставити під загрозу всі американські країни, якби здатність США захищати цю півкулю була поставлена під загрозу. Подумки я переглянув додаткову інформацію, надану в AX.


Працювати було особливо нема з чим, OIL, за винятком кількох аспектів, була такою самою, як і сотня інших екологічних груп, що виникли за останні кілька років. Дев'ять років тому OIL був заснований німецьким вченим, професором Еріком Стандхеймом, який вклав свої гроші Нобелівської премії та став на захист миру. Три роки тому він упав мертвим на вулиці у Мюнхені. Майже одразу після цього організація обрала раніше невідомого члена своїм новим директором. Його звали Адріан Брекер. Про Брекер було відомо дуже мало. Він стверджував, що був хіміком, але не було ніяких відомостей про його роботу як таку, хоча в записах Кембриджів зазначено, що ступінь з хімії був присуджений Адріану Брекеру. Протягом шести місяців після того, як він прийшов до влади, про нього нічого не чути. НАФТА. Хоча у цьому не було нічого особливого. До смерті засновника про OIL було мало чути, хоча співробітники мали цілий відділ зв'язків з громадськістю. Із самого початку цей відділ зв'язків із громадськістю очолювала Аня Шааль, молода жінка з австрійського міста Грац. Загалом, вирішив я, у мене багато поверхової інформації, але нічого достатньо надійного, щоб зв'язати НАФТУ із змовою, спрямованою на те, щоб зупинити надходження нафти з Карибського моря. Але тоді навіщо було витрачено величезну кількість грошей, цією колись ощадливою групою. Повносторінкова реклама у провідних газетах та журналах світу коштувала недешево. Так само, як і широко переглядається, брудний серіал, який OIL транслювала в кожній країні, яка дозволяла орендувати для них ефірний час.


Кожна програма була розроблена, щоб представити галузь у найгіршому світлі. Факти були настільки спотворені, що промисловість, здавалося, перебувала у стані війни з людьми та навколишнім середовищем, причому між людьми та екологічними катастрофами стояла лише богом послана Організація промислового обмеження. Їхні заклики були емоційними. А оскільки НАФТА з однаковою запопадливістю нападала як на західних, так і на комуністичних промисловців, прив'язати їх до якоїсь ідеології було неможливо. Вони мали вагомі аргументи, які за дванадцять місяців з моменту початку великої битви захопили тисячі прихильників.


На думку АХ , попри те, що OIL виглядала законно, величезні кошти викликають підозри. Фахівці одностайно зійшлися на думці, що ніхто не заробляє стільки грошей на четвертаках та десятицентових пожертвуваннях друзів-екологів. Аудіо-відео залишилося дуже мало НАФТУ: менше ніж п'ятнадцять хвилин звукового фільму, який Адріан Брекер показав на нещодавній демонстрації в Антигуа. Хоча організація мала стати міжнародною, вона все більше зосереджувала свою діяльність на Карибському басейні. Для зустрічі було використано кам'яну платформу зруйнованої плантації, і кілька сотень антигуанців незворушно стояли поруч, коли Брекер засудив британський уряд за руйнування довкілля острова. Я дивився і слухав фільм протягом п'яти хвилин, перш ніж зрозумів, що він розповідає, що сталося двісті років тому.


Поруч з ним на помості стояла висока жінка з коротким волоссям, і коли камера збільшила масштаб, він показав майже первозданне обличчя, біляве і гарне, це була Аня Шааль, якій не вистачало краси через невимовну твердість, що псувала її риси. Коли камера повернулася до загальної картини, вона показала гнучке та спортивне тіло, інтимно оголене вітром, який розвівав її коротку спідницю. По обличчях антигуанців, зафіксованих камерою, було видно, що вони більше захоплені чуттєвим тілом жінки, ніж словами, сказаними високим, дещо жіночим чоловіком. Поруч із Анею сидів величезний доберман. Собака сів на задні лапи і люто дивився на натовп. Від тварини виходила аура смертельної жорстокості. На цей момент фільм закінчився, як і інформація, яку могла надати Audio-Visual. З думок мене вирвав спокусливий аромат екзотичних парфумів. Я глянув угору. Це Метра подарувала мені свою приголомшливу посмішку.


— Ще рому?


Я кивнув, відповідаючи на її посмішку.


Через кілька хвилин вона повернулася з моєю склянкою, і коли вона нахилилася, щоб поставити її на відкидний столик переді мною, мені захотілося погладити кавового кольору шкіру на її шиї. Вона встала, а потім завагалася. — Ви журналіст, чи не так?


Це хибне повідомлення було надруковане у моєму паспорті. Я кивнув головою. - 'Так це так.'


Дівчина посміхнулася. «Сподіваюся, ви не вважаєте мене самовпевненою, але ви збираєтеся на Тринідаді писати про карнавал?»


'Частково.' - Хоук згадав про карнавал, але я не отримав жодної інформації про нього.


"Завтра масляний вівторок, останній і найбільший день карнавалу", - продовжила Метра з великим ентузіазмом. «Тобі справді варто приєднатися до вечірки».


«Я хотів би… з тобою… сьогодні ввечері».


Вона озирнулася, щоб переконатися, що ніхто з інших бортпровідників не перебуває в межах чутності. Спілкування з пасажирами, звісно, не заохочувалося. - Можливо, - сказала вона. 'Подзвони мені.' Вона дала мені свій телефонний номер і поспішила піти.


Внизу пухнасті білі хмари час від часу приховували глибоке синеве море. Невеликі піщані острови, облямовані пальмами пляжі, з'явилися в полі зору і швидко зникли за нами. Літак мчав у бік Антигуа. Я впав на стілець і подумав про Джима Райнера. Цікаво, як він почував себе минулого тижня, летячи тим же рейсом? Чи був він схвильований, бо повернувся на роботу? Чи були у нього передчуття? Я похитав головою. Занепокоєння не просуне вас далі у нашій професії.


Я пив ром і дивився у вікно, доки літак не почав знижуватися в плоску коричневу місцевість Антігуа. Повітря в літаку було гарячим і гнітючим, поки ми стояли на землі для дозаправки. Тут ніхто з пасажирів не вийшов, а вийшла лише одна пасажирка.


Я дивився, як вона йде бетоном, поряд з нею йшов величезний чорно-коричневий пес. Собака був майже так само помітний, як і жінка. Майже, але не зовсім. Вона зупинилась і нетерпляче озирнулася. Слуга, чиє чорне обличчя блищало від поту, мчав через поле, тягнучи віз, на якому стояв великий ящик з дірками в боках. Жінка нахилилася вперед і промовила команду на вухо собаці. Тварина слухняно стрибнула у відкриту скриньку. З небажанням слуга потягнувся, щоб закрити коробку, але одразу відскочив назад. Жінка сердито відмахнулася від нього і сама закрила загороду. Слуга зітхнув із полегшенням і почав везти ящик у вантажний відсік. Я втратив його з уваги і звернув увагу на жінку, що піднімалася до кабіни. За кілька секунд я вже сидів поряд з Анею Шааль.


Буквально вчора те саме обличчя дивилося на мене з аудіовізуального фільму, а тепер ожили дані з даних АХ. Аня Шааль, 26 років, зріст 1,75 м, вага 105 фунтів, народилася в Австрії, закінчила Віденський університет і очолює відділ зв'язків із громадськістю організації НАФТА. Збіг звичайно, але я ніколи в це не вірю. Я ні на мить не повірив, що Аня Шааль випадково сидить поруч зі мною. До речі, вчасно. Це позбавило мене необхідності шукати її. Вона повільно йшла по проходу, її світле волосся було зачесане назад, знаючи про жадібні погляди продавців холодильників і відкриту заздрість і ворожість їхніх дружин. Я повинен був визнати, що вона зробила велику роботу. Вона посміхнулася, сідаючи поряд зі мною. Її довгі ноги ковзнули на місце за стільцем перед нею, оголюючи досить засмаглих стегон, щоб було цікаво. Я повернув їй усмішку і кивнув головою. Її повні груди м'яко погойдувалися під блузкою.


Ми не розмовляли, поки літак не піднявся у повітря. Вона обернулася до мене і сказала примхливим голосом, який, здавалося, не належав її блакитним очим; "Вони не хотіли, щоб Бруно летів сюди зі мною".


"Йому б сподобалося лежати в мене на колінах".


Тепер вона справді подивилася на мене вперше. Її очі трохи звузилися. Вона, здавалося, оцінила мене і не соромилася, бо я це знав.


Вона запитала. — Ти їдеш на Трінідад? Її німецький акцент був тяжким, але не неприємним.


Я кивнув головою.


"На карнавал?"


- Думаю, так, - погодився я. Вона виглядала здивованою. Це як левиця, яка вирішує яку антилопу розірвати на частини.


— Ти не знаєш, навіщо їдеш у Трінідад? вона сміялася з цієї дурниці. — У вас має бути причина для вашої поїздки, чи не так?


Одне було притаманне Ані: вона не давала відкрити рота. Я міг би допомогти дамі на її шляху. «Насправді, — пояснив я, — я насправді не їду до Трінідаду. Я проїжджаю повз тільки дорогою до Баранкіллі, Колумбія».


- А, - сказала Аня. — Ви займаєтесь нафтовим бізнесом?


'Ні. Газетою.


— Маєте газету? — свідомо невинно спитала жінка. Я отримав повний заряд. Я засміявся. 'Ну немає. Я працюю на неї, я репортер.


Її очі спалахнули. «Який приємний збіг. Я також працюю у новинах». Вона легко засміялася. Принаймні я працюю з журналістами. Ви, звичайно, чули про Організацію промислових обмежень.


«Організація промислового обмеження?» - повторив я. — Ні, я не можу сказати, що колись чув про це.


'Подивимося? Я погано робила свою роботу. Якби я знала про вас, ви одразу дізналися б це ім'я. Вона пильно подивилася на мене. «Я Аня Шааль, керівник відділу зв'язків із громадськістю цієї організації. Мій бос Адріан Брекер є її директором. Скоро весь світ почує про нашу організацію».


- НАФТА, - навмисне тупо повторив я.


— Так, — з ентузіазмом сказала Аня. Ми міжнародна організація. Сьогодні о десятій годині ми проведемо прес-конференцію у готелі Royal Trinidad. Ви повинні прийти, тому що ви репортер. А потім на вечірку, га?


— Я намагатимусь прийти.


— Але ти маєш прийти! Ви повинні прийти та послухати доктора Брекера. Він розповість пресі, як ми врешті-решт врятуємо світ від самого себе!»


Вона виступила фантастично. Тому що була одна річ, у якій я міг бути певним. Вона знала, хто я. Або один з її спільників помітив мене в Майамі і зателефонував їй, або в нашій системі стався витік. Я сумнівався, що Хоук довірився багатьом людям у цьому питанні. Я довіряв сенатору Райту, бо Гоук йому довіряв. Але завжди залишався шанс, що хтось із його спільників продає інформацію. У будь-якому випадку, я був переконаний, що OIL знає, що агент AX Нік Картер прямує на Кариби.


Я підняв голову і побачив, як Метра дивиться на Аню холодним поглядом. Аня простежила за моїм поглядом, злякалася стюардеси поруч із нею та замовила напій. Не сказавши ні слова, ні посмішки, Метра пішла, щоб принести те, що її просили.


Всю дорогу до Тринідаду Аня розповідала мені про підступних промисловців. Я змалював великий інтерес. Коли блимали аварійні вогні, вона нахилилася вперед і загасила цигарку. Її груди пригорнулися до тонкої тканини блузки, і вона зрозуміло посміхнулася. "Чи не надто стомливо було летіти?"


— Зовсім ні, — сказав я. «Я сподіваюся, що моє перебування на Тринідаді буде таким самим приємним».


Не може бути, щоб вона не знала, хто я такий. КДБ має досить широке досьє на мене, і Аня Шааль здавалася дівчиною, яка робила домашнє завдання. Але я вирішив дотримуватися комедії прикриття лагідного журналіста. Ані Шааль та її друзям довелося б хвилюватися, якби я зайшов у найближчий телефон-автомат, щоб одягнути костюм Супермена.


Розділ 4


У будівлі аеропорту Priarco було жарко і волого, як у парилці. У натовпі в аеропорту у мене була Ганна Шааль згубилася з поля зору. Безперечно, її друзі з організації підібрали її.


Тримаючи в руці кейс з друкарською машинкою, в якому насправді був портативний «Ройял» як частина мого прикриття, я стояв біля стійки видачі багажу і побачив маленьку людину, яка потяглася за полотняною валізою. Чіпляючись за чемодан, він поспішив на митницю, проштовхуючись крізь натовп спітнілих туристів. Оскільки він ніс мою валізу, я пішов за нею. За десять кроків від митниці він витяг з кишені маленький тонкий ніж. Зайнятий перевіркою багажу митник навіть не помітив, як чоловік зламував замок.


- Містер Коллінз? - сказав я маленькій людині.


Він у шоці підняв погляд, акуратно сховавши ніж у долоні.


- Ви Натан Коллінз, чи не так? — спитав я дружелюбним тоном.


Зробивши хибне здивування, він сказав: "No habla anglès, сеньйор".


Я думав, що виявив слід венесуельського акценту. Я переключився іспанською.


«Якщо ви не Натан Коллінз, ця валіза не ваша». Він глянув на валізу, а потім на мене.


- Ви Натан Коллінз? — спитав він з глузливою усмішкою.


Я помахав паспортом маленькому венесуельцю. - "Натан Коллінз. Все гаразд."


Сумуючий митник почав виявляти інтерес. Маленький чоловічок скривився, як йому здалося, невинно здивований.


— Я взяв не ту валізу, сеньйоре. Так важко дізнатися про власні речі, коли тебе годинами підкидає в повітря».


Він намагався говорити з гідністю, але нетрі Каракаса продовжували капати через структуру його пропозицій.


— Не турбуйся, — легко сказав я. — І дякую, що принесла моя валіза. У вас є досвід.


Він хотів відповісти, але передумав. Злегка вклонившись, він повернувся і пішов до стійки видачі багажу, де вдав, що шукає свою валізу.


— Ви маєте що заявити? — спитав митник.


Я не сказав нічого, але він обшукав мою валізу і нічого не знайшов. Якби він використовував флюороскоп, я був би за ґратами за кілька хвилин, але зараз у мене перевіряли паспорт на імміграційній стійці.


На виході з аеропорту грав карнавальний оркестр, і дівчата в довгих яскравих спідницях роздавали чашки з ромовим пуншем. Рекламний банер вітав мене на карнавалі від імені провідного виробника рому на острові.


Зовні я підійшов до таксі. Старе таксі промчало крізь зустрічний транспорт, залишаючи за собою слід із гудків. Він зупинився прямо переді мною, заверещавши.


"Чувак, ти виглядаєш так, ніби тобі не завадило б таксі".


Водієм був довголиця чоловік з вузькими плечима жокея. Його чорне обличчя було розділене усмішкою і тонким шрамом, що йшов від лоба вниз центром носа до кінчика підборіддя.


Я відчинив двері і кинув валізу всередину. Я повернувся і подивився на аеропорт. Маленький венесуельський злодій сумок дивився на мене через вікна. Я помахав, він повернувся і пішов. Машини за таксі почали нетерпляче шуміти. "Гей, мужику, ти їдеш у Порт-оф-Спейн?" - Запитав водій. — Готель Саванна Парк, — сказав я.


— Я певен, що ти американець?


"Я можу показати це у своєму паспорті".


— Я подумав би, що ти зупинишся в «Хілтоні» або «Ройял Тринідад».


- Преса, - пояснив я.


— Так, репортер. Що ж, ви прилетіли у потрібний час. Порт-оф-Спейн на Карнавалі не схожий на жодне інше місце у світі».


Голос чоловіка був низьким і м'яким, з тією інтонацією Вест-Інду, завдяки якій звичайні слова звучать як пісня. Я глянув на права водія, прикріплені до спинки сидіння переді мною. Родні Стронгхарт Боутрайт. Йому 47 років, він народився на Трінідаді.


— Ця цукрова тростина, чувак, — раптом сказав Родні. «Прокляття та благословення Вест-Індії. Якщо ви посадите його один раз, він повертатиметься щороку. Ідеальний урожай для рабської праці. Його легко виростити, то навіщо комусь намагатися робити щось складніше?»


- А нафту?


— Так, у нас вона також є. Принаймні у нас є промисловці, щоб удосконалити всі ці химерні речі. І багато криків, що це забруднює острів».


"Ви вірите, що це так?"


Водій знизав плечима. - Звичайно. Але цукрова тростина також забруднює довкілля. Це залежить лише від того, якою мірою.


"Ви чули про НАФТУ?"


— Ти маєш на увазі тих хлопців, які кажуть, що ми псуємо атмосферу?


"І море". У розмові виникла пауза, коли Родні обігнала вантажівку, яка мала тенденцію ковзати до центральної лінії, коли ми намагалися її об'їхати. Я спробував згадати про молитву.


Шосе в Порт-оф-Спейні було забито. Рідні пронісся повз машини, як жокей, що виїжджає на пряму. Я зосередився на навколишньому середовищі, акр за акром цукрової тростини.


«Так, чувак, я чув про НАФТУ. Усі, хто живе в цьому районі, знають їхні історії про привиди».


- Тобі це не дуже подобається?


Рідні подивився на мене у дзеркало заднього виду. - Я б так не сказав. Те, що вони кажуть, має велике значення. Але сьогодні ви матимете шанс розсудити самим, чи не так?


Я не здивувався. Родні Стронгхарт Боутрайт не випадково надав мені свою машину. Я перемістив свою вагу на заднє сидіння. Родні засміявся глибоким рокітливим звуком, який, мабуть, виходив від його пальців ніг. — Не нервуйте, містере Коллінз, або як вас там. Я думаю, ми на одному боці.


Я вже чув це раніше, тож залишив праву руку вільною. Я не вірив, що він має якесь відношення до мене на цьому жвавому шосе, але я не хотів ставити на кін своє життя. Ніж на моєму передпліччі завжди може стати в нагоді.


"Не знаю, як ви, - сказав я категорично, - але я репортер".


'Так мужик. А я Великий Білий Єпископ! Послухай, сьогодні дзвонили до начальника Червоного Дому, — продовжив він. — Це було сьогодні вранці на світанку. І знаєш що? Бос не любить думати так рано, але ця розмова напевно змусила його замислитися. Здається, у нього є друг у Вашингтоні, який попросив його доглянути одного рознощика газет. Якийсь Натан Коллінз. Він подібний до тебе, цей Натан Коллінз. Якщо це не ти, мій бос розсердиться, і я втрачу цю роботу розкішного таксиста, і мені знову доведеться чистити туалети всю ніч.


Я подумав, чи не повідомило Радіо Тринідада в новинах, що Нік Картер, він же Натан Коллінз, прибув на острів для якогось шпигунства посеред зими. Рідні, мабуть, вгадав мої думки. - Ніхто тебе не прикриє, Коллінз. Тільки бос і я знаємо про вас, і якщо ви не потрапите в халепу, ніхто більше не повинен знати.


— Що, коли я потраплю в халепу?


Родні трохи помовчав, перш ніж відповісти. — На мою думку, це залежить від характеру труднощів. Ми як нова держава, і деякі люди в нашому уряді дуже дратівливі, коли справа доходить до хлопців з іншої країни, які працюють у Тринідаді. Один неправильний крок, і вони будуть кричати ЦРУ.


Коли я не відповів, чоловічок продовжив. Тепер я знаю, що ти не із ЦРУ, мужику. Мій бос навіть не пустив би мене, якби він це знав. ЦРУ не є доброю політикою у Карибському басейні. Я не знаю, хто або що ти, але я знаю, що принаймні в даний момент, що хлопці з нафти не роблять нічого протизаконного, і поки вони цього не роблять, бос буде в жаху, якщо ви зробите щось , що призведе до безладдя. Тож вам треба залягти на дно.


- Дякую за пораду, - сухо сказав я.


"Але якщо це стане брудним, - продовжив Родні, його усмішка блищала в дзеркалі заднього виду, - я постараюся обійтися водою з милом".


Це було прекрасно. Поліцейському на роботі треба турбуватися не лише про ворога. Іноді всі біди завдають таких «хлопців». Машина звернула на вулицю, що тяглася вздовж широких зелених галявин, що зрідка переривалися купами дерев. Це був знаменитий Квінс-Парк-Саванна в Порт-оф-Спейн, центр життя міста з часів карибських флібустьєрів. «Ось Саванна Парк». Рідні звернув до узбіччя перед готелем і в той же час ударив по гальмах і відчинив двері.


«На чиєму боці, Родні?» - Запитав я, виходячи з машини.


— Я цього не казав, містере Коллінз. Скажімо, я на боці того, що правильно і справедливо. Сподіватимемося, що це і ваша сторона теж. Таксі помчало від тротуару.


Вхід у вестибюль Savanna Park подібний до входу в тунель часу, який тягнеться на сто років тому. Вікторія, як і раніше, на троні, і навіть меблі носить спідниці, щоб приховати ноги. Вестибюль був довгий і прохолодний, з підлогою з темного мармуру, привезеним бог знає звідки. Купка каучукових рослин досить велика, щоб їх можна було стримувати сталевими кільцями, росла на дискретних відстанях. Я міг бачити прийом на обрії. І це повернуло мене у справжнє. Сто років тому бліде обличчя британського колоніста чекало б там із гідністю та тишею. Тепер обличчя було чорне. Адміністратор глянув на мене і запитально посміхнувся, коли посильний поставив мою валізу перед своєю стійкою.


«Кімната зарезервована для Натана Коллінза з Amalgamated Press and Wire Services».


Він сміявся. — Так, містере Коллінз. Він простяг картку через прилавок, і я підписав її.


"Один із моїх колег зупинявся у вас раніше: містер Райнер".


Його усмішка раптово зникла. Ми дуже шкодуємо про містера Райнера. Він був тут лише одну ніч. Він говорив так, начебто заперечував відповідальність за смерть Райнера.


«Я хотів би отримати кімнату, де містер Райнер, коли він був тут», — сказав я.


"О, так, я вірю, що ми можемо це зробити". Він повернувся і знайшов правильну кишеню для ключів у стіні позаду нього. У ньому була мапа. Він вийняв його і прочитав написане повідомлення.


"Сер..." Він подивився на мою карту. - Містер Коллінз, боюся, це таки неможливо. Кімнату заброньовано.


Його рука лежала на стійці, у ній вільно лежало повідомлення. Я не очікував ніякої користі від тонкощів, тому простягнув руку і взяв папір, перш ніж він встиг заперечити. Це мало що мені казало. Кімнату 206 довелося віддати представникам НАФТИ, які мали прибути з Венесуели у вівторок. Це було завтра.


— Я можу вийти рано-вранці, — сказав я.


«Мені дуже шкода, містере Коллінз, але кімната вже оплачена. На сьогодні.


Я знову глянув. У повідомленні йшлося, що гроші заблоковані. "Я впевнений, вам сподобається кімната, яку ми приготували для вас". Він вручив ключ хлопчику на побігеньках, індіанцю, що виглядав на шістдесят років, а може, й на тридцять. Я пішов за чоловічком до ліфта. Це було відповідно до традицій парку Саванна. Четверо доброзичливих людей зуміли втиснутись у парчовий салон із невеликою часткою доброї волі. Коли він впустив мене в мою кімнату, індіанець поставив мій багаж і хтиво посміхнувся.


"Ви хочете дівчинку, містере Коллінз?"


«Я задовольнятимуся пляшкою гарного бурбона і пляшкою гарного газування на довершення всього». Я вийняв пачку тринідадсько-тобазьких доларів і зняв тридцять. — І велике відро з льодом, — додав я. Коли я залишився сам, я оглянув кімнату. Вона була простора, з великим ліжком вздовж стіни. Інша стіна була повністю зроблена зі скла, з дверима на балкон.


Я вийшов на балкон і подивився на садок унизу. Його могли посадити на кокосову плантацію. Вони, мабуть, вивозили копру цілими вагонами. У двері постукали, і, перш ніж я встиг сказати «увійдіть», Гунга Дін поставив цебра з льодом, склянки та пляшку Chapin & Gore на кавовий столик з мармуровою стільницею.


"Додаткові окуляри, на випадок, якщо ви потім передумаєте щодо дівчини, - сказав він, додавши, - якщо так, подзвоніть мені". Чихнувши, він уклонився і вийшов. Я налив склянку C&G і бризнув водою. Прослизнуло із задоволенням. Я взяв ще один, щоб згаяти час. На західному фронті все спокійно. Якщо щось і переслідувало мене, то зараз воно мене ігнорувало. Організація розраховувала знайти щось, якщо вони заплатять за порожню кімнату, НАФТА була пов'язана з Райнер з якоїсь причини. Я допив свою склянку і пішов оглянути Райнерову кімнату.


Вона легко відкрилася третім ключем. Я поклав своє кільце з набором спеціальних ключів, наданих AX, назад у кишеню і ввійшов усередину. Кімната була точною копією моєю. Ліжко було відкрито, ніби на когось чекали. Я озирнувся. В іншому нічого незвичайного не було. Тоді я почав серйозно шукати.


Я знайшов жовтий папір, приклеєний скотчем до верхньої частини стельового вентилятора. Я розгорнув його. Текст явно згенеровано на комп'ютері. Насправді папір виглядав дуже знайомим. Потім я згадав кодове повідомлення, яке Хоук отримав із Тринідаду щодо смерті Райнера. Це також було повідомлення від комп'ютера. Я знав, що це буде не один із нас. Шанси на його розшифрування були нікчемними, якщо не нульовими. Я поклав його до кишені і хотів піти. Саме тоді я зіштовхнувся із проблемою, а точніше з подвійною проблемою. Я був за кілька футів від дверей, коли увірвалися двоє чоловіків. Спочатку з'явився величезний грубий хлопець із скуйовдженим волоссям і плоским мідно-червоним обличчям. За ним ішла брудна людина, яка намагалася вкрасти мій багаж в аеропорту. Він зупинився, тільки-но побачив мене, підняв руку і направив мені в ніс дрібнокаліберний револьвер. На мій погляд отвір стовбура виглядав як тунель.


Розділ 5


Я лише глянув на людину зі зброєю. Його вузькі, широко розставлені очі нервово дивилися на мене. Командував, мабуть, більший і важчий чоловік.


- Отже, - сказав він із сильним російським акцентом. — То це містер Коллінз із американської преси.


Якщо він із КДБ у нього був низький чин. Його широке обличчя з високим чолом не потрапило до фотогалереї AX. Я підозрював, що він не знає, хто я такий. Мабуть, його начальство впізнало мене лише як репортера Натана Коллінза. Його голос, не більше ніж глибоко модульоване гарчання, вимовляв одне слово за іншим, ніби він не був знайомий з англійськими інтонаціями.


— Що ви тут робите, містере Коллінз? Це звучало як дуже довге, складне слово.


Блеф подібний до війни, напад - найкращий захист. — Якого біса ти тут робиш? — обурено спитав я.


Російська на мить зам'ялася, намагаючись вимовити англійське слово. Я почав ходити по кімнаті і бачив, як російська полізла в кишеню, але мій погляд відволікся на худого венесуельця. Сухожилля на його зап'ястя стиснулися, коли він почав натискати на спусковий гачок револьвера. Різка бавовна наповнила кімнату. Запах кордита вдарив мені в ніздрі. Я ухилився від траєкторії кулі, коли вона з тихим стукотом врізалася у стіну.


Виживання - це скоріше питання інстинкту, ніж думки. Я перекотився через ліжко і закінчив свій маневр із моїм Люгером, як продовженням мого зап'ястя, сучасним Юпітером, готовим випустити 9-міліметровий удар грому в людину зі зброєю. Російський пірнув на мене зверху, і тонке лезо попрямувало мені в горло. Я спробував парирувати ніж передпліччям і перехопив його кісточками пальців. Може, російська і була агентом нижчого рангу, але у бойовій школі він був сильний. Поки я контролював ножа, він врізався мені в зап'ястя. Киплячий біль пронизав моє передпліччя. Мій палець на спусковому гачку ослаб. Я рвонувся за ножем і впав на підлогу з іншого боку ліжка. Люгер марно випав із моєї пошкодженої руки. Пістолет ударився об землю та вистрілив.


Куля зрикошетила об землю і розбила ніжку стільця за венесуельцем. Він злякано відскочив убік. Його рука хитнулася. Я кинулась через ліжко на його супутнику. Біль у правій руці був надто сильний. Воно марно висіла в мене. Тепер російська витягла довгу, обтягнуту шкірою биту і замахнулася для удару. Я знав, що цього разу він не цілиться в мою руку. Він би проломив мені череп битою так само легко, як майстерний кухар розбиває яйця, щоб приготувати омлет.


На лівій руці я зістрибнув з ліжка і пірнув під битою, що пролетіла. Нападник оговтався і м'яко торкнувся їй моєї голови. Кімната зникла, і я почав опускатися навколішки. Я спробував ясно похитати головою, але туман був надто щільним. Я побачив, як рука знову підвелася. Біта виглядала товстою, як стовбур дерева.


Жорстока торжествуюча усмішка розколола обличчя чоловіка, як гримаса на карнавальній масці. Він знову прийшов до мене. Куля просвистіла повз моє вухо. На мить чоловік із кийком завагався. Я стояв навколішки. Людина з револьвером знову прицілилася. Різкий наказ партнера зупинив його.


"Я уб'ю його", - наказав російська. Він засунув биту в кишеню і знову взяв ножа. Лезо блиснуло. Біта та ніж. То був старомодний професіонал, але він зробив одну помилку: йому треба було пропустити вперед свого напарника. У голові швидко прояснилося. Я схопився на ноги, коли він підійшов до мене у зігнутій бойовій стійці. Він діяв швидко, ніж був піднятий до мого живота.


Я прийняв удар подушкою і поглинув силу його атаки, впавши на спину на ліжко. Його атака відкинула його до моїх витягнутих ніг, я схопив його ними за стегна, як плоскогубцями, і перекинув через себе. Пролунав тріск розбитого скла, і я швидко повернулася до людини, яка щойно пролетіла наді мною. Він застряг у розбитому склі дверей на балкон. Якусь мить він люто дивився на мене. З кількох порізів на його голові потекли струмки крові. В іншому він не постраждав. Він вилаявся російською і щосили намагався вирватися зі скляних дверей. Він не пережив цієї помилки досить довго, щоб шкодувати про неї. Коли він підняв своє тіло, з верхньої частини дверей випав великий шматок скла. Він зісковзнув униз і вдарив по його сальній шиї, як кришталева гільйотина. Він перерізав артерію. Кров бризнула на півкімнати, заливаючи підлогу перед чоловіком із револьвером. Витрішені очі здоров'яка, що дивилися серед осколків скла на підлозі, на мить розширилися, а потім швидко почали склітись.


Людина з револьвером здавалася приголомшеною. Його погляд був прикутий до слизької підлоги. Події розвивалися йому занадто швидко. У цей момент він міг би вбити мене, але момент пройшов, поки він дивився на свого вмираючого приятеля.


Я діяв. Почуття у моїй руці почало повертатися, і я не був певен, що це була перевага. Пульсуючий біль пронизав моє передпліччя. Я знову спробував дістати стилет із піхов на руці. Він справді вирвався... і одразу впав на землю. Мої пальці не могли його схопити. Лівою рукою я рубанув револьвер нападника. Моя рука рипнула на кістлявому зап'ясті худорлявого чоловіка. Він застогнав від болю і випустив зброю.


Його бойовий дух випарувався після того, як він побачив, як скло перерізало горло його приятелеві. Він дико оглянув кімнату, шукаючи вихід. Він вибіг на балкон, але вигляд його мертвого товариша в калюжі крові, що росте, зупинив його. Він повернувся, відчинив двері і побіг коридором.


Я пішов по нього. Було важливо знати, чи НАФТА знищила мене, чи двоє чоловіків діяли суто інстинктивно, виявивши мене в тій кімнаті. Готель Savannah Park був побудований в британському колоніальному стилі кінця 1800-х років, що означало наявність довгих кутових коридорів та невеликих приватних віталень. Чоловік, що тікає, якраз завертав за перший кут, коли я вискочив за двері. Його ноги безшумно ступали по товстих килимах, що покривали підлогу. Хоча моя рука все ще хворіла, з ногами все було гаразд. Я почув людину переді мною на службових сходах. Як тільки я загорнув за ріг, він спіткнувся і покотився по зношених, відкритих сходах, розмахуючи руками й ногами, як відкинута лялька.


Я пішов за людиною, що падає. Дивом він не виглядав пораненим; він схопився і відчинив двері, перш ніж я дістався до нижньої частини сходів.


Вибухнув хаос звуків. Вулиця між готелем і парком була заповнена людьми, що танцюють і кричать. Навколо кружляли смолоскипи, а гротескні голови вдарялися об обличчя блискучих чорношкірих чоловіків і жінок, одягнених у майстерно одягнене пір'я.


Я бачив, як венесуельці б'ються на вулиці. Якщо він піде далеко в парк, я ніколи більше його не знайду. Я помчав за ним. На нас ніхто не звертав уваги. Тиск рухомих тіл був неймовірним, і в міру того, як ми просувалися вглиб парку, рев натовпу посилювався. Двічі я думав, що втратив свою здобич, але кожного разу миттю бачив маленьку фігурку, що продиралася крізь натовп. Потім він знову зник.


Переді мною була величезна дерев'яна платформа на широкій галявині. Танцюристи стрибали та приймали гостей, а близько двадцяти музикантів відбивали примітивний ритм на сталевих барабанах. Мій чоловічок повністю випарувався. Люди підштовхували мене у вогні танцю. Запах поту, мускусний і чуттєвий, висів у повітрі, мов туман.


Я ліктями пробирався подіумом, марно намагаючись знайти венесуельця. Потім я побачив фігуру, що притулилася до задньої частини платформи. Його голова була вкрита величезною рожевою свинячою головою з пап'є-маше. Я підійшов до нього і торкнувся його плеча. Тіло впало, і позаду мене почала кричати жінка. Вона теж бачила, що відкрила падаюча голова з пап'є-маше. Худе обличчя було пробите великокаліберною кулею. Я швидко розвернувся і почав пробиратися крізь натовп. Мене зупинила рука.


Я повернувся і подивився на темну форму двох поліцейських із червоною окантовкою.


"Що ж ми маємо тут?" — спитав молодий офіцер із зморшкуватим від утоми обличчям.


— Хтось, хто не виносить шуму, — недбало сказав я. "Карнавал - не найкращий час для нещасної людини", - сказав старший із двох. «Самовбивства не рідкість». Втомлений поліцейський підійшов до мерця і глянув на нього зверху вниз. Його ліхтарик висвітлив розбите обличчя.


— Я думаю, тобі краще це нам залишити, — сказав він, уважно мене розглядаючи.


Назвіть ще двох мешканців Тринідаду, які впізнали секретного агента, коли побачили його.


«Я пропоную вам негайно вирушити до своєї кімнати і залишитися там хоча б на годину. Якщо нам необхідно буде зв'язатися з вами, ми зробимо це протягом цього часу. Якщо ні, то пропоную вам забути про це нещасне. Погано для туризму, чи знаєте. Самогубство серед усього цього веселощів. Дуже погана реклама.


Літній чоловік повторив: Дуже погана реклама.


Я не став чекати, доки вони передумають. Шанси були сто до одного, що це були не звичайні агенти, але навіть співробітники Секретної служби не люблять, коли іноземці залишають за собою мертвий слід по всій країні.


Я швидко повернувся до готелю. І мій Люгер і мій стилет були в кімнаті Райнера. Я підозрював, що якщо я піду забрати свою зброю, мені доведеться довго відповідати на запитання. Я ввійшов через вестибюль, кивнув стрункій молодій жінці, яка тепер сиділа за прилавком, і піднявся ліфтом на третій поверх. Беззбройний, я обережно увійшов до своєї кімнати. Мені не хотілося втручатися, щоб зіткнутися з людиною, яка вбила венесуельця. Я не вірив, що росіяни вбили свою людину. Вони були б трохи спантеличені, якби дізналися, що двоє їхніх людей назавжди виведені з ладу.


Притулившись усім тілом до стіни коридору, я відчинив двері до своєї кімнати. Кімната була порожня... майже. Мій пістолет та стилет лежали на столі. Немає повідомлення. Я також цього не очікував. Очевидно, Родні був на роботі і вже йшов із милом та водою, як і обіцяв, коли все стало брудним. Мені повернули зброю, і я більше не був пов'язаний з мерцем у кімнаті 206. З валізи з машинкою я витягнув листок фірмового бланка Amalgamated Press. Відповідний конверт був ретельно адресований міс Прайд та проштампований. На папері я написав: «Комюніке Райнера, переклад має бути зроблено вчора», склав її навколо комп'ютерної роздруківки, яку знайшов у кімнаті Райнера, поклав усе це в конверт і запечатав. Я вийшов у коридор і кинув листа в проріз поштового тюбика.


Повернувшись до своєї кімнати, я знайшов лід у відрі. Я налив собі подвійний бурбон, перш ніж одягнутися на прес-конференції.


Розділ 6


Якщо ваші уявлення про тропіки засновані на фільмах 1930-х років, ви відчуєте себе в готелі Royal Trinidad як удома. Розташований на схилі пагорба за межами Порт-оф-Спейна, він складається в основному з двох гектарів скла і сталі, оточених королівськими пальмами і ще півакра одягнених у бікіні брюнеток з нафтових родовищ Венесуели, де вони залишили своїх чоловіків корчитися за їхні рахунки.


Хоча й не автентично, але картинка непогана, якщо враховувати брюнеток. Я блукав між ними, прямуючи до бару. Вони сміялися з мене і хихикали, але, оскільки я застряг на прес-конференції та зустрічі з Метрою, я зупинився тільки для того, щоб швидко озирнутися. Потім я піднявся на ліфті до конференц-зали.


Конференція вже відбувалася, коли я увійшов. Кімната була трохи більша за футбольне поле, вкрита помаранчевою травою і наполовину заповнена гостями. Дві третини виявились прихильниками екологічної групи; вони були одягнені в екологічний одяг, і їхні роти були сповнені природозахисних криків. Вони здавались гротескно недоречними в екстравагантній розкоші Королівського готелю Трінідада. Решта діяла навколо столу з випивкою та їжею. Вони ковтали чудове віскі і, як вовки, запасалися великою кількістю елегантної їжі, ніби голод, пророкований OIL, уже настав. Це були мої колеги, панове журналісти.


З іншого боку кімнати стояло з десяток людей. У них не було ні навмисної неохайності захисників навколишнього середовища, ні пересиченої байдужості газетярів. Я дійшов висновку, що це працівники НАФТИ. Ані Шааль у групі я не побачив і припустив, що ділки чекали її, поки екологічні виродки не почали пінитися гнівом від згвалтування навколишнього середовища, а журналісти толерантно поїли і попили.


Я випив бурбона з журналістами, світло почало театрально гаснути, і на сцені через усю кімнату засяяло велике коло світу. Худорлява людина з проникливим поглядом піднялася на сцену і підняла руку до затемненої зали, немов Месія, що виливає своє благословення на присутніх. Його вітали ввічливі оплески.


Я глянув на чоловіка на сцені. Адріан Брекер, директор НАФТИ, виглядав так само, як фотографія в нашому дослідному файлі. Він виглядав здоровим і підтягнутим, як футболіст у білих штанях та синьому блейзері. Невеликий прожектор висвітлив його сріблясто-блакитне волосся. Це, а також короткі сріблясті вуса підкреслювали темно-коричневий колір обличчя. Він коротко вклонився натовпу. Він повернувся і кивнув комусь у темряві одразу за сценою. Аня Шаал побачила світ поруч із ним, тримаючи в руках бездротовий мікрофон.


— Я знаю, що ви прийшли сюди не для того, щоб мене слухати. Те, як це сказала Аня, наводило вас на думку, що вона думала, що саме тому ви прийшли. Я глянув на Брекера. Очевидно, він не схвалював тон Ані, або, можливо, його власне его було настільки величезним, що він не помічав чийогось ще. «Як ви знаєте, OIL стала найважливішою екологічною групою у світі під керівництвом Адріана Брекера. Скрізь, де люди у світі, індивідуально або в масовому порядку, де у світі гігантські компанії чи уряди завдали шкоди навколишньому середовищу, Організація з промислових обмежень прийшла на допомогу».


По натовпу пройшло схвальне ремствування. "Сьогодні ми вступаємо в нову фазу нашої боротьби за порятунок нашої рідної планети". Голос Ані втратив свою спокусливість і тепер звучав із гучномовців сильно та твердо. Сьогодні ввечері ми закликаємо тих, хто інтригує та задумує зруйнувати нашу атмосферу, наші поля та моря, щоб зупинити їх було волею людей! Але, як я сказала, ви прийшли сюди не для того, щоб слухати мене. Ви прийшли зустрітися з нашим уславленим лідером, Адріаном Брекером, найкращим шансом на порятунок, який має цей світ.


Оплески почалися повільно, потім переросли в оглушувальне крещендо. Я бачив, як це робилося раніше, на підтримку політичних лідерів в Америці. Гучномовці використовувалися, щоб доповнити звук, який публіка видавала сама. Для цього обману потрібні хороші плівки, досвідчені звукорежисери та ідеальні гучномовці: записані оплески виступили тлом. Звук породжував звук. Незабаром натовп бурхливо аплодував. Підключилися навіть кілька журналістів.


Все було зроблено гарно. Такі громадські маніпуляції були ефективними, але дорогими. Але вартість не була проблемою відколи Аня Шааль приєдналася до OIL. Справжнє питання полягало у тому, як Адріану вдавалося зберігати лідерство, отримуючи великі суми грошей від КДБ. Або, можливо, Ганні вдалося переконати безпорадного Брекера, що він головний. А вона лише його помічниця


З кафедри пролунала стандартна відповідь Брекера. Він стверджував, що протягом багатьох років успіхи його організації відбулися завдяки важкій роботі Ані Шааль та зібраному нею самовідданому персоналу. Потім він перейшов до суті своєї промови. Він знову атакував гігантські корпорації та особливо нафтові танкери.


«Довгий час я думав, що одна з наших акцій приречена до провалу. Але історичні сили надто сильні. Ми досягнемо успіху. Цього тижня Організація Об'єднаних Націй має шанс виступити проти загрози, що походить від гігантських танкерів. Ці гігантські монстри нарешті потрапляють у поле зору Генеральної Асамблеї. Ми можемо тільки сподіватися і молитися, щоб щось було зроблено, щоб покласти край цій чумі».


З невеликої трибуни Брекер привів у дію свою важку артилерію. «Корабели та нафтові картелі хочуть, щоб ви повірили, що ці нові кораблі не є небезпечними. Але ми знаємо, що моря можуть зруйнувати все, що може збудувати людина. Непотоплюваних кораблів не буває. За часів, коли людина заходила надто далеко в конфлікті з Природою, вона брала її до рук і скидала з її гордого трону. Танкери, яких вона не знищить, повезуть свій брудний вантаж на нафтопереробні заводи, і вони породжують сажу, яка руйнує нашу атмосферу.


Брекер на мить замовк. «Але, зрештою, за нашою справою стоїть вся міць великих держав. Вперше в історії могутні уряди допомагають приватній організації захищати землю».


Я помітив, що Аня Шааль здивовано подивилась на нього. Я не був упевнений, чи уклали росіяни та китайці якісь домовленості з НАФТОЮ, але якщо й домовилися, я готовий посперечатися, що вони не хотіли, щоб це обговорювалося на прес-конференції. У той же час цей момент мав прийти в голову і Брекер. Він зупинився і глянув на аркуш паперу.


«Але що нас тут цікавить, — продовжив він, — то це те, що НАФТА може зробити для світу. У нас є знання, досвід, якщо хочете встановити правила, які назавжди захистять моря нашої планети».


Знову почалися посилені оплески. Брекер підняв руку, закликаючи до тиші. - У нас є, - самовпевнено продовжував він, - сьогодні лист до генерального секретаря ООН у якому ми виклали наші пропозиції. Протягом тижня я матиму зустріч із зацікавленим комітетом. Дозвольте мені тепер запросити вас усіх отримати екземпляр від однієї з багатьох чарівних помічниць, які вас відвідують».


Брекер трохи вклонився публіці. Він був би гігантом у світі збутом автомобілів, але я вирішив, що його справжнім покликанням була акторська майстерність: весь світ був його сценою.


Коли Брекер зійшов зі сцени, почувся гомін розмов. Зайнялося світло.


- Ах, ось ти де, Натане! До мене підійшла Аня, все її обличчя посміхалось. Якби я не зрозумів її гри, я міг би присягнути, що був її улюбленим репортером. Може бути...


Вона взяла мене за руку. — Я така рада, що ти зміг прийти. Також здивована, я хотів посперечатися. Якби російська та венесуелец добре впоралися зі своїм завданням, я б зараз лежав у великій калюжі крові.


— Ніщо не могло втримати мене, — сказав я.


Блакитні очі Ані оцінили мене. — Знаєш, Натане, ти міг би мені дуже сподобатися. Вона засміялася, і звук вирвався із глибини її горла. У неї був котячий характер, який мене зачарував, незважаючи на те, що я знав, що вона така ж смертоносна, як розлючена тигриця.


- А ось і Адріан. Аня кивнула Брекер, коли він попрямував до нас.


— А, коханий журналіст Ані. Що ви думаєте про прес-конференцію, містере Коллінз?


Я знизав плечима. «Вітаю з хрестовим походом за порятунок світу». Я не сказав це із сарказмом, але фраза так пролунала.


Брекер почервонів. — Значить, ти думаєш, що ми просто купка чокнутих хрестоносців? Зазвичай нас за них беруть. Фанатики. Але ти скоро дізнаєшся.


Аня стала між нами. Кінці її грудей торкнулися піджака Брекера, і він зробив крок назад. — Ходімо, Адріане. Містер Коллінз не налаштований вороже. Він просто природний цинізм хорошого репортера».


Адріан напружився і зчепив руки за спиною. — Перепрошую, містере Коллінз. Тиск останніх кількох тижнів був дуже стомлюючим». Чарівність, яку він раніше випромінював на сцені, повернулася, але лише у його голосі. Чиста ненависть спалахнула в його очах. Він відвернувся, не простягаючи руки. Я дивився, як він пройшов через кімнату і вислизнув із дверей на іншому кінці кімнати. Співробітник зачинив за ним двері.


Бар був тепер сповнений еко-друзів. Оркестр вийшов на сцену і почав відбивати ритм, що стукає. Я повернулася до Ганни, яка здавалася пригніченою після спалаху Адріана. «Тут є все для гарної вечірки».


— О, це для простих людей, — прошепотіла вона, з огидою озираючись на всі боки. «Вечірка в нашому люксі набагато менша і більш вибіркова».


"Чудово... і я запрошений?"


Аня повільно посміхнулася і стиснула мою руку. Я відчував, як вона тремтить. — Дай мені десять хвилин, щоби приготувати напої. Ми вирішили не наймати бармена для невеликої вечірки».


Я глянув на годинник. - Десять хвилин, - сказав я. Коли я підняв голову, її вже не було.


П'ять хвилин по тому я подався до кімнати OIL. Якщо вони приготували для мене неприємний сюрприз, я хотів дізнатися про це більше, перш ніж вони закінчать.


Я пройшов через широкі коридори, піднявся по сходах і знайшов номер у дальньому кінці готелю, в крилі, захаращеному на знесеній бульдозером вершині пагорба, де внизу не було нічого, крім десятків метрів повітря.


Я торкнувся ручки дверей. Зсередини не було жодного звуку. Двері безшумно відчинилися. Мене зустріли приглушені вогні та тиха музика. Це, звичайно, була засідка, але не з тих, від яких хочеться тікати. Аня спокусливо лежала на дивані, одягнена в тонкий шовковий халат, який гармоніював з порцеляновим блакитом її очей. На її губах грала слабка посмішка. — Заходьте, Натане. Ти рано. Ти сумував за мною, чи не так?


Вона підвелася, щоб підійти до мене. — Я запросила сто чоловік, Натане. Але з'явився лише ти. Її халат розчинився, коли вона простягла до мене руки, оголивши білу круглу груди. Я мигцем побачив червонувато-коричневий набряклий сосок саме перед тим, як вона наблизила моє обличчя до свого.


Розділ 7


На жаль, я виявив, що пряме мислення призводить до позбавлених уяви занять коханням. Як би вона не намагалася, Ані не мала таланту по-справжньому розкріпачитися. Вона мала домінувати у всьому і завжди. Вона мала сказати, як і коли. Займатися любов'ю з Анею було байдуже, що брати участь в Олімпійських іграх, коли вона намагалася виграти золото для своєї батьківщини. Але лютість її пристрасті компенсувала її домінуюче ставлення.


"Візьми мене туди," простогнала вона. — Поцілуй мене тут, — сказала вона. Це було все одно, що намагатися пливти вихором під усіма вітрилами. Коли її високе біле тіло практично палало пристрастю, вона притиснула мене до ліжка, залізла на борт і попрямувала до золота. За кілька хвилин ми обидва були на подіумі, коли вибухнули екстазом. Я глянув на її обличчя наді мною, обрамлене золотим німбом. Очі, глибоко посаджені в орбітах, були розмиті і дивно широко розплющені. На мить я подумав, що в неї було щось, крім пристрасті, але відкинув цю думку, коли Аня почала нову атаку. Я чомусь подумав про коваля, який одного разу мав мене протягом двох годин.


"Ти весь у сексуальному домінуванні, Картер", - прогарчала вона, коли я втомився намагатися переконати її, що я навіть не ненавидів свою матір, не кажучи вже про те, щоб ненавидіти її. Сексуальне домінування Ані Шааль було останнє, чого я хотів. На даний момент я був би щасливий вийти з бою з усім, з чим я в нього вплутався.


І знову Аня виграла золото. Вона перекинулася на спину і притягла мене до себе. Її м'язи були як сталь. Вона почала повільно цілувати мене, її подих було короткими ривками. Але тут задзвонив телефон задзвонив. Аня вперше навіть не почула, але другий дзвінок видала «чорт». Вирвавшись на волю, я схопив трубку... за звичкою.


'Не торкайтеся до нього!' Її голос був різкою командою.


Телефон лежав на столі і хникав, як немовля від болю. Мовчки проклинаючи все Аня подивилася на нього. Я на мить віддихався, а потім підвівся.


- Куди ти йдеш? — спитала Ганна, кинувши на мене поганий погляд. - Слухай, - сказав я, підходячи до бару в кутку. "Я вип'ю, перш ніж мені доведеться дискваліфікувати себе".


— Ти знущаєшся з Ани? — спитала вона спокійно.


— Зовсім ні, люба. Зараз саме час вечері. Телефон продовжував нити. "Чому б тобі не підняти трубку?"


«Зараз мені нема з ким говорити». Аня спиралася на лікоть. Тепер її дихання стало більш рівним. Телефон продовжував протестувати.


— О, чорт, — роздратовано вигукнула вона, зриваючи люльку з гачка. — Та що ж це? вона закричала. 'Кого?' Її обличчя зблідло. Глибокі сині очі здавались майже чорними, ніби над бурхливим морем промайнула хмара. — Його тут немає, — гаркнула вона, намагаючись вдарити по телефону. Я взяв його в неї з рук, перш ніж вона зрозуміла, що я поруч.


'Вітаю?'


"Натан?" - пробурмотів Метра. 'Це ти?'


— Те, що залишилося від мене? — відповів я, дивуючись, як вона довідалася, що я тут. Якби репутація Ані була відома у всьому Тринідаді, вона, мабуть, просто здогадалася б.


З іншого боку, було коливання. - "У тебе проблеми?"


"Це питання інтерпретації".


Вона знову завагалася. — Прес-конференція закінчилась?


Я їй про це також не говорив. Від кого вона одержала інформацію? "Вона тільки починає закінчуватися".


Аня сіла в ліжку, її рожеві соски стирчали в мій бік, як подвійні морські гармати. Судячи з її обличчя, вона могла вистрілити будь-якої миті.


"Чому б вам не прийти сюди?" — сказала Метра, даючи мені свою адресу та вказівки, як туди дістатися, перш ніж повісити слухавку.


- Що ж, борг кличе, - сказав я.


- Обов'язок, - виплюнула Аня. Її рот перетворився на тонку затяту лінію.


"Або розумна альтернатива". – Я зберіг свій голос спокійним. Аня, здавалося, була на межі сильного вибуху гніву, і я був не в тому настрої, щоб підштовхнути її до цього.


"Ти не підеш!" – у її голосі звучала нотка істерики. "Ніхто не залишає Аню Шааль одну", - кричала вона.


— У такому разі ви повинні вдавати, що я у відпустці.


Я розвернувся і пішов до іншої кімнати, щоб одягнутися. Я зачинив двері. Я почув крик Ані. Вона лаялася німецькою, і за інших обставин я залишився б із захопленням послухати. Це було справді барвисто. Коли я знову одягнувся і одягнув зброю — я роздягнувся в цій кімнаті, щоб Аня її не бачила, — я постукав у двері.


"Auf wiedersehen, Liebchen!"


Тяжкий предмет вдарив у двері.


Музика оркестру заповнювала вестибюль, і коли я вийшов із готелю, шум став нестерпним. В умі я повторив інструкції Метри. Вона запропонувала мені зрізати шлях через Ботанічний сад.


Красива жінка, яка працювала стюардесою... і не лише? Я не знав, де вона знаходиться, але Ботанічний сад з його довгими звивистими доріжками, обсадженими тисячами кущів і дерев, був не тим місцем, яке зазвичай вибирав для прогулянки в цей час ночі. Якби в OIL хотіли вбити мене, вони не прогавили б можливості для другої спроби. Я повинен був дати наступному вбивці можливість викрити себе, перш ніж я наражу на небезпеку життя, можливо, абсолютно невинної дівчини.


На той випадок, якщо хтось нападе на мене, я мав би хоча б зробити це красиво. Я вийшов із вестибюля і подивився вниз з пагорба. Квартира Метри мала знаходитися на краю Ботанічного саду, за милю ходьби.


Десь у саду закричав птах. Подумки я перевірив свою зброю. Мій Люгер, Вільгельміна, легко висів у кобурі. Х'юго, мій стилет, був лише мінімальною вагою на моїй руці. А П'єр, газова бомба, затишно влаштувався на внутрішній стороні мого стегна. Я був максимально підготовлений. Не озираючись, я пішов до дороги. Величезні хлібні дерева у саду виділялися і натомість неба. Їхнє листя було схоже на величезні руки, готові завдати удару. Хоук доручив мені розворушити обстановку. Аня, мабуть, була схвильована більше, ніж я припускав. Настав час побачити, що НАФТА була готова завдати нового удару.


Розділ 8


Я на мить затримався біля темного входу в сад: брукована доріжка, що зникала між двома фантастичними кущами жасмину. Те, що було світлом від місяця, було затінене дощовими хмарами, що котилися з пагорбів. Була темна, похмура ніч. Досить темно, щоб сховати у темряві сотню озброєних убивць.


Коли я ввійшов у пишний сад, то небагато світла, яке там було, здавалося, було поглинуте густою рослинністю. Шлях попереду був майже невидимий, освітлений тільки світлом міста, що відбивається від густих хмар наді мною. Майже інстинктивно я пішов швидше. Мабуть, я був на півдорозі через сад, коли вперше почув тихий рух позаду себе. Там, у вологих джунглях, хтось був і цей хтось підкрадався до мене. Хоч би хто це був, він швидко скоротив дистанцію. Але швидкі, м'які кроки все менше і менше були схожі на людські. Далекі звуки ритмів джунглів, гротескні форми екзотичних дерев і рослин, мовчазний невидимий переслідувач — все це змусило м'язи моєї шиї напружитись. Схоже, я збирався змусити НАФТУ діяти.


Я зберіг свій темп. Мисливцеві не треба було знати, що його видобуток настороже. Але хіба на мене полювали? Звук кроків за мною припинився.


Я зупинився та прислухався. Нічого такого! Я поліз у кишеню, дістав цигарку із золотим мундштуком і чиркнув запальничкою. Той, хто стежив за мною, не міг помилятися. Якби йому наказали атакувати мене, йому незабаром довелося б діяти. Я продовжував йти, не швидше та не повільніше. У роті мав легкий металевий присмак. Мої надниркові залози закачували свій стимулятор у кров. Я навмисно змусив своє серце битися повільніше.


Я йшов крізь вологі джунглі. Потім я почув звук. Не кроки, а човгаючий, нерішучий рух праворуч від мене. Я глянув туди. Нічого такого!


Тепер я почув звук ліворуч і щось попереду. Нічого не було видно. Дерева здавалися доісторичними звірами в блідому світлі, що відбивається від хмар, що пливуть. Що б це не було, воно вже добре поглинуло мене. Майже безшумно мій переслідувач кружляв довкола мене. Жодна людина не змогла б цього зробити.


Потім я почув подих. Швидке зітхання, яке пролунало позаду мене. Пихтіння собаки. Не обертаючись, я зрозумів, що за мною стоїть Бруно, величезний доберман Ані. У цей момент я згадав, що витер обличчя хусткою в квартирі Ані. Я пошарив у кишені пальто... його там не було. Вона знайшла хустку і використала її, щоб навести Бруно на мій запах. Він був на моєму сліді з того моменту, як я вийшов із готелю. І ось він наблизився, щоб убити.


Я поліз у куртку і витяг Люгер. У мене не було настрою битися із собакою. Як тільки я його побачу, я без вагань всаджу кулю 9-го калібру між його маленькими жовтими очима.


Я озирнувся. Мій шлях привів мене в глиб саду. Я ледве міг бачити дорогу перед собою. Було надто темно, щоб помітити яму, залишену робітниками. Я вступив у неї і похитнувся, гострий біль пронизав мою кісточку. Я не впав, але на мить втратив рівновагу.


Бруно відчув, що його жертва у біді, і кинувся в атаку. Спалах чорної смерті промайнув крізь темряву. Я змахнув Люгером і вистрілив. Звір упіймав кулю в повітрі. Він припинив свою атаку, і собака врізалася в підлісок поряд зі мною. Я не влучив чисто. Якби це було так, Бруно був відкинутий туди, звідки прийшов. У кращому разі я б подряпав його.


Я вистрілив ще раз, але звір безшумно втік у темряву. Всупереч собі, я мав захоплюватися хоробрістю звіра. В нього потрапила куля, але він не видав жодного звуку. Я спробував перенести свою вагу на кісточку. На щастя, розтягнення виявилося несерйозним. Обережно обійшов яму. Глиняні каналізаційні труби дзвеніли, коли я дерся по пагорбі з піску та бруду. Я сподівався, що Метра як хороша стюардеса знає, як почистити брудний костюм. Шлях з іншого боку гори був трохи легшим. Десь переді мною серед групи дерев мерехтіло тьмяне світло. Я прискорив крок. Зліва від себе я знову почув важке дихання, за яким одразу ж пішов тріск у підліску. Я швидко повернувся, чекаючи на напад собаки. Я не побачив її, поки не стало надто пізно. Я впіймав його атаку правою рукою, захищаючи свої артерії. Доберман дозволив своїм голим іклам встромитися в м'язи моєї руки, і я впав під силою його атаки. Я боровся, щоб захистити своє горло, коли собака пригнувся, щоб нанести останній удар своєю вкритою піною пащею.


Кров ринула з моєї рани, але я не відчував того болю, який мав бути. Собака смикнув мене за руку, і Люгер вистрілив із моєї слизької від крові руки. Я втратив ініціативу. Якщо я хотів жити, то я повинен був повернути його. Мій пістолет зник, і я знав, що ніколи його не знайду, доки пес не перегризе мені горло.


Я підтягнув коліно до грудей і вдарила ногою по його яєчка. Я відчув, як мій черевик потрапив у ціль. Доберман, як і раніше, не видавав ні звуку. Тільки звук нашого прискореного дихання порушував тишу ночі. Він знову пішов у атаку. Я відкотився і відчув його гаряче дихання на горлі. Я знову штовхнув, і собака на мить здригнулася.


У мене був лише один шанс. Довелося встати і помірятись силою з собакою з тонким лезом стилету. Я вперся правим ліктем і звалився на брудний насип мокрого піску. Моя права рука була паралізована. Навіть зараз я не відчував болю. Від шоку мої нерви заніміли. Відмінно знімає біль, але фатально під час захисту від атаки зліва.


Я перейшов через гору і приземлився на ноги перед псом. Він знову кинувся в атаку. Цього разу мій підбор потрапив йому у праве око. Миттєво утворилася волога крапля крові. Хоч би хто дресирував добермана, він добре попрацював. Навіть зі сліпим правим оком тварина продовжувала атакувати мене ліворуч, де моя паралізована права рука не могла контратакувати. Чого дресирувальник собак не міг знати, так це те, що я тримав стилет у лівій руці. Я стиснув його в руці і почав чекати, поки Бруно нападе.


У моїй руці сильно текла кров із рани. Все, що треба було зробити доберману, це завадити мені зупинити кровотечу, і тоді вдасться вбити мене. Але Бруно не був привчений чекати. Він безперервно кружляв, шукаючи пролом в обороні, яка, як підказував йому його інстинкт, була б там. Він знав, що кров означала, що останній удар був неминучим.


Нарешті він стрибнув уперед. Губи піднесені, пащу широко розкрито, величезні зуби блищать у блідому світлі. Його очі були в зморшках гніву. Червона смуга бігла його спиною, де моя куля розірвала йому шкіру, не торкаючись його інстинкти вбивці.


Я впав на праве коліно і витяг ліву руку, як спис, загартована сталь стилету утворила смертоносне вістря. Бруно налетів на ніж у грудях, широкій, як пивне барило. Шок від удару відкинув мою руку назад у плечову западину, і біль пронизав мою спину, як удар розжареної добела кочергою. Нищівна вага відкинула мене назад і притиснула до землі. Слина капала мені на обличчя.


Потім Бруно помер, розтягнувшись на весь зріст на моєму тілі, його піщана паща була всього за кілька дюймів від мого горла. Він помер так само, як і боровся, мовчки.


Я відштовхнув собаку і схопився на ноги. У мене паморочилося в голові від слабкості. Моя права рука оніміла, а біль у лівій робила її практично марною. Кров ринула на мою куртку, і я, стримуючи напад нудоти, зняв її. Я зірвав із себе сорочку, не звертаючи уваги на біль у плечі. Моя права рука могла захворіти в будь-який момент, і весь мій організм збожеволів.


Я так швидко, як міг, зубами відірвав смужку тканини від сорочки і зав'язав джгут навколо плеча. Я затиснув його, поки кровотеча не перетворилася на краплю. Якщо шок не вразив мене одразу, або, ще краще, не вразив взагалі, мав шанс.


Я повернувся, щоб востаннє глянути на собаку. Саме тоді я побачив причину його мовчазних атак. Хірургічний шрам було видно під його мертвим ротом. Їй потрібен був безшумний вбивця, тому йому видалили голосові зв'язки. На мить я відчув співчуття до тварини. Він помер, вірний господині, яка зазнала його крайньої жорстокості.


Я знайшов свій Люгер, засунув його в кобуру і побрів по стежці саме в той момент, коли мою поранену руку пронизала перша хвиля болю. Мій шлунок перекинувся, і я боровся з нудотою, яка, як я знав, передбачала стан шоку. Я напружився і почав іти. Я сподівався, що зможу уникнути втрати свідомості, перш ніж знайду допомогу. Нарешті я підійшов до краю парку і ввійшов у божевільний будинок, на який карнавал перетворив вулиці. Запускалися петарди. Негри з обличчями, пофарбованими у білий колір, притискалися до білих із обличчями, пофарбованими у жовтий колір. По вулиці котилася платформа, її світло на мить осяяло мене. Я подивився вниз. Я був весь у крові та бруді. Мене ніхто не помічав. Якби я залишився, я, мабуть, виграв би приз. Це здавалося справді кумедним.


Через кілька світлових років я знайшов квартиру Метри. Коли я натрапив на мармуровий вхід, швейцара не було. Я пам'ятаю, як виглядало відповідне похоронне бюро, перш ніж я натрапив на ліфт. Мій палець пройшов рядом кнопок і зупинився на шостій. Мабуть, я на мить знепритомнів. Я припав до стіни ліфта, коли розплющив очі і побачив, що двері відчинилися.


Квартира 6С була навпроти ліфта. Я кинувся до них. Мої руки були важкими. Я не міг змусити їх зателефонувати до дзвіночка. Я кинувся вперед, як шалений звір, і вдарився головою об двері. Я продовжував стукати у двері, а потім звалився на одвірок.


Двері відчинилися. Метра стояла в дверях, притиснувши руку до рота, очі її розширилися від жаху. Я спробував сказати щось глузливе. Але нічого не вийшло, мене оточила пітьма.


Розділ 9


Перше, на що я звернув увагу в великому чорному чоловікові, що стояв наді мною, був його зріст. Другим було його наспівування, мелодія каліпсо, що запам'ятовується. У моїй руці була лише слабка луна болю. Гудіння припинилося. — Значить, ти починаєш одужувати? — сказав чорношкірий тоном, який вказував на те, що він не хоче відповіді.


Я зосередив погляд. Він шив акуратними стібками, яким він міг би навчитися у своєї бабусі, якби його бабуся була хірургом. Очевидно, він відновив розірвану артерію і тепер порався з розірваною плоттю. Бруно зробив хорошу роботу. Лікар витонченим жестом зав'язав шов. «За кілька тижнів ви будете як новенький».


"Я не можу дочекатися це," сказав я. Я озирнувся на Метру. Вона стояла біля кушетки і дивилася на лікаря.


Вона широко посміхнулася мені. "Натан... слава богу, з тобою все буде гаразд!" Вона швидко поцілувала мене в щоку. Здоровою рукою я наблизив її обличчя до свого. Вона відреагувала на мить, а потім відірвалася. — Ви готові, лікарю?


Лікар знизав плечима. "Я хотів би ще раз виміряти йому тиск, але зараз ... я вважаю, це було б безглуздо". Його кругле обличчя перетворилося на усмішку. Він порився у своїй сумці. — Коли вам востаннє робили щеплення від правця?


— Близько пів на дванадцяту вчора вранці.


Лікар виглядав здивованим. — Тоді ми звільняємо вас від уколу. «Він закрив сумку та повернувся до Метри. "Йому потрібний як мінімум тиждень відпочинку".


Метра не відповіла. І я теж. Якщо мене не буде на тиждень, Хоук надішле когось сюди. І я не вірив, що це мені подобається. У мене було відчуття, що Аня зненавидить мене за свого собаку. Спроба вбити мене двічі за одну ніч, і все ще марна, не була б кимось у КДБ прийнята люб'язно. У найближчі кілька днів на неї буде чинено великий тиск. При достатньому тиску КДБ вона може зробити помилку. Я хотів бути там, коли вона це зробить.


Метра повела лікаря до дверей. Якийсь час вони шепотіли разом. Потім він пішов, мабуть, викинувши з голови турботи американця. Коли двері за ним зачинилися, Метра повернулася до мене.


"Тобі пощастило, Нік Картер!"


Прощавай, прикриття, було перше, що я подумав.


— Ще кілька дюймів, і ти був би вже мертвий! †


Я не відповів. Метра, здавалося, жадала поговорити, і я вирішив дозволити їй робити те, що вона хоче. Я почав здогадуватись, на кого вона працює. Саме в цей момент пролунав дзвінок у двері.


Коли Метра відчинив двері, увійшли двоє чоловіків, начебто квартира належала їм. Одним із них був втомлений поліцейський, який доглядав мого венесуельського друга. Інший був невисоким чоловіком з гострим обличчям, тонкими вусами та прямим волоссям.


— Ми маємо для вас повідомлення, — сказав офіцер.


"Мій бос, який хоче знати, де моя стаття про карнавал, я вважаю."


— Не зовсім так, містере Картер, — коротко відповів чоловічок. Містер Хоук розмовляв зі мною менше години тому . Ви повинні негайно зателефонувати йому. Він дістав гаманець із піджака і простяг мені картку.


Я дізнався назву організації. Це був елітний підрозділ секретної служби Трінідаду. Ім'я на картці було Гектор Таунсенд. Я чув про нього. Згідно з файлами AX, він був одним із найкращих агентів. Він працював на британців до здобуття Тринідадом незалежності. Тоді він вирішив служити своїй рідній землі. Його ім'я фігурувало в кількох надсекретних документах, до яких я мав доступ завдяки моєму статусу Кіллмайстра. Він був міцним хлопцем, здатним знищити ворога без вагань.


— Ти знаєш Метру, — сказав Таунсенд зі слабкою усмішкою. Він вказав на іншого чоловіка. «Це Білл Тру, якого ви зустріли у Савані». Зморшки на худому обличчі Тру перетворилися на усмішку.


— Ви можете зателефонувати до Хоука по телефону Метри, — сказав Таунсенд, — він буде на зв'язку, запевняю вас, але я сумніваюся, що ви розповісте нам щось цікаве. А якщо ні, то в нас поблизу було б достатньо обладнання, щоб обладнати космічну капсулу.


У своїй ввічливій вест-індській манері він дав мені зрозуміти, що зараз він на моїй стороні. Він також повідомив мені, що, якщо вважатиме це за необхідне, зробить кроки для захисту інтересів Тринідада, що мені сподобалося найбільше. Наскільки я зрозумів, Тринідаду загрожувала втрата основного джерела прибутку.


Я підвівся з дивана. На мить я відчув тремтіння, але я міцно тримався.


"Ми почекаємо в кабінеті, щоб ви могли говорити вільніше", - сказав Таунсенд, коли я підійшов до телефону.


За кілька хвилин затріщав голос міс Прайд. – «Ми намагалися зв'язатися з вами протягом двох годин».


— Я вигулював собаку, — пояснив я. Я почув, як вона роздратовано зітхнула.


Коли Хоук підійшов до телефону, його голос не мав нетерпіння. Це означало, що його розум працював понаднормово над важливішими проблемами. Дякувати Богу, Таунсенд зміг передати вам моє повідомлення. Я хочу, щоб ви були в Баранкіллі завтра о десятій ранку».


— Мені не вдалося знайти вбивцю Райнера. Я також не виявив...


Він, мабуть, натиснув кнопку селекторного зв'язку, бо на лінію вийшла міс Прайд.


«Що вам вдалося дізнатися про можливість доставки N3 завтра до Баранкіллі?» — гаркнув Яструб.


- Ніяка регулярна служба не зможе доставити його туди вчасно, - спокійним голосом промовила міс Прайд. «По повітрю — найкращий варіант, якщо хтось не переконає Таунсенда дозволити тринідадській армії підвезти його».


— Зараз тут Таунсенд, — сказав я.


"Де ти, чорт забирай?"


Я надав йому номер.


«Добре, залишайтеся там, поки хтось не зв'яжеться з вами з приводу транспорту. Очевидно, ви можете зв'язатися з людьми із секретної служби Тринідаду за номером, якого я не маю.


— Взагалі, це номер одного з їхніх агентів, — сказав я.


— Жіночий, я гадаю.


Я цього не заперечував.


— Я вважаю, вони підслуховують розмову?


"Вони так не думають".


'Не має значення. Вони в цьому так само глибоко, як і ми, можливо, навіть глибші. А ось і історія. Вчора, коли сенатор Райт виїхав звідси, йому зателефонував Макпартленд. Здається, минулого тижня, коли він привів свій корабель до Баранкіллі, гвинт застряг у смітті. Це не мало великого значення, але Мак та його перший інженер у гідрокостюмах перестаралися, щоб поглянути. Їм знадобилося менше п'яти хвилин, щоб звільнити гвинт, але вони виявили щось набагато тривожніше: на корпусі було встановлено магнітну міну. Отоді він і покликав нас. Мак не міг дати Райту точну інформацію про силу міни, але вона не була сильною. Вчора він виявив на кораблі ще 14 хв. Він не знав, чи зможуть вони його потопити. Він проінспектував корабель на Арубі, щоби побачити, чи є ще міни, прикріплені до корпусу. Потім він пришвартувався на острові Санта-Крус, перш ніж вирушити до Панами.


Хоук на мить замовк. «Бофорт Хоум» - один з нових гігантських танкерів, які ми спустили з рампи за останні кілька років, більш цінний для Америки, ніж три важкі крейсери. Вони вважаються найбезпечнішими кораблями з колись побудованих! Він знову промовчав. — Але саме так вони думали про «Титаніку». У будь-якому разі він поїде на Арубу завтра о десятій годині. Він не повинен затримуватися більш ніж на п'ятнадцять хвилин, тому що він має пройти досить дрібне море, і він повинен використовувати приплив. Після половини одинадцятої він наразить свій корабель на небезпеку, якщо не прочекає ще дванадцяту годину. Мака точно не буде. Він має прибути на Арубу наступного ранку. Тож постарайся дістатися Баранкільї до того, як він піде. Слідуйте нашому початковому плану: машина до Святої Марти, вертоліт до корабля. Я не знаю, що відбувається, але ми вже втратили страшенно хороший контроль над цією справою. Він знову замовк. — Чи були у вас проблеми?


— Ну, дещо, — погодився я. Я сказав Хоуку дочекатися комп'ютерного друку. Я розповів йому про собаку, про прес-конференцію, але нічого про приватну вечірку Ані. На іншому кінці лінії кілька секунд тиша.


— Я так розумію, чи ви не звільняєте себе від цього завдання? — нарешті спитав він.


'Не зараз. - Потім я додав: "Вранці я буду в порядку".


Я повісив слухавку і крикнув, що закінчив розмову. Коли Метра, Таунсенд та Білл Тру повернулися до кімнати, я розповів йому суть історії Хоука. Я глянув на Таунсенда. «Ви та людина, яка може влаштувати мені рейс до Баранкіллі?»


- Напевне так. Це буде нелегко. Він, здавалося, зважував це на мить. «Я знаю декого, хто заборгував мені послугу. Я намагатимусь зв'язатися з ним сьогодні ввечері. Він подивився на свій годинник. 'Цим ранком; вже за північ. Я зателефоную за кілька годин.


Вперше я помітив, що над містом запанувала неприродна тиша. Настало Попільне середовище. На карнавалі було лише близько ста тисяч похмільних людей. Гуляки тепер брели додому чи до церкви. Після того, як Таунсенд і Білл Тру пішли, Метра повернулася з-за дверей, її очі блищали чорним лаком. — Тобі час спати, Нік.


Погляд, яким вона нагородила мене, нагадав мені ліжко... але не сон. Вона повільно підійшла до мене, простягнувши одну руку. Її пальці відчували прохолоду на моїй щоці, але її дихання було коротким, беззвучним вибухом. Я притяг її до себе і відчув, як її губи тремтять під моїми. - Ти не в настрої для цього. Вона спробувала зробити так, щоб її голос звучав недбало, але не зміг. Вона швидко пішла за мною в ліжко. Вона була м'якою та милою. Моя рука забула про біль, коли вона рухалася піді мною. Декілька хвилин її очі дивилися на мене, повні пристрасті. Вона задихнулася, її очі були щільно заплющені, і на мить вона дико смикнулася, стискаючи мене між ніг. — Я була обережна, чи не так, Ніку?


- Ти була обережна, - погодився я.


Її обличчя спотворилося у тривозі. — Але не надто обережна?


- Ні, Метро. Не надто обережна. Не будьте надто обережні. Мабуть, ми так і заснули, бо коли Гектор Таунсенд подзвонив через дві години, Метра все ще лежала у вигині мого тіла.


"Будь в аеропорту до семи", - сказав Таунсенд, коли я відповів після другого дзвінка.


— А як щодо транспорту на корабель?


«Військова машина чекає на вас в аеропорту Баранкільї, щоб доставити вас до Санта-Марти, де на вас чекає вертоліт, щоб доставити вас на корабель. У тебе достатньо часу.


"Дякую", я повісив трубку і подивився на Метру. Вона посміхнулася і підійшла до мене. Її тверді круглі груди притиснулися до мене. Цього разу вона також була обережна… але не надто обережна.


Розділ 10


Далеко внизу було узбережжя Південної Америки. Поруч зі мною пілот зосередився на приладах. Його чорне овальне обличчя нічого не виражало. Менше години тому я нарешті ссів у літак Learjet. Родні Стронгхарт Боутрайт забрав мене із квартири Метри.


В аеропорту я зустрів молодого капітана ВПС Трінідада Джона Біллінгейта. За півгодини Біллінгейт підняв літак у хмари для безпрецедентного польоту над Карибським морем.


Тепер він запросив щодо рації дозвіл на посадку. Через десять хвилин я спустився у вологу спеку Баранкільї. Нам дозволили пропустити митницю та імміграцію. У будівлі аеропорту ми з Джоном Біллінгейтом обмінялися рукостисканням і розлучилися. Він не поставив жодного запитання за годину або близько того, що я знав його. Мені подобаються такі люди.


Я пройшов через будинок аеропорту до таксі стоянки. Якщо на мене чекала машина, вона мала бути там. Маленький, кремезний чоловік підійшов до мене, перш ніж я встиг зробити три кроки.


- Містер Коллінз?


Я глянув на нього. Його очі були заховані за великими сонцезахисними окулярами, лінзи яких щільно прилягали до обличчя. Його рот був широким і м'яким, а посмішка розтяглася ще ширше. Його погано сидяча форма кольору хакі робила його дещо комічним. Але нічого смішного у цьому не було. Револьвер 45 калібру, що стирчить із кобури з правого боку. Я глянув на червоний значок на комірі. Він був офіцером спецназу колумбійської армії.


"Вірно, - сказав я, - Натан Коллінз".


— Я капітан Луїс Руїс, містере Коллінз. Маю честь вітати Вас від імені наших військових. Ласкаво просимо до Баранкіллі. Капітан, схоже, не відчував себе сильним в англійській мові, тому я не здивувався, коли він додав: «А-бла-еспаньйол?»


Я вирішив поки не повідомляти капітана, що вільно розмовляю його мовою. Я винувато посміхнувся. 'Ще немає.'


Капітан знизав важкими плечима. 'Немає сенсу. Ми можемо трохи поговорити англійською. Його посмішка стала ширшою. «Ми надали машину такому журналісту, як ви. Поїздка до Санта-Марти не довга.


Капітан покликав носія, і старий сивий чоловік зашкутильгав уперед. Старий взяв мою валізу і поспішив до дверей під уривчасті команди офіцера. Машиною, що чекала, був великий чорний «плімут». Тільки невеликий номер на ньому вказував на те, що це службова машина. Але мене цікавила не машина. Троє чоловіків у формі стояли поряд, курили та радилися. Капітан завагався на секунду, а потім пішов попереду мене. — Сержант Варга, — гаркнув він. "Хто ці люди?" Сержант віддав честь. «Полковник доручив цим людям супроводжувати вас та репортера». Вони швидко заговорили іспанською. Мені потрібен час, щоб звикнути до колумбійського акценту. Капітан не відповів. Очевидно, він чекав, доки сержант дасть подальші пояснення щодо двох інших чоловіків.


Сержант Варга сказав: «Полковнику стало відомо про кілька дій партизанів неподалік міста.


Він не чекає жодних неприємностей у Баранкіллі, але не наважується ризикувати безпекою американського репортера.


Руїз подивився на двох інших чоловіків. — Ваші документи, — гаркнув він. Чоловіки якийсь час копали в кишенях. Капітан нетерпляче переступив із ноги на ногу. Я відчув, як напруга потріскувала в повітрі.


Я озирнувся. Група із шести дітей зупинилася і на всі очі дивилася на солдатів. — Ідіть звідси, хлопці, — гаркнув капітан.


Сержант Варга підняв руку. - Почекай хвилинку. У мене є для тебе подарунок, — сказав він наймолодшій дівчинці. 'Подарунок!' — вигукнули діти, наближаючись до нас. - Чи можу я тепер його побачити? — спитала дівчина. - За хвилину, - сказав Варга. "Ну, капітане, якщо ви і ваш гість хочете сісти в машину зараз, ніхто з цих дітей не постраждає".


Його рука лежала на зброї. Двоє інших було озброєно автоматичними гвинтівками. Зважаючи на все, носили їх недбало, але націлені вони були на дітей. Капітан Руїз глянув на мене. Його відкрите обличчя завмерло, висловлюючи гнів і розчарування. Ми мало що могли зробити. Я не сумнівався, що чоловіки безжально розстріляють дітей. Я знизав плечима, дивлячись на Руїса, і сів у «плімут». Капітан пішов за ним.


"Де мій подарунок?" - Маленька дівчинка стала нетерплячою. - Ти обіцяв це.


'Тихо!' — гаркнув Варга. Він повернувся до старшого, худого хлопчика років дванадцяти. — Ти досить дорослий, щоби зрозуміти. Я скажу тобі, що це за подарунок, а ти розкажеш своїм батькам. Подарунок, який ми даємо вам, це життя».


Хлопчик глянув на зброю, і в його очах майнуло розуміння. Він випростав спину. Його сестра почала смикати сержанта за рукав. Хлопчик простяг руку і ляснув її по руці.


- Досить, Луїза. Ходімо зі мною.' Він притягнув дитину до себе і пішов із прямою спиною. Він навчився жити у страху, не втрачаючи при цьому своєї юної гідності.


«Спочатку ми позбудемося вашої зброї», — сказав сержант Варга, стоячи біля задніх дверей машини. Він спостерігав, як один із двох чоловіків схопив револьвер капітана та мій Люгер.


Пако! Позаду! він замовив. Солдат ступив ззаду, капітан тепер сидів між ним і мною. Сержант Варга та інша людина, капрал, вийшли вперед. Сержант вів. Вже за кілька хвилин стало зрозуміло, що нас забирають геть від гавані.


Капрал попереду обернувся до нас обличчям. Його обличчя спотворила саркастична усмішка. «Отже, у наші мережі потрапив важливий журналіст». Капітан сказав: «Ви, мабуть, збожеволіли…»


Пако, напівобернувшись, ударив кулаком по обличчю Руїса. Окуляри капітана розбилися, і цівка крові поповзла по його шиї. Солдат вилаявся і підніс руку до рота. Він порізався розбитими сонцезахисними окулярами, і, судячи з виразу його обличчя, рана розлютила його. - Тримай себе в руках, Пако, - швидко сказав сержант Варга. "Буде багато часу, коли ми будемо не в місті."


Чоловік загарчав і посмоктав руку. Сержант Варга продовжував: «Отже, знаменитий Натан Коллінз, представник капіталістичної преси, збирається повідомити нашу боротьбу за свободу». Говорив він правильно, лише з легким акцентом англійською.


— У мене для вас новини, сержанте, — сказав я. "Я зовсім не знаменитий".


Сержант стримано розсміявся і сказав іспанською: «Нехай заперечує свою діяльність. Наші відомості виходять із найвищих джерел Тринідаду. Подивимося, що він скаже згодом. Ні?


Капрал згідно з кивнув. «Скоро він тріщатиме як папуга».


"І чим швидше він буде говорити, як папуга, тим швидше ми отримаємо гроші", - сказав Пако. «Гроші вітатимуться. В мене не було жінки вже кілька тижнів.


Капрал знову обернувся. — Пако, ти брешеш. Ти був учора з Розалітою.


— Ви називаєте Розаліту жінкою? Це корова.


— Але з великим вименем, — засміявся Варга.


"Гроші будуть вітатися", - наполягав Пако.


- Пам'ятаєте, товаришу, - сказав капрал, - ми робимо це не заради грошей. Ми робимо це для всієї Колумбії».


Я глянув на Руїса. Я бачив, як він придушив бажання заговорити.


Поруч із капітаном Пако вільно тримав мій «люгер» на колінах. Запобіжник був повернутий. Я сподівався, що він буде обережним. На такій відстані куля пройшла б крізь капітана, мене й двері. Він не здавався надто знайомим із пістолетами.


Розмова обірвалася, коли ми покинули місто. Ми спокійно їхали головною дорогою. Маленькі хатини зникли за нами. У «Плімуті» стояв сморід немитих солдатів. Капітан, що стояв поруч зі мною, дивився на людей, як на черв'яків, що виповзали зі сміттєвого бака. Капрал поруч із Варгою повернув голову і, мабуть, помітив огиду на обличчі капітана.


"Яко це бути не на тій стороні однієї з цих речей, капітане?" Він постукав своєю зброєю.


Капітан відвернувся.


Вилаявшись, капрал кинувся і вдарив його. "Відповідай, коли до тебе звертаються".


Він ударив ще раз, і поріз під оком капітана знову почав кровоточити.


Я хотів, щоб капрал тримався в руках. Зважаючи на все, він був психічно неврівноваженим. Будь-якої миті він міг натиснути на курок, забувши, що його товариш теж загине. Варга, мабуть, теж турбувався про це. — Не зараз, капрале, — гаркнув він. Потім він сказав більш м'яким голосом: — Ми триматимемо їх, доки не отримаємо викуп. Тоді ви можете вбити їх.


Поступово злість згасла з лиця капрала. Варга був досить розумний, щоб знати, що він отримає за нас викуп, навіть якщо ми будемо мертві, за умови, що він міг би отримати у нас якийсь лист чи заяву перед смертю. Але він явно не хотів, щоб викрадена машина стала сценою нашої загибелі. — Маю план, — сказав Варга. «Ви знаєте, куди ми привезли цього керуючого банком минулого місяця?»


Обличчя Пако скривилося від якоїсь непристойної думки.


"Ми відвеземо їх туди".


Капрал сказав: "Тепер ти говориш мудро, Варга".


Ми їхали мовчки ще десять хвилин. Хоча ми проїхали кілька поліцейських та армійських машин, нас не зупинили. Варга добре прикрився. Мабуть, ніхто ще не знав, що нас полонили. Варга звернув на вузьку асфальтовану дорогу, що прорізала густу рослинність джунглів. Відразу ж повітря стало вологим і смердючим. Тропічне сонце обпалило машину, поки ми повільно їхали дорогою, що ділила джунглі на дві частини. Через десять хвилин ми підійшли до відкритої природної місцевості. З якоїсь причини джунглі не претендували на цю територію. Пляма була близько десяти метрів у поперечнику, і хоча в колі не росло жодного дерева, гілки навколишніх дерев стикалися, майже закриваючи галявину. Це було те місце, куди ви берете гарну дівчину чи ув'язненого, якого плануєте усунути.


Варга і капрал вискочили з машини і відчинили дверцята з боку Пако. Пако вийшов і поманив нас за собою. Капітан, що одеревіли від тісноти і все ще послабшав після побоїв, зреагував, на думку Пако, недостатньо швидко. Він вилаявся і висмикнув маленького офіцера з машини. Варга штовхнув його, коли він, хитаючись, упав у траву. Він спробував підвестися. Слиз з трави забруднила його бездоганний мундир. Маленькі комахи почали роїтися навколо його закривавленого ока. Секунду всі дивилися на маленьку людину, яка боролася за те, щоб відновити хоч трохи своєї гідності. Це був саме той час, який мені був потрібний. Я потряс стилетом у долоні і націлився на Пако, який був найближчим.


Немов спалах блискавки, я випустив ніж. Пако мав бути мертвий, але рана в моїй руці збила мене з пантелику. Лезо зачепило плече і розірвало куртку. Він закричав, і його очі широко розплющилися від страху, коли він інстинктивно підняв руку. Сліпуча біль пронизав руку, яку Бруно покалічив, коли його рука випадково вдарила мене. Варга вже кинувся в бій, і я відчув, як мені в спину врізався приклад гвинтівки. Повітря вирвалося з моїх легень, і наступний удар припав мені в шию. Безпорадно кружляючи в червоному тумані, я почав падати. Трава була гострою і жорсткою, вкритою мокрим слизом, який, здавалося, заповнив мій рот і ніздрі. Я не міг рухатись. Чоловіки, чиї щиколотки я міг бачити тільки, стояли навколо мене. Удар у нижню частину черепа тимчасово паралізував мене. Я відчув гачок під ногою під своїм тілом. Невиразно я побачив Варгу, що стоїть з мене і посміхається. «Ну, містере Коллінз, що журналістові робити з такою підлою зброєю?» Він підняв стилет. 'Немає відповіді? Не так і дивно, чи не так? Агент ЦРУ ніколи не розкриє себе. Але НАФТА нас попередила. Ми знаємо хто ви.


ЦРУ, старе магічне прокляття в латинському світі, використовувалося НАФТОЮ, щоб підпалити людей, НАФТА ні на секунду не повірила, що я був із ЦРУ, але вони не заробили б багато грошей на невідомому агентстві під назвою АХ. Я не збирався виправляти ситуацію.


«Пако, перестань шукати кров. Ти не поранений, — гаркнув Варга. «Вийміть кабелі з багажника».


Я почув напівістеричну відповідь Пако: «Спочатку я скористаюся ними, Варга. Я скористаюся ними насамперед.


Варга підняв мене і потяг навколо передньої частини машини. Капрал відкрив капот "плімуту". У його лівій руці бовталися два троси в червоній оболонці завдовжки близько п'яти футів. На кінці кожного троса був затискач. Інший кінець складався з тонких металевих стрижнів. Капрал затиснув один кабель до мінусової клеми автомобільного акумулятора, інший до плюсової. Потім він постукав двома ціпками разом. Коли два шматки металу зіткнулися, бризнула яскрава іскра.


Пако хихикнув і протиснувся повз капрал. 'Спочатку я!' Він схопив кабелі і підняв їх, як тореадор, що показує публіці бандерильйо. Він повільно опустив їх, мало не зачепивши мене очима. Електроди зачепили один одного трохи нижче мого підборіддя. Різкий тріск дугового спалаху вдарив мені у вухо. Я відчув жар.


Пако посміхнувся. Пригнічений, він простогнав: "Оле". Я приготувався. — Розстебни штани, — наказав він.


— Пако, — глумливо сказав я. — Я не знав, що ти один із таких. Прямо зараз це було єдине, що я могла вигадати, щоб по-справжньому роздратувати його. Досить люто, щоб він став безтурботним і наблизився до мене так близько, що я міг би схопити його.


Пако вилаявся. Капрал навів гвинтівку. — Розстебні ремінь, хомбре, — сказав він. Я бачив, як його палець напружився на спусковому гачку. Я не рухався.


— Добре, капітане. Тепер ти можеш принести користь, — звернувся Варга до маленького офіцера. Він відірвав капітана від землі. «Візьми цей ніж і розріж штани нашому журналісту». Неохоче капітан схопив ножа. Він оцінювально оглянув її, потім плоскі вузькі груди Варги.


"Навіть не думайте про це, капітане, - сказав Варга, - мої друзі знесуть вам голову, перш ніж ви встигнете підняти руки".


Капітан, здавалося, знепритомнів. Потім він випростався і підійшов до мене. Коли він підійшов до мене, я сказав: «Не має значення» і розстебнув ремінь.


Мої штани впали до щиколоток.


Пако знову хихикнув. Він виступив уперед. Мені здалося, що я побачив щось, що рухалося в джунглях приблизно за десять метрів від мене. Капрал також це побачив. Коли він підняв руку, щоб показати, його обличчя зникло в масі кривавої м'якоті, а його тіло пролетіло повітрям від удару кулі магнум.


Я рушив до того, як фігура, що корчиться, торкнулася землі. Пако був приголомшений, на його обличчі була маска жаху, коли він намагався зрозуміти, що відбувається. Варга, навчений солдат, пірнув у притулок. Я почув гуркіт пістолета, що вбив капрала. Варга пірнув за «плімут». Я вирвав електроди з рук Пако і шльонув їх йому по обличчю. Він закричав, коли дуговий спалах зробив опік на його переніссі. Звук перекривав тріск стрілецької зброї, наче крик з пекла. Він відсахнувся з очима, що димляться.


Над галявицею летіло багато свинцю, і я наслідував приклад Варги. У землі була невелика ямка, і я пірнув у неї. Це був не час для пристойності. Я почув гавкіт рушниці Варги, і земля поряд зі мною вибухнула. Я відкотився і почав шукати зброю мертвого капрала. Це було надто далеко. Маленький капітан кинувся до фургона. Варга змахнув зброєю та вистрілив. Він мало не розірвав офіцера навпіл. Він упав без звуку, однією рукою затиснувши величезну дірку в животі.


Пако знову встав, хитаючись галявою. Він продовжував кричати, хапаючись за очі. - Варга! вигукнув він. — Боже мій, Варга, допоможи мені! Він спотикався по колу. Куля потрапила йому в плече і відкинула на десять футів по слизькій траві. Він був ще живий. Капітан Руїс спробував піти з лінії вогню, залишивши величезний кривавий слід. Він потягся до зброї капрала і притиснув його до своїх закривавлених грудей. Він повільно перекинувся і вистрілив у засліпленого Пако. Дві кулі потрапили чоловікові, що хитається, в горло, і кров хлинула з ран, немов із фонтану. Пако впав з жахливим зітханням. Товстий капітан видав перший звук з того часу, як його вразив вогонь Варги. Це було сумне, безнадійне зітхання, що завмерло в просоченій кров'ю траві.


Варга вистрілив у мертве тіло капітана, і той ковзався по слизовій траві, як фантастична шайба з ключки гігантського хокеїста. Варга махнув на мене зброєю. Але воно відмовило. Він витратив останні боєприпаси на труп капітана.


Між нами на бампері «плімуту» лежав пістолет Пако, куди він поклав його, коли напав на мене з електродами. Я був на ногах і подався до нього.


Ми з Варгою підійшли до зброї. Мабуть, він важив на двадцять фунтів більше, ніж я, і все це були м'язи. Але в мене в руках була зброя, і я потяг її до себе... Варга стояв переді мною, його обличчя було спотворене ненавистю. Він загарчав і стрибнув на мене.


Я парирував атаку лівою рукою, обертаючи її, як тореро, що било бика в плащі. Я штовхнув його щосили. Моя нога вдарила його в живіт, як сокиру. Він зблід і почав падати. Я відступив назад і вдарив його долонею, що падає шию. Хребці хруснули під моєю рукою. Варга зробив ще один рух, спотикнувся, мабуть, був чисто рефлекторно, бо коли він упав на землю, він був мертвий. Стоячи поряд з ним, я побачив, як з джунглів обережно вийшли четверо чоловіків.


Не говорячи ні слова, вони оглянули тіла мерців, розкидані по галявині. Я підійшов до машини і сів задихаючись. Моя рана пульсувала, але крізь сорочку не текла кров. Один із матросів, лейтенант, накрив своїм плащем мертве обличчя капітана. Інший штовхнув партизанів, щоб подивитися, чи не побачить він ознак життя. Цього не сталося.


До мене підійшов високий худорлявий чоловік із обличчям кольору нової міді. Він співчутливо глянув на мене. — Не дуже приємний спосіб познайомитися з Колумбією, чи не так, містере Коллінз? Він простяг руку. — Полковнику Бургоста, — сказав він.


"Полковнику, мені здається, що я привертаю багато уваги, коли просто хочу продовжити свою газетну роботу".


Полковник похмуро посміхнувся і глянув на трупи викрадачів. «Міські партизани. Чи є ідеї, чому вони зацікавилися тобою?


"Можливо, вони прийняли мене за когось іншого".


Полковник уважно оглянув мене. 'Можливо. Але мені не подобається, коли мене не попереджають про відкриті дії партизанів».


— Я сумніваюся, що хтось міг це передбачити, полковнику. я не збирався в дайте їм знати, що НАФТА заплатила людям, щоб вони забрали мене. "Я думаю, що їм просто потрібен був репортер".


Полковник замислився. «Так, це може бути найкращим способом впоратися із цим питанням». Його головною турботою, мабуть, був звіт, який він мав подати у справі. — Що я можу зробити для вас, містере Коллінз? Я так розумію, ви маєте бути на кораблі?


— Будинок Бофорта, — сказав я. — Він мав відплисти о десятій годині. Він подивився на свій годинник. — Тоді ми вже запізнилися. Він повернувся і прогавкав наказ. До нього підійшов солдат із рацією. — Зверніться до начальника порту. З'ясуйте, чи відплив «Бофорт Хоум». Миттю через радіо затріщало, повідомляючи, що корабель уже вийшов у море. "Капітан МакПартленд чекав до останнього моменту, перш ніж піти", - заявив тонкий голос по рації.


— Дайте мені штаб,— наказав полковник.


Коли солдат по рації просигналив, що штаб на лінії він схопив пристрій і клацнув. Він швидко передав нашу позицію та низку наказів. Закінчивши, він повернувся до мене. "Ми відвеземо вас на ваш корабель, містере Коллінз".


Я оглянув трупи. «Чудова робота, полковнику.


«Останні 15 кілометрів ви перебували під наглядом. Ми не наважилися зупинити машину, поки ви всі були всередині. На той час, коли ми оточили це місце, для капітана Руїза було вже надто пізно.


Я почув звук вертольота, що наближається. За кілька хвилин він приземлився в щілину між верхівками дерев. Полковник коротко потис мені руку, і я сів у нього.


Пілот кивнув і повернувся до своїх приладів. Він підняв літак у важке тропічне повітря. Коли ми піднялися над густими джунглями, я зрозумів, що минуло менше двадцяти п'ятої години з того часу, як Хоук покликав мене геть від засніженого фермерського будинку у Вірджинії та теплих обіймів Барбари.


Розділ 11


Гелікоптер трясся, підганяється важким вологим повітрям. Пілот, що сидів поруч зі мною, обережно справлявся з приладами, менш ніж у п'ятистах футах над низькою довгою хвилею, що накочується на континентальний шельф. Ми висіли, як гігантська комаха, поза своєю стихією, загубившись над недружнім морем. Ми пролетіли низько над кількома танкерами, потім піднялися вище. Позаду нас висіли сірі й важкорозрізні гори на обрії, як дим палаючої землі.


Несподівано хвіст вертольота хитнувся, як форсований серійний автомобіль на піщаній доріжці. Пілот вказав на північ. Корабель ледве видно: висока велика споруда, що балансує на горизонті. Навіть на такій відстані він був величезний.


- Ваш корабель, сеньйоре, - сказав пілот. Він звучав так, наче дарував його мені.


Вертоліт затремтів від раптового прискорення. Танкер швидко зростав у розмірах. За кілька хвилин ми обійшли корабель. Це було схоже на морехідне місто, що пливло між двома континентами.


Пілот дозволив гелікоптеру зависнути над містком корабля. Під нами ми могли бачити різні постаті, які чекали. На носі я побачив зігнуту постать, що поспішала до носа. Коли ми спустилися нижче, я зрозумів, що це чоловік велосипедом. Гарний спосіб заощадити час на великій палубі.


Ці нові гігантські танкери були найбільшими кораблями у світі. І "Будинковий будинок" був найновішим і найбільшим з них. Я згадав слова Хоука: «Для Америки це важливіше, ніж три важкі крейсери». Я хотів у це повірити.


Різкий голос, вражаючий, незважаючи на тонкий тон УКХ-приймача, прогримів над пульсуючим звуком лопатей несучого гвинта. «Розвантаж свій вантаж і прибери цю лайнову штуку від мого корабля». Капітан МакПартленд не дуже зрадів нашому прибуттю. Пілот посміхнувся, коли я переклав повідомлення іспанською. Він показав на петлю поруч із відкритим сидінням, де я сидів. Я перевернув його і відмахнувся від вертольота, обертаючись маленькими колами, коли пілот швидко опустив сталевий трос, що з'єднує петлю з вертольотом. На мить здалося, що мій шлунок вирішив не опускатися, але тіло пристосувалося, і через секунду після того, як мої ноги торкнулися сталевих пластин відкритого мосту, я вислизнув з петлі.


Я помахав пілоту, і він направив гелікоптер у бік від корабля, прямуючи до материка.


На мості мене зустріли двоє чоловіків. Неважко було з'ясувати, хто з них Макпартленд. Капітан "Будинку Бофорта" не був високим чоловіком, але він був щільним. Сорочка кольору хакі розтяглася до сліз на його важких плечах. Його шия була товстою і мускулистою. На голові у нього була бейсболка з подовженим козирком, що заплющував очі від тропічного сонця. Не те щоб він потребував цього. Темні обрізані шибки його величезних сонцезахисних окулярів виблискували в ранковому світлі, надаючи Макпартленд майже нереальний вигляд. Він виглядав як нещодавно розроблений робот, створений для витривалості та довговічності. Однак його голосний голос був цілком людським.


'Ісус Христос!' — заревів він. Ти виглядаєш як стара руїна в португальському борделі!


Струнка молодик поруч із ним трохи почервонів. Вперше я глянув на себе. Моя сорочка була в лахмітті. Один рукав був коричневим від засохлої крові. Макпартленд повернувся до людини поряд із ним. - Спускайся вниз, Сімпсон. Я думаю, що зможу впоратися із цим самостійно». Потім він простяг руку, дуже схожу на окіст. - Макпартленд, - прогарчав він. Я не повністю знепритомнів від шоку.


"Картер, Нік".


Макпартленд вказав на сходи, що ведуть вниз із відкритого містка. 'Ходімо зі мною. Я покажу тобі, де ти можеш переодягтися.


Я пішов за капітаном униз сталевими сходами на нижні палуби. У мене не було проблем із збереженням рівноваги. У кораблі було тихо, як у кукурудзяному полі Середнього Заходу, і лише слабка вібрація вказувала те що, що під нами обертаються потужні турбіни. Макпартленд провів мене в каюту з двома великими шкіряними кріслами та зручним ліжком. Він зробив жест помахом руки. 'Відчуй себе як удома. Я надішлю кашу з камбуза. Він пішов і зачинив двері.


Я замкнув її і витягнувся на ліжку, щоб перевірити матрац.


Розділ 12


Мене одразу розбудив перший рух дверної ручки. Коли на двері легенько натиснули, я завмер. Не дуже просто для проби. Замок витримав. Зовні повисла пауза, за якою пішов тихий стукіт. 'Хто там?'


- Арборг, стюарде, - сказав надтріснутий голос.


Я підтягнувся. Корабель трохи погойдувався. За ілюмінатором я почув, як вітер м'яко дме в корпус. Коли я відчинив двері, стюард зробив покірне обличчя і переступив через поріг. - Яйця з беконом? — сказав він, кивнувши на критий сталевий піднос, який приніс.


Я проігнорував питання і подивився на чоловіка. Його очі були неймовірного відтінку блакитного, бляклі, майже безбарвні. Його довге обличчя, що нічого не виражало, дивилося на мене без інтересу.


- Що-небудь ще, сер? Він поставив піднос на стіл під ілюмінатор, зняв з нього кришку і тепер наливав кухоль кави.


"Це все, дякую."


Арборг позадкував до дверей, щоб ні на мить не повернутись до мене спиною. Він явно був добре освічений, але чи це означає увійти в хатину без стуку? Я пішов у ванну кімнату. Вона була великою та викладена плиткою. Я міг би бути у готелі Hilton будь що у світі. Я швидко почистив зуби одноразовою зубною щіткою, яку знайшов у великій дзеркальній шафі. Я вирішив почекати з голінням до обіду і повернувся до каюти. Я не чув, як Арборг пішов. Тепер я виявив, що він ще тут. Стюард поставив мою валізу на ліжко і порався із замком.


— Я сам про це подбаю, — сказав я. Було надто рано для жартів. Але також можливо, що він був слухняним бортпровідником, який намагався догодити важливому гостю, який прилетів гелікоптером. - Не чіпай його, - м'яко додав я, поки він продовжував чіпати замок.


Стюард не здригнулася: "Я хотів пояснити вам, сер".


'Неважливо.'


Арборг поставила валізу назад на ліжко. Я помітив, що в нього тремтять руки. Я підійшов до нього і відчинив двері. Його бліді очі неспокійно оглядали каюту.


— Ти впевнений, що я нічого не можу зробити для тебе?


— Не цього разу, — сказав я, притримуючи двері відчиненими.


— Ви надовго затримаєтесь на борту? Він затримався біля дверей.


'Доволі довго. А тепер іди звари комусь яйця і дай мені поснідати. Я поклав йому руку на спину і допоміг йому вийти в двері.


Я тільки-но допив свою каву, коли задзвонив червоний телефон на стіні. Я взяв слухавку.


- Ти готовий вийти на місток? Телефон трохи пом'якшив різкий тон капітана Фелікса МакПартланда.


Через вісім хвилин після дзвінка Макпартленда я ступив на крило містка. Погляд капітана сказав мені, що він здивований, що я так швидко знайшов дорогу. Макпартланд подивився на залізне поле, що утворює палубу корабля. Короткі стріли, що бовталися, і довгі звивисті труби бігли по палубі незграбними зміями. — Маю зізнатися, — сказав Макпартленд, — я ходжу в море з шістнадцяти років, але «Будинковий дім» досі мене вражає. Двадцять п'ять років тому я був матросом на першому Бофорті. На той час це був найбільший танкер у світі. Ти знаєш, скільки нафти він міг умістити?


Він не став чекати на відповідь. «Менше чверті того, що може забрати цей корабель». Він похитав масивною головою. «Ну, ніщо не схоже на те, що було в дитинстві, то чому я повинен очікувати, що кораблі будуть такими ж?»


Він провів мене до ліфта. Після швидкого спуску задня частина ліфта відкрилася, і я побачив велику каюту, яка, мабуть, була кабінетом капітана.


"Хотіли б ви випити?" - Запитав Макпартленд. — Кава та бренді?


"Я міг би трохи випити."


На електричній плиті стояв чайник з кавою. Там поряд пляшка Наполеона. Макпартленд мандрував першим класом. Він налив у велику чашку майже децилітр бренді та розбавив його кавою. Він простяг мені чашку і налив іншу. "Давайте поговоримо про нашу поточну проблему".


- І що це?


Макпартленд на мить затьмарився, його кругле широке обличчя було зосереджено. " Чорт забирай, якщо я знаю, Картер". Він зробив ковток кави, повернувся і пішов до великого столу в іншому кінці кімнати. Він опустив своє важке тіло в шкіряне крісло за столом і ковзнув назад, щоб дістатися картотеки біля стіни. Декількома швидкими рухами він повернув комбінацію, що відкриває нижню скриньку. Він відкрився.


«Я знайшов це на гвинті минулого тижня. Макпартленд простягнув мені тьмяний предмет в алюмінієвій оболонці, який віддалено нагадував надважкий равлик. Я взяв його обережно.


- Тепер це нешкідливо, - сказав він.


Я покрутив апарат у руці. Нижня сторона була плоскою, з двома вузькими ребрами, що йшли по всій довжині корпусу, що трохи нагадувало рейки іграшкового поїзда. Я потер його пальцями.


- Силовий магніт, - сказав Макпартланд.


Я шукав механізм часу. Нічого не було видно. Тільки дуже тонка щілина показала, де міна відкрилася, щоб її знешкодити. Той, хто розбирав його, мав бути експертом.


Немов прочитавши мої думки, капітан сказав: Я зробив це сам. Один із прийомів, яким я навчився, коли Хоук і я працювали разом на війні.


Що викликає вибух? — спитав я, повертаючи капітанові річ.


«Вібрації. Близько двох тисяч на секунду, це найкраще припущення, яке я можу припустити. Є короткий запобіжник. Я бачив таке тільки одного разу, та й то в старих книгах, які зберігав після війни. Механізм запалення є вузькою смужкою металу зі спеціального сплаву, що витримує величезні навантаження, але вкрай вразливу для певної частоти. Ця особлива частота дуже швидко втомлює метал, він ламається, і це спричиняє вибух».


Я запитав. - «Як ви думаєте, як довго міна повинна піддаватися дії цієї частоти, перш ніж вона вибухне?»


'Складно сказати. Мабуть, п'ять хвилин. Все, що коротше, зробило б ймовірність випадкового займання надто великою. Ці запобіжники налаштовані на дві тисячі обертів.


— На кораблі є щось, що може передавати цю частоту?


— Нічого такого, чого зазвичай немає на кораблі, — відповів Макпартленд. «Звичайно, у машинному відділенні є пристрої, які можна пристосувати для цього. Я наказав обшукати корабель від носа до корми, шукаючи детонатора. Вчора ми знайшли ще чотирнадцять мін, захованих під картоплею на камбузі. - Я схвально свиснув. Не дивно, що Хоук блискавично послав мене сюди. «Чи може хтось із хлопців у машинному відділенні бути ворожим агентом?»


- Це можливо. Якщо так, то цей агент не піде далеко. Лейки, головний інженер, працює зі мною вже понад десять років, якщо там унизу трапиться щось божевільне, він одразу про це дізнається».


"Яка у вас була плинність кадрів у вашій команді?"


- Невелика, - сказав Макпартленд. — Після Лейки йдуть Арборг і скарбник із восьмирічним стажем. Решта принаймні два роки зі мною, а то й довше. Капітан похитав головою. "Всі ніби надійні."


"Добре, на даний момент ми знаємо, що корабель був замінований, але ми не знаємо, як підірвати міни і чим".


- Або коли, - додав Макпартленд. «Наш диверсант мав встигнути поставити інші міни. Але головне питання у тому, чому?


Я знову взяв свою. «Яку силу видасть ця штука, якщо вибухне?»


— Ти не хотів би, щоб вона тоді була в тебе в руках. Це, мабуть, пробило б дірку в корпусі на дні корабля.


Чи паралізують п'ятнадцять хв "Дім Бофорта"?»


'Нізащо. Танкери практично неможливо потопити. Розірвані торпедами танкери все ж таки добиралися до порту. Вантажний простір поділено на безліч невеликих цистерн. Усі водостійкі, звісно. Міни б пробили маленькі дірки в корпусі, і нам навіть не довелося б знижувати швидкість».


- А вантаж?


'Що вас цікавить?' - відрізав Макпартленд.


«Що станеться, якщо міни вибухнуть?»


'Трохи. Вантаж не містить терміту чи інших вибухонебезпечних матеріалів. Великі танкери, такі як цей, не перевозять бензин. Це може вибухнути однією великою вогненною кулею. Наш вантаж — важка нафта, і для її займання буде потрібно багато тепла».


Якою б не була мета вибухівки, танкери не знищити. Має бути щось ще. "Звичайно, - додав Макпартленд, - більша частина вантажу буде втрачена".


'Скільки?' Тінь ідеї, що крутилася в моїй голові, почала набувати форми.


«Мільйони галонів, залежно від того, де буде розміщено корисне навантаження та скільки відсіків буде пошкоджено».


«Який фінансовий тягар це означатиме для власників корабля?»


«Звичайно, це буде значною втратою. Але завдяки страховці нічого катастрофічного.


«Отже, єдине, що може статися, це втрата частини вантажу, але це покривається страховкою. Велика втрата, але не те, що зруйнує суспільство чи завдасть шкоди економіці країни. Не більше ніж незручність.


- Більше нічого!


Здавалося, ми нікуди не дінемося. — А як щодо інших мін?


«Ідентичні. Той самий корпус. Підривник однаковий, і все з тим самим запаленням.


— Їх усіх, звісно, розібрали?


- Звичайно. У мене пішло два дні. Але зрештою всі вони були невинні.


— Ви не заперечуєте, якщо я гляну на них?


МакПартленд похитав головою і провів мене через кабінет до сталевих дверей, забарвлених під дерево, у водонепроникній перегородці. За ним стояла спартанська каюта, зовсім не схожа на розкіш офісу. «Власники кажуть, що офіс має відбивати багатство компанії. Ймовірно, вони мають рацію. Це, безумовно, вражає навіть нафтових шейхів, які іноді відвідують корабель. Але, чорт забирай, я не дозволю, щоб мої власні покої прикрашалися будуаром якоїсь модної повії.


Знешкоджені міни лежали в дерев'яному ящику, засунутому під письмовий стіл навпроти вбудованого ліжка. Старий експерт із бомб навчився жити зі своїм колишнім ворогом. Зважаючи на все, він добре спав, маючи на відстані витягнутої руки кілька кілограмів вибухівки. МакПартленд умів читати думки.


"Це все ще лякає мене", - сказав він. «Але я знаю його обмеження. Був час, коли я знав лише свої власні міни. Я вивчав цей матеріал, намагався розібратися у цьому. Яка, чорт забирай, її мета?


Я оглянув один із пристроїв. Це було те саме, що я розглядав в офісі. Гладка міцна металева оболонка, у якій укладено невеликий, але потужний заряд вибухової речовини.


"Є ідеї, де вони були зроблені?"


Макпартленд похитав головою. «Неможливо визначити. Вони не російські та не китайські. Вони можуть бути французькими. Вони роблять такі речі дуже добре. Як і італійці, якийсь час тому, але я теж так не думаю. Якби мені довелося робити ставки, я поставив би половину своїх грошей на шведів, а іншу половину — на австрійців. Невелика компанія, яка може працювати з відома своєї країни, але точно не з її схвалення».


Я був готовий укласти парі з Макпартланд, але всі свої гроші поставив би на австрійців. Саме такий контакт мав би Ані Шааль. Більшість її співробітників на батьківщині складатиметься з квазі-юристів. Вона могла найняти спеців де завгодно. Позаштатні технічні фахівці, які не ставили запитань, були зовсім іншими людьми. «Хтось страшенно сильно замінував мій корабель». Макпартленд рухався своєю каютою, як акула, що плавала кругами в надто маленькому акваріумі. "Має бути причина. Нам просто потрібно знайти її.


Телефон на стіні у каюті задзвонив. Макпартленд узяв слухавку.


Голос, що пролунав з гудку, належав молодому керманичу, який разом із капітаном чекав мій гелікоптер. — Та злива, яку ми зафіксували на радарі, вже близько, капітан.


"Щось у полі зору?"


"Нічого не видно," відповів помічник. «Я засік великий корабель п'ятнадцять хвилин тому, але останні п'ять хвилин дощ приховав його від радарів».


— Яким був курс щодо нас?


215 градусів. Вони мають пройти далеко на південний схід від нас.


— Зменши швидкість на чверть. Я буду на містку за п'ять хвилин, — сказав Макпартленд. Він поклав слухавку на гачок і глянув на мене. "Хочете ближче поглянути на ці штуки?"


'Ні. Я хочу, щоб вони прибули до Хоука якнайшвидше.


Капітан поклав міни назад і передав мені ящик. «Можливо, хтось у Вашингтоні дізнається про них більше за мене. Як швидко ви можете їх туди доставити?


Я взяв коробку у кремезного капітана. «Не повинно бути проблем для того, щоб відправити їх на дипломатичний рейс». Я посміхнувся. — А поки що продовжимо пити коньяк і відпочивати. Макпартленд хмикнув і насмішкувато відсалютував.


Ми вийшли із каюти одночасно. Макпартленд пішов на місток, а я спустився сходами до своєї каюти. Коридори були порожні. Яким би великим не був корабель, він плив із мінімальним екіпажем. Навантаження та розвантаження вантажу було повністю автоматизовано. Тільки комп'ютери потребували того, щоб хтось їх обслуговував. Я запитував, скільки часу пройде, перш ніж старі тюлені, такі як Макпартленд, стануть такими ж старомодними, як гребні галери або левантійські вітрила фінікійців. Вважаючи автоматично, я подивився на міни в ящику. Їх було лише чотирнадцять. П'ятнадцята все ще була у кабінеті Макпартленда. Це була перша знайдена міна, і хоча вона виглядала ідентично решті, я був переконаний, що капітан хоче, щоб усі вони були доставлені до Вашингтона. Я піднявся сходами і відчинив двері кабінету. Кукурудзяно-жовтий колір товстого килима був забруднений кров'ю, що витекла з глибокого порізу на лобі капітана Фелікса Макпартленда. Він лежав на боці, на підлозі. Його очі були заплющені. Над ним стояв надто послужливий стюард Арборг.


— Заходьте і зачиніть двері, Картер. Зброя, яку він вказав на мене, виглядала як «Суботній вечірній револьвер», дешева зброя, яка зазвичай використовується при пограбуваннях заправок та інших барахолок, але така, з якої можна було будь-кого добряче підстрелити. Я переступив поріг і зачинив двері, як мені було сказано.


Розділ 13


Рука Арборга постійно тремтіла, але в його блідо-блакитних очах мерехтіло торжество, змішане з неабиякою часткою страху. Арборг явно був у захваті від свого успіху, але боявся, чого це може призвести. Мабуть, йому здавалося, що він тримає за хвіст зграю тигрів. Це робило його ще небезпечнішим. Різкий крок з мого боку міг спровокувати його та зробити інтер'єр шикарного офісу схожим на сцену різанини у День святого Валентина. Повільно, обдумано я сказав: "Я збираюся запитати капітана". Я підійшов до стікаючого кров'ю чоловіка на підлозі. Арборг швидко відступив назад, на мить спіткнувшись. Його палець напружився на спусковому гачку.


«Не намагайся витягти з цього щось. Я не хочу завдавати тобі болю, але можу, якщо доведеться. Звучало так, ніби він намагався обдурити себе.


Я схилився над тілом Макпартленд. Поріз, хоч і неприємний, не здавався серйозним. Мабуть, він мав струс мозку. Його широке обличчя було блідим, але дихання було рівне. Він стогнав і рухався. Коли він розплющив очі, йому знадобилася мить, перш ніж він зміг їх сфокусувати.


'Добре. Відійди від нього.


Почувши голос Арборга, Мак видав низький рик і перекинувся. Стюард знову відскочив назад, притулившись спиною до стіни.


"Що, чорт забирай, відбувається?" - пробурмотів Макпартленд. "Цей маленький щур загнав мене в куток у коридорі..."


Я глянув на Арборга. "Чому б вам не сказати нам?"


Чоловік задоволено посміхнувся. Тепер, коли все було під контролем, він насолоджувався своїм тріумфом. — На жаль, ви знайшли щось моє. Мені доведеться забрати його назад.


"Що, чорт забирай, відбувається?" повторив Макпартленд.


Я глянув на капітана. Його очі були зрозумілі. Колір повернувся до його обличчя. Він просто хотів, щоб Арборг говорив. Він теж знав, що людина, яка насолоджується своєю перемогою, може зазнати поразки.


- Ці іграшки, - Арборг кивнула на коробку з мінами, - мали бути розміщені на кораблі. У мене був би час закінчити роботу, якби наш обережний капітан не викликав шукачу, щоб винюхати в чомусь справа. Він усміхнувся. — Але ти нас не зупиниш, побачиш. А тепер я хочу, щоб мої улюблені іграшки повернулися.


'Не будь дурним!' - відрізав Мак. — Куди, чорт забирай, ти збираєшся їх везти? Будинок Бофорта – великий корабель, але недостатньо великий, щоб це можна було заховати. Ми будемо приблизно… — Макпартленд подивився на настінний годинник, — лише за десять хвилин від мису півострова Пуебло-Нуево. Кермовий здивується, чому мене немає на містку. Потім прийде і побачить.


— Вам краще сподіватися, що він не прийде раніше, капітане. Дайте мені п'ятнадцять хвилин і він зможе шукати, де захоче. Тоді я піду.


— Я гадаю, ти збираєшся скупатися? У голосі Макпартленда звучала огида.


Стюард почервонів. — Думаєш, ти розумний? Я не збираюся плавати, ублюдок. Я збираюся відлетіти.


Єдиним, хто не знав, що триває допит, був сам Арборг. Наступну інформацію він надав нам безкоштовно. «Гертоліт прилетить, щоб забрати мене».


'Гелікоптер?' Голос Мака звучав недовірливо.


'Вірно! Ваш радист надіслав повідомлення десять хвилин тому. Ніхто не вірить, що я можу щось вигадати сам. І не думай, що ти можеш мене переслідувати. Ваше радіо знищено.


— А радист?


«Також знешкоджений. Не так уже й погано… начебто тебе. Арборг пройшов через кімнату, пильно спостерігаючи за нами.


Я запитав. - "Чому ти так упевнений, що твої друзі врятують тебе? - Зрештою, ти провалив своє завдання." Обличчя Арборга спалахнуло від гніву. "У мене є гарантія... тут!" Він спрямував свій пістолет на важкий портфель на столі. «Я запозичив його… е… у мого боса у Трінідаді».


Макпартленд став навколішки.


'Обережно!' Арборг огризнувся на нього нервовим голосом.


'Можна склянка води?' Мак здавався слабшим, ніж був насправді. Арборг, мабуть, бачив це.


«Ви можете пити стільки води, скільки хочете, коли я піду. А поки що залишайся на місці і заткнися. Телефон на столі задзижчав: «Підніміть трубку!» - наказав бортпровідник. Я глянув на Макпартленда.


— Візьми цей чортовий телефон! Арборг закричав на мене, явно спантеличений. "Ви робите те, що я говорю зараз."


Мак знизав плечима. Я взяв слухавку. То був Сімпсон, помічник.


- Капітан Макпартленд, - почав він трохи захекавшись.


"Капітан зараз не може говорити." - Це Картер.


— Я маю негайно поговорити з капітаном. Відбувається щось, про що він має знати.


Я запитав. - "Радист гаразд?"


"Ви знаєте про це!" — вигукнув він, і його голос раптом пролунав насторожено.


«Людина, відповідальна за це, тут. Стюард Арборг. Радист у порядку? — спитав я знову. 'О так. Має, ймовірно, струс мозку, але радіостанцію повністю розбито. Де капітан Макпартленд?


Голос юнака став трохи панічним. Ймовірно, школа торгового флоту не навчила його надзвичайних ситуацій.


"Він тут. Він гаразд. Жахливий головний біль, але нічого серйозного."


Втрутився Арборг. - "Припини цю нісенітницю. Скажи йому, щоб виглядав вертоліт і відразу ж попередив нас, коли він з'явиться.


Я передав інформацію керманичу і наказав йому не робити нічого, що могло б перешкодити підходу вертольота або догляду стюарду. Бог знає, наскільки легким був спуск курка, щоби вистрілити з цього старого револьвера. З професіоналом я б так не переймався. Але Арборг виразно не потрапляв у цю категорію.


Тим часом мені вдалося засунути одну із мін під стіл. Якби Арборг не заглянув під нього, він цього не побачив би. Кров все ще текла по лобі Макпартленда. Стюард штовхнув коробку з серветками через стіл до капітана.


«Витри обличчя. Я не хочу, щоб у когось із команди з'явилися божевільні ідеї, і він почав атаку. Ти просто сидите тут він вказав на два шкіряні крісла, а ми просто почекаємо, поки мене підберуть мої друзі.


Перш ніж я встиг сісти, вдалині почувся слабкий звук гвинтів вертольота. Арборг посміхнувся, мабуть, із полегшенням. Він був повністю впевнений у своїх «друзях». Телефон знову задзвонив. Цього разу слухавку взяв Макпартленд. Він прислухався. «Так, Сімпсоне, ми їх чуємо. Ми будемо за хвилину. Нічого не пробуй і все буде гаразд. Тримайте корабель на цьому курсі. Скільки води у нас під кілем? Він зачекав, поки Сімпсон перевірить ехолот. Мабуть, залишився задоволений. Він загарчав та повторив наказ зберігати поточний курс.


Арборг однією рукою спрямовував на нас зброю, а іншою взяв портфель. 'Ходімо! Картер, візьми мої іграшки. Якщо капітанові знадобиться допомога, ви можете дозволити йому спертися на вас.


— Я можу йти, ти, підоне. Це більше, ніж ти зможеш зробити, коли закінчу з тобою.


Ніщо не могло вразити Арборга, коли прорив був близький. — Капітане, чи не так, — сказав він, розважаючись, — яка мова. Він люто встромив пістолет у спину пораненого. Макпартленд придушив крик. Арборг вийшов із офісу останнім, зачинивши за собою двері. Кермовий підкорився наказу, і коридор був порожній.


— Що ж, капітане, ви можете провести нас на палубу. У те місце, куди сьогодні вранці приземлився Картер.


Нам знадобилося десять хвилин, щоб подолати цю відстань. Корабель гойдався на гребенях хвиль, що виросли на північному вітрі. Опинившись на палубі, я побачив, як хмари почали згущуватися над материком за нами, хоча небо над Арубою було чистим. По правому борту лежала темна пляма Пуебло-Нуево. Старий гелікоптер Сікорський підходив до лівого борту. Арборг глянув на нього і посміхнувся. Він радісно помахав рукою, ніби вирушаючи у розважальну подорож. Але я відчував, що для нього це не пікнік. Я помітив дещо, що стюард, мабуть, змарнував. До того часу, як ми дісталися місця посадки, вертоліт завис приблизно за двадцять футів над палубою. Пілот мав певний стиль, щоб тримати стару машину в ідеальному положенні. Тонкий нейлоновий трос опустився, і Арборг наказав мені завантажити міни в сітку, що висіла внизу троса. Він ще не бачив цього.


Міни швидко зникли, і гелікоптер опустився нижче. Спустилися мотузкові сходи. Якийсь час Арборг не знав, що робити. Ми з Маком відступили і дали йому достатньо місця. Ми обидва бачили двох чоловіків у каюті. Ми обидва зрозуміли, що це лише двомісний літак


— Я ж казав, що маю друзів, — прокричав він крізь гуркіт лопатей несучого гвинта. Він пристебнув портфель до ременя, сунув пістолет у кишеню і піднявся сходами. Він був на четвертому щаблі, коли машина нахилилася і злетіла в повітря, тремтячи туди-сюди. Арборг гойдався, як маятник. Його обличчя було біле від жаху, розуміння справжньої природи його друзів вирвало крик з його горла.


Він тримався, доки машина не досягла тридцятиметрової висоти. Він кинув портфель на палубу. Пілот смикнув трос, ніби то був батіг. Крику ми більше не чули. Приречений був надто далеко, і пілот на повному газі вів гелікоптер навколо корабля.


Сходи вирвалися з рук Арборга, і він закружляв у повітрі. Він мало не промазав повз палубу танкера. Його тіло, наближаючись до моря під крутим кутом, вдарилося об передню підвісну щоглу. Його голова, здавалося, лопнула, як повітряна куля, схожа на кашу. Він вилетів за борт, залишивши лише червоний слід на залізній палубі.


Я пірнув за портфелем. Куля відскочила від палуби поряд зі мною. Сікорський висів поряд зі мною. Пасажир мав пістолет, з якого вилітали кулі, намагаючись утримати мене від портфеля. Пролунав ще один постріл. Я пірнув у притулок за опорою труби. Гелікоптер закружляв у повітряному потоці, викликаному великим кораблем. Я спробував схопити портфель. Пролунав постріл, що відкинув мене назад на стійку.


"Картер!" Я озирнувся через плече. Високо на містку я побачив Сімпсона, молодого керманича, з рушницею в руках. Пілот його ще не бачив. Хлопець блукав містком: як мішень, коли його увагу привернув стрілок вертольота.


Сімпсон навів гвинтівку. Якщо він вистрілить, люди у гелікоптері напевно нападуть на нього. Він не мав шансів. "Чекай вдалого випадку!" — крикнув я, сподіваючись, що він почує мене за гулом лопатей гвинта. Потім я кинувся вперед, щоби привернути на себе вогонь супротивника.


Куля врізалася в сталь поруч зі мною, і в штани влучили уламки свинцю. Вони кусали, як мініатюрні комарі. Потім я почув відповідь від гвинтівки Сімпсона. Три постріли пролунали так швидко, що пролунали як один. Я прокотився повз портфель, притискаючи його до грудей. Я чув, як постріл з вертольота схибив. Потім ще один. Рульовий знову зробив три швидкі постріли.


Над собою я почув дивний свист! Повернувшись до укриття за опорою труби, я вперше глянув угору. Сікорський був охоплений полум'ям. Льотчика охопило полум'я. Стрілець не постраждав, але біля його тіла вирвалося яскраве помаранчеве полум'я. Коли вертоліт неконтрольовано розвернувся в повітрі і врізався в море за сотню ярдів від танкера, його крики долинули до мене.


Я підбіг до корабля. Ми попрямували до уламків. Якийсь стріляв якимось чином вистрибнув і сплив від уламків.


Корабель врізався в нього в той момент, коли людина повернулася, щоб побачити свою смерть. Ніс, що все ще рухався зі швидкістю тридцять вузлів, незважаючи на те, що двигуни працювали на повну потужність, перетворив людину на червону пляму на сталевому корпусі. Наступна хвиля змила і це.


Макпартленд мовчки стояв поряд зі мною. Карибське море було таким же блакитним, як у туристичному буклеті. Навіть вітер, який щойно обмахував його, невблаганно вщух, ніби якийсь фантастичний морський бог був задоволений принесеною йому жертвою.


Я повернувся до Мака, тримаючи портфель. "Погляньмо на прощальний подарунок Арборг".


На очах Макпартленда я розстебнув ремінець, яким був обгорнутий портфель. Усередині була лише одна річ: невеликий аркуш жовтого паперу на дні сумки. Я вийняв його, і Макпартленд тихо вилаявся. "Що це за фігня?"


— Хотів би я знати, — сказав я передаючи його капітанові. Це було ідентично тому аркушу, який я знайшов у кімнаті, де мешкав Джим Райнер на Тринідаді. У мене було відчуття, що це також спричинило смерть Джима. Тепер Арборг був мертвий. Люди у гелікоптері намагалися вбити нас, щоб перешкодити нам отримати цей портфель. Це мало стати секретом НАФТИ та містити їх плани. Нам треба було знайти в ньому сенс і швидко.


Розділ 14


«Думаю, настав час мені повернути собі командування власним кораблем, поки мене не змінив якийсь проклятий ублюдок». Макпартланд витер закривавлений лоб хусткою, спостерігаючи, як двоє його людей прибирали останки Арборга.


— Так-так, капітане, — сказав я, насмішкувато відсалютувавши.


«Кличте мене Мак». Це був скоріше наказ, ніж прохання, але я знав, що я єдиний на борту, хто має такий привілей.


Він пішов на місток, а я до своєї каюти. Мій мозок працював понаднормово, намагаючись осмислити події останніх кількох годин. Я розглядав роздруківку: ряд за рядом незграбних літер і цифр без впізнаваного візерунка, дублікат Райнера, що не піддається розшифровці.


Мені вдалося зберегти одну з хв. Але, здавалося, мало що можна було виявити. Ймовірно, в АХ у Вашингтоні ми могли дізнатися про країну походження і навіть того, хто їх зробив. А як же Арборг? Чому OIL використовувала цього незграбного любителя? Єдиною логічною відповіддю було те, що OIL не вдалося запровадити на борт іноземного члена екіпажу. Оскільки Мак добре знав свою команду, і більшість із них плавали з ним роками, вони мали використовувати єдиного співчуваючого, який уже був на борту.


Повернувшись у свою каюту, я зняв закривавлені штани і одягнув єдину пару. Крім іншого, це сильно виснажило мій гардероб. Телефон загудів.


— Послухай, — сказав Мак, — я мушу залишитися тут ще щонайменше на годину. Вам щось потрібно?'


"Просто переклад цієї роздруківки", - відповів я і повісив слухавку. У мене було відчуття, що щось ось-ось станеться, як тільки ми дістанемося до Аруби. Рана від зубів Бруно знову запульсувала. У мене в валізі були знеболювальні, але ризикувати не варто. Арборг міг бути напарником на борту, і я не міг ризикувати, що це сповільнить мою реакцію. Тому я прийняв пару пігулок аспірину і змусив свій розум забути про біль. За дві години мене розбудив дзвінок телефону.


«Я просто перевіряв нашу позицію, — сказав Мак, — і я маю ідею, що можуть означати ці цифри на роздруківці».


Це навело мене на думку. «Як ви думаєте, вони позначають становище чи місцезнаходження чогось?»


'Може бути. Готовий посперечатися, що в наступний напад там і буде.


"Як ви думаєте, ви могли б розгадати координати?"


Я почув, як Мак гнусаво засміявся. "Я на крок попереду тебе". Він чекав, що я спитаю. Я це зробив.


«Ніде! Нема такого місця!


'Що ти маєш на увазі?'


«Саме те, що я сказав. Локації насправді не ті місця, де є щось, крім води. Вони розкидані по всьому проклятому Карибському морю.


— Жодної на острові?


'Не однієї. Усі вони за милі від землі. Вони також можуть бути корабельними позиціями.


'Чому б і ні?'


«Якщо це не стосується військових кораблів, такі позиції не є секретом. Ви можете отримати цю інформацію від будь-якої компанії.


Бактерія підозрілості почала розмножуватися у моєму мозку. Мені це не сподобалось. "Дайте мені подумати про це".


"Якщо ви хочете, щоб Хоук це перевірив, нам доведеться почекати, поки ми не пришвартуємося в Арубі", - сказав Мак. "Наше радіо все ще не працює".


Я ніяк не міг зв'язатися з Хоуком. Багато розвідувальних організацій прослуховували радіоповідомлення. Без можливості транслювати повідомлення у зашифрованому вигляді це було надто ризиковано. Я відчував, що це те, з чим ми не повинні грати без необхідності. Якщо думки, що заповзають у мій розум, вірні, нам може знадобитися вся удача, яку ми можемо отримати. Мак все ще чекав біля телефону. — Зателефонуй мені за годину до прибуття, — сказав я.


- Вважай, що це буде зроблено.


Я не пішов спати. Поки Мак прокладав курс корабля, мені теж треба було щось намітити.


Розділ 15


Аруба, невеликий острів, затиснутий у глибокій синяві Карибського моря, залежить у своїй економіці від туризму та величезних нафтопереробних заводів, що знаходяться так близько до нафтових родовищ Венесуели. Порт — жваве невелике місце, де щомісяця обробляються мільйони тонн вантажів. Цей вантаж складається майже з нафти. На території довкола гавані резервуари для зберігання виділяються як величезні білі доти.


Нарешті, "Буфортський будинок" був пришвартований у гавані, однієї з найглибших у світі, і Мак спостерігав за розвантаженням вантажу. Я вийшов із корабля і пішов униз пірсом. Чорний «мерседес» ковзнув поряд зі мною, і задні двері відчинилися.


'Так! Це сам суперагент.


Голос із сильним акцентом здався мені невиразно знайомим. Я промовчав. "Мерседес" зупинився. Обличчя, що виглядає назовні, могло бути лише голландським. Неймовірно блакитні очі блищали на почервонілому обличчі, що розкрилося в посмішці, що загрожувала перерости в сміх. Але блакитні очі не посміхались. Макс Веєрман виглядав як Санта-Клаус, який багато працював. Одягнувся, поголився і збирався роздавати подарунки. Виникло відчуття, що краще взяти подарунок, а то… Я сів у чорну машину. Верман потис мені руку.


- Радий тебе бачити, Нік. Його голос був таким же холодним, як і його очі.


— Що привело тебе на Арубу, Максе?


- Це моє питання, - відповів чоловік. - Ви тут у справі, я так розумію?


Я не відповів. Верман знизав плечима і засміявся. «Я тут у відпустці. Принаймні так було зі мною, поки я не отримав повідомлення від моєї компанії в Нідерландах, що ви їдете сюди. Дуже нелюбить з твого боку, Нік. Я справді насолоджувався сонцем». Мабуть, бо світла шкіра його обличчя була вкрита плямами від опіків. Макс Вірман майже не змінився за три роки, що минули відколи я повідомив йому про змову з метою викрадення члена королівської родини. Я виявив його випадково, працюючи над іншою справою, і передав його БВС. Тоді Макс був там одним із заступників директора. Він діяв швидко і ефективно, але йому не сподобалося, що я виявив щось таке, про що він мав знати кілька місяців тому.


"Ви запам'ятаєте, що це голландська територія", - сказав він, і тепер у його голосі не було гумору. "Сполучені Штати можуть бути могутніми, але у вас немає повноважень діяти на голландській землі".


«Я не знаю, хто вас інформував, Вермане, але я щойно зійшов з того корабля. Я зникну з цього острова якнайшвидше. Так що, якщо у вас є дозвіл з Гааги ускладнити завдання, давайте.


Обличчя Вірмана почервоніло ще більше, але він не прийняв виклик. Очевидно, БВС не проти моєї присутності. Верман це знає. Він глянув на мене рівним поглядом, не моргаючи.


— Жодних офіційних повідомлень? Тоді висади мене десь.


"Ви повинні зателефонувати за своїм номером у Вашингтоні", - прогарчав він.


— Маєш для мене телефон?


- Так, - буркливо визнав він. — Наш шифратор надішле повідомлення до посольства Нідерландів у Вашингтоні. Звідти ваші люди мають безпечну лінію зв'язку з вашою компанією. Все суворо конфіденційно.


Я не був такий впевнений у цьому, але Хоук, очевидно, був готовий ризикнути, щоб поговорити зі мною.


- Добре, - сказав я, - пішли.


Водій Макса відвіз нас у віддалений готель за двадцять хвилин від порту. Кімната Вермана була звичайною, з двома односпальними ліжками, письмовим столом і скляною стіною, що виходила на ряд пальм, що затуляли собою ділянку пляжу метрів за тридцять. Навпроти дверей стояв письмовий стіл. Там були телефон та блокнот. Цікавішим був чорний ящик, прикріплений до нижньої частини столу. Телефонний шнур вів прямо до нього. Дзвінок перервався, перш ніж звук досяг головного комутатора у вестибюлі. Кімната мала бути поставлена на прослуховування, якщо хтось хотів почути мою розмову.


— Я подзвоню звідси, — сказав я Вірманові. Йому це не сподобалося, але він нічого не сказав, повернувся і вийшов із кімнати. Я тихо зачинив за ним двері. Він пішов надто легко. Менш ніж за хвилину я знайшов мікрофон — маленький передавач, захований у ручці столу. Все сказане телефоном транслюватиметься на приймач, який, безперечно, знаходився поблизу. Схоже, пристрій, що підслуховував, не був там давно. Типовий трюк Вермана.


Я відкрутив пристрій від ручки ящика, підійшов до унітазу і змив його. Це все ще працювало, і я б багато заплатив, щоб побачити обличчя голландця, коли він вловив усі ці чарівні звуки водопроводу в готелі. Повернувшись до столу, я набрав номер, який дав мені Верман.


Голос на іншому кінці заговорив голландською. Я відповів тією ж мовою. «Я намагаюся зв'язатися зі своєю фірмою у Вашингтоні. Я чув, що ви могли б мені допомогти.


На іншому кінці лінії на мить зависла тиша. Нарешті хрипкий голос вимовив майже бездоганною англійською: «Так, сер. Ми чекали на ваш дзвінок. Одну секунду будь-ласка.'


Я чув міс Прайд. - Ніколас, стережися. У нього грип, але він не хоче...


Коли Хоук увійшов, я не впізнав його голосу. Він звучав глухо та важко. Також трохи роздратованим. «Іноді з тобою страшенно складно зв'язатися, Картер». Пауза за кілька секунд. «Я тільки-но дізнався, що Джим Райнер був на останньому подиху...»


«Чи знав це? Я вже знав відповідь.


Безпосередньо від приватного лікаря в Арлінгтоні. Райнер щось запідозрив і вирушив на щорічний огляд, який мав відбутися у березні. Він нікому не сказав.


— Це пояснює, як вони його вбили.


— Дуже вірно, — погодився Хоук. «Здоровий Джим Райнер ніколи не дозволив себе зловити ось так, на пустельному пляжі».


Я почув чхання з іншого боку.


— Дурниця, — хрипко гаркнув Хоук. Хоук ніколи не зізнавався, що хворий. Я майже бачив, як він сидить за своїм столом, як ні в чому не бувало, з нежиттю, сльозячими очима і міс Прайд поруч, дивуючись, як їй умовити його щось взяти.


"Прийміть дві таблетки аспірину і лягайте спати".


Своїм хрипким голосом він запропонував мені зробити вчинок, який був би аморальним, якби не той факт, що це неможливо. Очевидно, міс Прайд не було поряд.


Я чув, як він висморкався, а потім сказав: «Відділ спецефектів та монтажу прогнав ці цифри з роздруківки Райнера через комп'ютер, поки ця чортова штука не заспівала національний гімн. Поки що цифри нічого не означають. Вони безперечно не замінюють слова цифрами. Зусилля говорити, здавалося, втомило Хоука. Я почекав, поки він знову зморкається.


— Ми з Маком думаємо, що це координати, — сказав я. Я почув нову силу у його голосі. — Ви їх, звісно, перевірили?


«Мак перевірив кілька разів. Це не острови або щось ще, що є щось. Схоже, це просто крапки на карті.


"Можливо, це рифи чи інші точки?"


«Але не згідно з картами Макпартленда в "Домі Бофорта"».


'Христос.'


"Скоріше за все, числа вказують на становище корабля в дорозі або на становище кількох кораблів за один день", - сказав я, розмірковуючи вголос. "Єдині числа, які, здається, не відповідають позиції, - це ті, які Джім подряпав на піску перед смертю". Щось клацнуло у моїй свідомості. Де виріс Райнер?


«Старі роки він провів у Німеччині та Австрії. Пізніше він був у Сорбонні. Він вирушив туди 39-го, саме тоді, коли почалася війна.


"Як він написав числа?"


Хоук одразу зрозумів мене. 'Момент.' Я чув, як він вигукував накази в інтерком, а потім: «Я дивлюся на фотографію повідомлення, яке Джим залишив у піску. Ми завжди припускали, що цифри були 74-2. Правильно?


'Вірно. А Райнер умирав. Мав скоро померти. Його тренування були єдиним, що підтримувало його, поки він не подряпав це повідомлення. Його перше виховання, мабуть, відбувалося у його підсвідомості».


— Знову правда, — погодився Хоук. «Отже, якби він написав цифру 7, він би перекреслив її по-європейськи. Число, яке він написав, схоже на нашу сімку, з довгою верхньою межею перед вертикальною межею, насправді є одиницею».


"Число, мабуть, 14-2," сказав я. "А оскільки Райнер писав по-європейськи, ми можемо припустити, що число - це дата".


- Звичайно! Я майже бачив, як Хоук схвильовано оглядається у пошуках однієї зі своїх смердючих чорних сигар. «А оскільки європейці спочатку пишуть день, а потім місяць, то має бути чотирнадцяте лютого».


— Отже, за три дні, — сказав я.


«Нам просто потрібно з'ясувати, який зв'язок між 14 лютого та інформацією на роздруківці».


— От і все, — відповів я. Хотілося б, щоб я думав так само оптимістично, як Хоук. На іншому кінці лінії пролунав чих. Зі стуком Хоук жбурнув трубку.


Розділ 16


Внизу я знайшов Вермана, який пошепки розмовляв з адміністратором. Співробітник секретної служби виглядав загрозливо, його почервоніле обличчя стало темно-бордовим, очі виблискували від люті. Секретар виглядав нещасним, але тримався під тиском здоров'яка.


— Це тебе уб'є, — відрізав Верман.


«Це мій наказ. До речі, система влаштована інакше.


Я припустив, що Вірман не міг допустити, щоб його не підключили до моєї розмови, і намагався змусити службовця готелю дозволити йому підслухати.


Чоловік за прилавком першим побачив мене і зітхнув з полегшенням. Верман обернувся. На його губах було прокляття, але щось у моєму погляді, мабуть, зупинило його, тому що він швидко стер гнів з обличчя, зобразивши гримасу, яка мала бути дружньою усмішкою.


- Все готове, Нік? Вам наказано вилікувати світ його хвороб?


— Мені потрібна допомога, Вермане, і швидко. Так що перестань базікати і роби свою роботу.


На обличчях голландця відбився холодний гнів. - Ти виродок, - видихнув він. "Як ви думаєте, я збираюся допомогти вам, щоб ви і ваші товариші у Вашингтоні могли поставити собі в заслугу мою роботу?"


— Ти дурний, Вермане. Я не знаю, як багато ви знаєте про цю операцію. Я сподіваюся, що небагато, але я впевнений, що ви знаєте, щоб зрозуміти, що це так само важливо для Нідерландів, як і для Сполучених Штатів. Що ж, я маю дозволити Вашингтону це виправити? Деякі з моїх товаришів, як ви їх називаєте, мають товаришів у Гаазі.


Йому це не подобалося, але він був неправий і знав це. Він глянув на мене на мить, перш ніж знизати плечима. «Я завжди працював із американцями, — прогарчав він.


'І як!' Мені потрібен хтось, хто має карти доставки. Дані про рух танкерів.


"Як далеко назад?" Веєрман сердито глянув на адміністратора і пішов за мною через двері.


«Шість місяців чи менше. «Я думаю, що можу пов'язати вас з кимось, хто має таку інформацію», — офіційно сказав він, насолоджуючись коротким моментом третьосортної слави.


— Коли хочеш поговорити з ним?


'Якомога швидше.'


'Добре. На острові є страховий агент. Він веде списки позицій усіх кораблів у Карибському морі на випадок, якщо щось не піде. Не тільки кораблів, застрахованих його компанією, а й усіх кораблів у цій частині світу».


— Ходімо, — сказав я.


За годину Ганс Бертольд із компанії Trans Oceanic Assurance Company вивчив цифри на роздруківці. — Для мене це нічого не означає, — сказав він нарешті, але жовтий папірець не повернув. — У мене тут є Лекс Гетьє, технік. Він чарівник із комп'ютерами. Хочеш, щоб він глянув на неї?


"Чи можете зробити копію оригіналу?" Я не збирався давати оригінал.


Бертольд кивнув головою. — Мине деякий час, перш ніж я зможу щось сказати з цього приводу. Лекс сьогодні на Кюрасао і не повернеться раніше за чотири години.


— Чи не міг би ти зателефонувати до мого готелю? Я зупинився в Карібе Азул.


- Звичайно.


Ми зупинилися на цьому. Бертольд зробив фотокопію для Гетьє та провів нас. Наскільки я знав, він міг працювати на НАФТУ. Але навіть агенту AX іноді доводиться довіряти людям.


Розділ 17


"Caribe Azul" є міцною структурою зі скла та цегли, яка вписується в топографію Аруби, як чорна буква G на світловолосій стриптизерці. Десь у цьому пам'ятнику несмаку мали бути закладені місцеві матеріали, але вони були добре заховані. Але краса – не основна функція Caribe Azul. Вся справа у величезній кімнаті, що займає більшу частину першого поверху. Більшу частину дня вона заповнена любителями розваг у тропічному одязі, які вкладають свої гроші в такі розваги, як рулетка, кістки та ряди блискучих гральних автоматів.


Секретар запевнив мене, що жодних інших повідомлень, окрім бронювання номера, мені не залишили. Я розписався в гостьовій книзі і передав свою валізу худорлявому чорношкірому чоловікові, який провів мене до ліфта і на верхній поверх готелю Carib Azul, сьомого, оскільки будівельні норми для готелів на Арубі забороняють будувати вище.


Після того, як він помістив мене до моєї кімнати, посильний залишив мене. У мене в руці був ключ, а у нього два гульдени. Я взяв телефон із червоною кнопкою і набрав номер, який Мак дав мені перед тим, як я покинув танкер.


Жіночий голос з гнусовим голландським акцентом повідомив мені, що капітан МакПартланд передав свій корабель капітанові, що відбуває, і, якщо можливо, зустрінеться зі мною за вечерею у вестибюлі «Карібе Азул». Якщо його затримають, продовжувала вона, чи можу я почекати у своїй кімнаті, доки він прийде? З незручністю я зрозумів, що якщо його затримали, то це, мабуть, означало, що оглядова група виявила на корпусі більше мін. Якщо Бертольд зателефонує до того, як Мак прийде і скаже, що розшифрував роздрук, мені доведеться піти без Мака. Я роздягнувся і швидко прийняв ванну, незграбно намилившись, намагаючись зберегти суху пов'язку, яку лікар нав'язав мені на руку в Тринідаді. Голившись, я зняв трубку і замовив стейк, салат, пляшку бурбона та ампулу аспірину. Я якраз пив коктейль із бурбона та аспірину, коли задзвонив телефон. То був Ганс Бертольд. «Гарні новини, містере Картер».


"Що я можу дізнатися".


«Я щойно говорив з Лексом Гетьє. Він може розшифрувати папір, який ви дали.


— Коли я можу поговорити з ним?


— Ви можете зв'язатися з Лексом у його офісі. Скажіть йому, що я сказав тобі зателефонувати. Можливо, він зможе дати вам дані сьогодні ввечері.


Я подякував Бертольді, відключився і набрав спеціальний номер, який він мені дав. Гетьє відповів негайно. Я дав про себе знати.


Я запитав. — Ти зламав код? Відповідь була педантичною, але не недружньою. — Боюся, поки не зламав, містере Картер.


- Ти можеш зламати його?


"О, без сумніву." Лекс Гетьє чітко промовляв кожне слово. Він так довго працював із комп'ютерами, що здавалося, ніби сам був запрограмований.


- Ти сказав, що впізнав його.


— Це австрійський код: Blauwe Doetler, один із перших так званих комп'ютерних кодів, які використовувалися в Європі. Дуже примітивно за нинішніми мірками. Чи бачите, кожна буква алфавіту пов'язана з будь-яким іншим чином, що постійно вагається. Внутрішній зв'язок, заснований на попередніх п'яти буквах, визначає значення чи звук відповідної букви».


Я сам непогано знаюся на комп'ютерах, але Гетьє вищий за мій рівень. Я перервав його. — Як швидко, на вашу думку, ви зможете зламати код?


— Незабаром, я б сказав. Не більше двох тижнів, якщо я встигну цього тижня.


'Ісусе!' - пробурмотів я.


'Що ви сказали?'


— Пане Гетьє, — терпляче пояснив я йому, — я вважаю, що ця операція також є дуже важливою для безпеки вашої країни. Я також вважаю, що протягом кількох днів має статися щось, що неможливо запобігти, якщо ми не знаємо, що написано на цьому папері. З огляду на репутацію залучених людей я можу лише підозрювати, що це буде дуже серйозно для західного світу, можливо, навіть катастрофічно».


«Мені дуже шкода, містере Картер. Я б із задоволенням допоміг, але криптографія — справа, яка потребує багато часу. Зазвичай доводиться вгадувати правильно чи неправильно, доки знайдеш перший збіг.


— Ви можете мені щось сказати про це повідомлення?


— Нічого, крім… — Його голос понизився.


— Крім того, містере Гетьє. Все, що ви можете знайти, може допомогти».


"Ну, я не впевнений, але підозрюю, що це список".


"Який список?"


"Ах, ось у чому проблема ... дізнатися, що за список у нас є".


"Що б ви сказали?"


— Не знаю, містере Картер. Це може бути місця. Імена людей. Це було б...


"Хвилинку... Може, це назви речей?"


- Звичайно. Наскільки мені відомо, це можуть бути торгові марки предметів домашнього вжитку».


— Припустимо, ви маєте ім'я однієї з цих речей. Скільки часу вам знадобиться, щоб зламати цей код?


«Близько години, говорю я, може трохи більше. Blauwe Doetler було розроблено для німецького алфавіту. Як ви, напевно, знаєте, в ньому на кілька символів більше, ніж в англійській. Так, неодмінно година, найбільша година і три чверті години.


Я глянув на годинник. - Зараз половина одинадцятої. До півночі?'


"Не розумію, чому б і ні, якщо ви можете дати мені одну зі статей на роздруківці".


"Спробуйте "Дім Бофорта"". Я дав це йому.


— Так, це може спрацювати. Це назва одного з великих танкерів, чи не так?


'Вірно. Ви зателефонуєте мені, коли зламаєте код, містере Гетьє? Я тримав свій голос рівним. Я не був його начальником і не міг давати накази.


- Так, звичайно, - сказав він і повісив слухавку.


Я налив ще склянку і закурив цигарку із золотим мундштуком. Мені не подобалися речі, які я мав на увазі. Міни у "Дому Бофорта". Список, який міг би містити назви цілого флоту таких величезних танкерів. Радикальна підривна група, що виступає проти цих великих кораблів та побачення менш ніж у п'ятдесят годинах шляху.


Я натрапив на пишний килим, чекаючи на дзвінок Мака.


Розділ 18


Макпартленд зателефонував із вестибюлю об 11 годині. “Нам пощастило: корпус чистий! Давайте поїмо!


Я наказав оператору дзвонити по телефону і за кілька хвилин виявив, що Мак похмуро дивиться на скляний басейн, що утворює північну стіну їдальні. Декілька фігур ковзали по воді, як викинуті морські істоти з науково-фантастичного фільму.


Я вирішив дочекатися, поки Мак закінчить їсти, перш ніж подумати про НАФТУ, Арборг і роздруківку. Це була моя друга вечеря того вечора, але в мене був апетит до нього. Коли ми запили вечерю з трьох страв великими порціями коньяку, я сказав: «Я не зможу відправити міни до Хоука раніше, ніж півдня». Потім я описав свій день. «У мене є уявлення про ці міни, але нічого певного».


"Давайте послухаємо цю ідею".


Замість відповісти прямо, я сказав: «А що, якщо роздруківка, яка постійно спливає, — це список кораблів?»


«Кораблів? Яких кораблів?


"Якщо мої підозри вірні, це можуть бути лише танкери".


- "Будинок Бофорта" є в цьому списку?


"Мак, я просто не знаю".


— Що каже цей комп'ютерний чарівник?


"Він каже, що це в коді..."


"О круто."


— За його словами, це код Blauwe Doetler


Мак свиснув. — Для цього вам знадобиться близько трьох тижнів.


Отже, Фелікс МакПартланд знав про вибухівку та коди.


«Припустимо, що наш фахівець з інформатики припустить, що "Будинок Бофорта" — одне з імен у цьому списку, і він має рацію?» Я продовжив, перевіряючи його.


— Тоді йому знадобиться лише кілька годин.


'Саме так.' Я глянув на годинник. — Він розшифрує його менш як за годину. Якщо «Будинок Бофорту» є одним із кораблів, це означає, що інші кораблі також будуть підірвані або вже підірвані.


Мак зробив ковток бренді. — Виходить, можеш поставити за це свою голову.


"Ми можемо бути змушені зробити це."


— Що, чорт забирай, ти маєш на увазі!


«Припустимо, ми підозрюємо, що буде підірвано танкери п'яти-шести різних країн. Ми скажемо Хоук. На той час, коли він пройде через наших бюрократів, ці міни вже вибухатимуть.


— Так, — визнав Мак.


— Ви впевнені, що ці міни не потоплять кораблі?


"Немає шансів!" - сказав Мак. — Вони проб'ють кілька дірок у корпусі, от і все. Ви втратите багато вантажу, і вашим кораблем буде важко управляти, але він зможе дістатися додому самостійно.


Офіціант у червоному мундирі з телефоном, стоячи перед нами. — Вибачте, джентльмени. Є телефонний дзвінок для капітана Фелікса МакПартланд. Оскільки Мак був єдиним чоловіком у формі в їдальні, офіціант легко знайшов його. Він підключив телефон до розетки поряд зі столом, і Мак схопив слухавку.


МакПартленд. Настала тиша. «Що, чорт забирай, ти маєш на увазі, що тобі треба поговорити зі мною сьогодні ввечері».


Мак слухав, як його похмурий погляд посилювався. — Гаразд, я хвилин через двадцять п'ять. Ні, я візьму таксі. Коли офіціант прибрав телефон, він вибухнув.


'Гермо! Копи знову на борту і хочуть знову почути все про смерть Арборга. Вони вже записали мою заяву стенографічно один раз і двічі на плівку. †


"Можливо, вони зараз хочуть купити права на екранізацію", - припустив я.


'Дуже добре! Але ви не можете звинувачувати їх. Усе це звучить абсурдно. Член екіпажу застрелено при спробі втечі: від чого? Про міни нічого не можу сказати. Ніхто не згадав про портфель, який ми отримали після смерті Арборга. Що я маю сказати, якщо якийсь хлопець розповість поліції? Він підняв плечі.


'Що ж. Дай мені знати, якщо почуєш щось від цього комп'ютерника».


Я піднявся нагору до своєї кімнати, щоб дочекатися дзвінка, який, як я сподівався, пролунає найближчої години. Я ще не вирішив, що робитиму, якщо список складатиметься з танкерів. Я тільки знав, що це потрібно було зробити швидко, інакше НАФТА приведе в дію сили, про які я міг тільки здогадуватися. У мене було не так багато фактів, на яких можна було б ґрунтувати свої здогади. Але розвідувальна робота складалася переважно з припущень і недостатніх фактів. Мало що змінилося з того часу, як Олександр Македонський відправив купців до Персії, щоб дізнатися, що ще у Ксеркса на думці, крім дружин.


Розділ 19


Було вже за північ, коли нарешті зателефонував Лекс Гетьє. — Ви мали рацію, містере Картер: це список кораблів. Я мав передчуття, я прогнав назви кораблів через комп'ютер. Припускав? Він був дуже схвильований.


'Я здаюсь.' Для ігор було запізно.


- Вибач, - швидко сказав він. «Ці кораблі зараз усі в Карибському морі».


'В даний час?'


'Так. В основному у Карибському басейні.


'Зупинися!' – Це була відкрита лінія. Я не хотів говорити більше, ніж було потрібно. — Ти можеш там почекати, поки я не приїду?


- Звичайно. Скільки часу це займає?'


- Дай мені півгодини, я зараз виходжу. Я поклав слухавку. Знайоме збудження охопило мене. Я мав відчуття, що рішення знаходиться в межах досяжності. Щось, що Мак сказав за вечерею, відволікало мене. Я взяв телефон та набрав номер, який дав мені капітан. Він підняв слухавку на другому дзвінку. "Мак, це список кораблів".


— Чорт забирай, — стомлено сказав він. "Що це означає ?"


— Я подумав уголос. «Припустимо, що всі міни у твоєму танкері вибухнули. Ти сказав, що втратиш від третини до половини вантажу. Скільки це нафти?


«Близько мільйона барелів. Це коштує від семи до десяти мільйонів доларів. Залежить від того, у кого ти її купиш».


«Це багато нафти та багато грошей, але недостатньо, щоб розорити страхову компанію, чи не так?» Мак видав безрадісний смішок. «Десять мільйонів для чоловіків, які працюють на нафтовому ринку, це нісенітниця».


— А якщо задіяно кілька танкерів?


— Це може мати значення. Але принцип той самий. Ви побачили б купку керівників страхових компаній, які їдуть до країн без можливості депортації, з секретаркою-блондинкою під однією мишкою і портфелем цінних паперів під іншою. Великі, міцні хлопці впораються із цим».


«То що якщо хтось хоче накинутися на страхові компанії, хіба це безглуздо?»


«Звичайно, якщо тільки він не якийсь виродок, який хоче протестувати проти підвищення страхових внесків. І це не здається мені логічним.


"І жодна терористична група не виграє від цього".


Він хмикнув на знак згоди. — Куди, чорт забирай, усе це йде, Картер?


Я помовчав. «Я прийду прямо до „Будинку Бофорту” з комп'ютерного офісу».


'Я прийду.'


Я вийняв «люгер» із кобури та перевірив. Це важка зброя, і її вага давить на рану в моєму передпліччі. Я на мить завагався. Думка про те, щоб кинути Вільгельміну, була не дуже приємною, але насправді я не міг ставитися до її незграбної краси з достатньою чепурністю. Швидким жестом я відкрив фальш-дно своєї валізи. Я дістав маленьку Беретту, яку забрав у одного сицилійця кілька років тому. Зброя не мала зупиняючої сили люгера, але могла вистрілити в когось на мить. Я помістив Вільгельміну у притулок Беретти і зачинив коробку.


Декілька таксі чекали на стоянці біля готелю. Швейцар покликав чорний форд, і я сів. Водій, людина з гострим обличчям та тонкими вусами, кивнув, коли я назвав йому адресу "Транс Оушеник", і різко розгорнув машину. Через п'ятнадцять хвилин ми зупинилися перед будинком у голландському стилі. Декілька вікон були освітлені, але все було тихо. Дзвінка не було, тому я скористався латунним молоточком, що блищав у центрі дверей. Відповіді не було.


Я знову постукав. Лекс Гетьє, мабуть, сидів перед великою машиною, слухаючи секрети, які комп'ютер нашіптував йому. Я скуштував двері. Вона була відкрита. Я вже підготувався до виступу з інструментами для відкриття дверей, які я мав із собою. Тонкий сталевий пружинний лист, який відкриває замок майже так само швидко, як ключ, що йде в комплекті.


Беретта прохолодно лежала у моїй руці. У залі нічого не було видно. Вдалині я почув дзижчання комп'ютерів. Я відчув, як напружилися м'язи шиї. Лекс Гетьє може бути без розуму від комп'ютерів, але не настільки, щоб сидіти посеред Ораньєстаду і слухати їх з широко відчиненими дверима. Світло горіло, але кімната була порожня. Підлога була завалена паперами, шафи вздовж стін були відкриті, а їхній вміст розкиданий, як конфетті на новорічній вечірці велетнів. Я зачинив двері і витер ручку носовою хусткою. Повернувшись до головного входу, я зробив те саме. Потім я спробував відкрити інші двері в холі, схопивши дверну ручку носовою хусткою. Хоч би що я знайшов, я не хотів залишати відбитки пальців.


Двері вели до кабінету з чотирма столами. Звук комп'ютерів став гучнішим. Я пройшов через кімнату і відчинив наступні двері. Першим, кого я побачив, був Макс Верман. Маленька лисина на потилиці зникла. На його місці була зяюча червона діра, де великокаліберна куля розірвала його череп. Підлога і стіна поряд з ним були забризкані огидною сумішшю плоті, крові та мозкової тканини, випущеної кулею.


Я ходив довкола трупа. Цікаво, що особа не постраждала, крім кількох опіків. Вбивця, мабуть, вставив ствол своєї зброї Вірманові в рот, коли натискав на курок.


Маленька людина, схожа на професора, згорбилась над великим столом. Я перевірив його серцебиття на шиї. Цього не було. Тіло було ще теплим. Я обережно вийняв гаманець із його кишені. У його документах говорилося, що Лекс Гетьє вважав дані зі свого останнього комп'ютера. Я обережно поклав гаманець на місце.


- А, містере Картер. Дуже приємно тебе бачити.


Мені не треба було обертатися, щоб дізнатися про Адріана Брекера. Звук його голосу, що нагадав мені промову, яку він промовив перед Тринідадом, підтвердив думку, що весь день крутилася в мене в голові. Тепер я знав, що задумав OIL. Я обернувся.


Адріан стояв біля дверей без зброї. Аня стояла поряд із ним. У її руці була зброя, якою, мабуть, був убитий Макс Вірман. То був Люгер, холодний і смертоносний, родич Вільгельміни.


«Навіть не рушай», — прошипіла Аня Шааль. Її очі були темні від ненависті, сірими, як Стікс. Жінці не терпілося перенести мене до Річки Смерті. Її гарне обличчя було перекручене гримасою, яка карикатурно зображала її красу.


«Я хотіла б відправити вас у пекло прямо зараз».


"Сьогодні вночі тут було достатньо вбивств, Аня", - тремтячим голосом попередив Адріан Брекер. — Я не думаю, що тепер хтось проковтне цю теорію пограбування, але ми все одно маємо спробувати. Принаймні, поки ми не втечемо з цього острова.


— Чи могла я дозволити цьому дурному Верманові втрутитися в наші справи і йти за нами з такою самою грацією, як слон?


Вона контролювала себе. Макс Верман, мабуть, бачив їх і йшов за ними самостійно. Бог знає, яка суперечка у неї була з Брекером з приводу смерті Вермана. Так чи інакше, вона виграла, Брекер все ще був у справі. Але він нервував. У мене було відчуття, що він запанікує, якщо зараз щось не піде. Очевидно, Аня теж так бачила.


Я сказав. - "Велике вбивство ще попереду, чи не так, Аня?"


Вона посміхнулася. Тепер її обличчя було гарне. Тільки її слова, м'які та хрипкі, видавали шалену ненависть, яку вона несла в собі.


— Ти вгадав, чи не так, Натане? Вона обернулася до Брекера, що притулився до одвірка. Його очі проігнорували останки Макса Вермана на підлозі та стіні. Очевидно, думка про нові вбивства щось зламала в його свідомості. Його очі заскліли, а дихання було коротким і швидким. Аня підійшла до нього і двічі вдарила його по обличчю. Вона ніколи не тримала Люгера осторонь мене.


Брекер моргнув. Потім раптом його вирвало сухим, пульсуючим звуком, схожим на гнильний крик.


"Геть з очей моїх!" — наказала Аня німецькою. Адріан вийшов, хитаючись, у своєму забрудненому блювотними масами костюмі прекрасного крою на Севілл-Роу.


"Якщо він не зможе зрозуміти, що ці речі необхідні, від нього більше не буде жодної користі". Вона знову подарувала мені цю гарну усмішку. У якомусь сенсі я радий, що ти здогадався про наші плани. Спеціальне вбивство, яке ми влаштуємо.


— Не людей, — сказав я.


'О ні. Не так просто. Не так часто. Вона вказала на трупи Веєрмана та Гетієра. 'Це нормально. Хоча ви бачили б Вермана, коли я сказав йому взяти в рот стовбур «Люгера». Вона тихо хихикнула. "Фрейд міг би щось із цього зробити".


— Але тобі цього мало, чи не так?


'Ні ні! Вбивати людей може кожен. Мій батько навчився вбивати людей, коли керував табором нацистів. Він та інші йому подібні не могли уявити, що те, що вони зробили, можна покращити. І вони мали рацію. Але я, Аня Шааль, уб'ю частину землі, море! Море Нік. Ви знаєте, що це означає? Тепер у її голосі не було ненависті, принаймні такої, якою її знають нормальні люди. Це була пісня справжнього художника, новатора, котрий відкрив нову техніку, новий засіб.


— Нафтове забруднення, — сказав я.


Вона кивнула на знак згоди, намагаючись пояснити свій новий вид мистецтва. Протягом наступних двох днів у Карибському морі буде близько 50 гігантських танкерів. Коли я передам сигнал нашим передавачем на Санта-Крус, на кожному з кораблів активується вібратор. Хвилини за дві міни вибухнуть. Сталеві корпуси будуть пробиті, і нафта потече у море».


— Я глибоко вражений, — сказав я, підживлюючи його. «Такі операції набагато перевершують звичайні методи ваших червоних босів».


Її очі спалахнули фанатичним вогником. «О, то був мій план. Мій! Чи не з Москви. Коли росіяни вперше підтримали НАФТУ, вони просто побачили в цьому рутинний глум із боку Заходу. Я покажу їм...


— Аня, не намагайся сказати мені, що ті двоє жартівників, які напали на мене в кімнаті Райнера, не з КДБ. Її губи скривилися в гіркому сміху. «Москва не цінує людей, які діють на власний розсуд. Той російський і той венесуельець, це були агенти КДБ, яких послали мене вистежити. Вони також хотіли роздруківку, яку Райнер вкрав у мене як доказ. дурні! Їх довелося ліквідувати. Я змусив Лопеса, одного з моїх людей, стежити за ними. Вони обшукали Райнерову кімнату в пошуках роздруківки і думали, що ви її знайшли. Ти вбив одного для нас, а Лопес зробив усе інше на карнавалі. Тепер Лопес має іншу роботу. Іди сюди, Лопесе, — кинула вона через плече.


Поруч із нею з'явився невисокий жилистий чоловік. - Потримай, - сказала вона, простягаючи йому зброю. Рука маленької людини була тверда. Він був таким же крутим, як Аня. Вона дістала із сумочки шприц і підійшла до мене збоку.


Якщо я помру зараз, то ніщо не зможе врятувати цей район. Все довкілля Вест-Індії загине, якщо відбудеться розлив нафти такого масштабу, як вона передбачала. Риба плавала б черевом догори в цій чорній жижі, морські птахи застигали в масляних пазурах, доки не вмирали, не в силах літати, не в силах харчуватися отруєною рибою. Острови помруть. Постраждала б погода. Частина біосфери загине.


— А тепер, Картере, я віддам тобі останню шану. Ти можеш узяти на себе провину за те, що тут сталося. Ваша ворожість до Вермана відома у колах секретних служб. Його начальству не важко повірити, що ви його вбили. Особливо тому, що ти зникнеш так належним чином. Вона натиснула на поршень шприца. - Повернися, Нік.


Я й пальцем не ворухнув.


- Тоді будь по-твоєму, - сказала вона, рухаючись позаду мене. - Ти більше не зможеш перемогти мене, Нік. Я виграла!'


Я відчув, як голка встромляється мені в плече. Вона проткнула мій одяг. Я швидко обернувся. У той момент, коли я рушив, людина з люгером звузила очі, щоб вистрілити. Я бачив, як Ганна підняла руку, щоб зупинити його. Я потягнувся до неї. Мої руки рухалися як розплавлений свинець. Вогонь пропалив моє тіло, і я пляснувся на землю. Не в силах поворухнутися, я витріщився на цю красиву біляву голову. Вона посміхнулася мені, і м'який, вологий рот притулився до мого. Її язик танцював у мене в роті.


«До побачення, Нік Картер». Незадовго до того, як я знепритомнів, Аня прошепотіла: «Я виграла». Її поцілунок став більш пристрасним. "Ви переможені".


Розділ 20


Я знав, що страшний біль у мене в голові вирветься назовні, якщо я протримаюся ще трохи. Постійна хвиля болю, що виходила від лівого вуха, пронизала маківку черепа, близько вісімдесяти ударів за хвилину. Я розплющив очі.


Я згорбився на задньому сидінні порожнього De Haviland Heron. Тобто порожнього літака, якщо не рахувати двох джентльменів попереду, які пілотували літак. Під нами було Карибське море. Принаймні, я остаточно вирішив, що синій серпанок під нами має бути водою. Червоний туман гойдався туди-сюди перед моїм мозком, як плащ п'яного тореадора.


Я заплющив очі і зачекав, поки мій розум знову заспокоїться. Обережно я спробував згадати, як став єдиним пасажиром цієї безіменної авіакомпанії. Результат був нульовим.


Вирішив спитати у хлопців попереду. Коли я потягнувся, щоб підвестися зі стільця, тугі наручники врізалися у мої зап'ястя. Я подивився вниз і побачив, що мої голі кісточки теж закуті. Крім того, я помітив, що мої голі кісточки витягнуті вгору. Я був голий, як леді Годіва...


Коли мій розум прояснився, я оглянув літак. Він розрахований на двадцять пасажирів і мав вузький прохід між рядами сидінь. На півдорозі до проходу стійки крила сходилися в сідлоподібну опуклість, через яку доводилося переступати високим кроком.


Я нахилився вбік і подивився у прохід на двох чоловіків у кабіні, яка не була відокремлена від пасажирського салону у Heron. Вони говорили голландською, але звук двигунів не дозволяв їх зрозуміти. Цифровий годинник на стелі над плечима пілота цокали: 16:24:32. Отже, я був непритомний майже двадцять чотири години. У шприці Ані було страшенно сильне заспокійливе.


Я відкинувся назад. Спроба нахилитися убік викликала хвилю запаморочення. «Заспокойся, – сказав я собі.


Нудота робить людину вразливішою, ніж біль.


Повільно мій шлунок заспокоївся.


- А, містере Картер, - сказав хрипкий гортанний голос. — Я бачу, якраз ти вчасно для купання. Ми зняли з вас одяг лише для того, щоб вам було легше. І зробили так, щоб мене було важче ідентифікувати, а акулам було легше, подумав я. Я розплющив очі і побачив, що до мене наближається світловолосий велетень з поросячою мордою. Волосся в нього було тонке і пухнасте, що росте прямо з голови, як зів'яла трава. Низький вузький центральний прохід здавався низьким його довгому, товстому тулубу, але якщо він витягнеться, його зріст має бути між шістьма футами п'ятьма і шістьма дюймами. Він знову перейшов на голландську, його блакитні очі перевіряли мої руки. Задоволений тим, що я все ще міцно скута кайданками, він підійшов ближче.


«Не вдавай, що не розумієш по-голландськи, Картер». Насправді я нічого не робив. Я просто подумав, що буде надто боляче відповідати. Блондин нахилився і посміхнувся. «Через твою репутацію тебе важко вбити, Картер». Його дихання було огидним, і мої кишки згорнулися. На досконалій голландській мові, наскільки це можливо для американця, я прокоментував походження його матері. Його рука подряпала мою скроню, як сокира. - Не жартуй зі мною, Картер. Прибережи жарти для себе, коли впадеш із 8000 футів».


З кабіни пілот гукнув англійською: «Перестань балакати, Алексе. Скинь його за борт. Це мало статися годину тому.


«Всього свого часу, дорогий друже. Усьому свій час, — хрипко сказав Алекс. Чоловік розгорнув своє тіло і повернувся в кабіну. Він переступив через бічні стійки, наче їх і не було. Він був великим і негарним, але при цьому дуже моторним. Я опустився на стілець і оглянув свої кайдани. Жодного шансу зламати їх. Тонкий плетений нейлон був міцний, як сталь. Ймовірно, його було досить легко розрізати, але тонкий клинок Х'юго в піхвах із замші був знятий з моєї руки разом із моїм одягом та Береттою.


Я перевірив металеві стільці на наявність гострих країв, але вони мали трубчасту раму. Щоразу, коли я рухав зап'ястями, нейлон глибоко врізався у шкіру. За годину я зможу вирватися на волю. Я не думав, що в мене буде стільки часу, перш ніж Алекс піде подивитися, чи я вмію літати.


Пілот потягнувся у кріслі. Це був невисокий чоловік жокейської статури, напружений і жилистий. Він щось сказав Алексу, і здоровань засміявся. Пілот знизав плечима і знову сів. Однак, коли він потягнувся, я помітив щось у верхній частині кабіни. Акуратно підгорнуті до стелі, висіли дві кисневі маски. У моїй голові почав рости невиразний план. Я недбало опустив зв'язані руки на коліна. Між моїми ногами, щільно притиснута до моїх геніталій, була маленька газова бомба, яку Advanced Weaponry описує шістьма чи сімома науковими словами. Я кличу його П'єр. Бомба нагадує п'явку з плескатими кінцями. Нижня сторона покрита чутливою до тиску речовиною, яка утримує її на місці. Трохи опукла вершина тілесного кольору практично непомітна. Як описують хлопці з лабораторії, бомба містить дві речовини, розділені тонкою мембраною. Одна сторона містить рідину, інша сторона містить стислий газ. Окремо вони безпечні. Навіть якщо зовнішня оболонка зламається, нічого не станеться. Але коли центральна мембрана розривається, дві речовини поєднуються під тиском, і все живе в цьому районі падає мертво одним махом.


П'єр має одну серйозну ваду. Ця зброя вбивства при використанні на близькій відстані знищує як атакуючого, так і його мету. Менш кубічного сантиметра суміші, що утворилася, в легенях вважається достатнім, щоб викликати миттєву смерть. Принаймні так мені сказали у Вашингтоні. Цей газ є нещодавно розробленим продуктом, який викликає різке підвищення артеріального тиску, викликаючи розрив життєво важливих вен і капілярів у головному мозку.


Я використав П'єра раніше і знав, що у випадку з таким виродком вагою 250 фунтів, як Алекс, «негайно» може зайняти трохи більше часу. Однак його менший приятель, що сидів просто під кисневими масками, не виглядав так, ніби збирався завдати мені багато клопоту. Виходячи з цього хибного припущення, я почав здійснювати свій план.


Я прикинув, що якби мене не затримали, мені знадобилося б близько двох хвилин, щоб дошкандибати до кабіни. Мені знадобилася ще хвилина, щоб зняти кисневу маску та активувати її. Отже, у мене пішло три хвилини з того моменту, як я активував бомбу. Затримати дихання на три хвилини не важко, якщо тільки я не напружувався ні на що, крім стрибків. Якби це було… ну, щось краще, ніж занурення на дві з половиною милі.


Я почав швидко дихати, швидко вдихаючи більше повітря, ніж мені потрібно, щоб моя кров насичувалась киснем і з низьким вмістом вуглецю: трюк із пірнанням, яким я займався багато разів.


Бомба легко відірвалася від мого стегна. Я тримав її у зв'язаних руках, накачуючи повітря у легені. Я почав відчувати запаморочення, ознака того, що я майже досяг межі. Занадто багато кисню має той самий ефект, як і занадто багато мартіні.


Раптом Алекс навис наді мною. «Боже мій, — вигукнув він своєму помічникові, — Картер вмирає від страху! Він задихається, як перелякана незаймана.


Я склав заховану бомбу і подивився на електронний годинник, щоб записати час у пам'яті. Я кинув зв'язані руки до проходу і впустив П'єра.


Нічого не сталося, тільки легкий шиплячий звук виходив від зім'ятого пластику.


Алекс нахилився, щоб перевірити це, коли поверхня бомби вибухнула з тихим зітханням. Зелений туман піднявся до здоров'я. Він закричав, його голова закружляла від здивування та страху. Алекс пірнув і моментально помер. Я бачив, як його маленькі очі почервоніли, коли смертельна пара спустошила його мозок. Недихане тіло впало на мене з силою дикого кабана. У своїй смерті Алекс майже переміг мене. Його вага тиснула на мої груди, майже вибиваючи повітря з моїх легень. Я відштовхнув величезне тіло і спробував підвестися з стільця. Мертвий Алекс все ще тримав мене. Я знову штовхнув, і тіло впало убік.


— Алексе, що, чорт забирай, там відбувається? Пілот звісився зі свого місця, його обличчя спотворилося від шоку, коли він побачив труп свого напарника, що блукає в проході з головою на підлозі. Маленький пілот скочив на ноги, кинувши прилади. Літак закачало, як вітрильник під час шторму. Мене перекинуло через Алекса і вдарило спинкою сидіння, коли пілот знову схопився за прилади та вивів літак на курс.


Я почав розуміти, що недооцінив маленьку людину. Він знову глянув на мертвого Алекса і зелений туман, що наповз на нього. Він спокійно підняв руку і стягнув кисневу маску. Він клацнув пальцем автопілотом і повернувся до мене. Я глянув на годинник. Пройшла лише одна хвилина. Я перестрибнув через опуклість у центральному проході і почав повзти вперед. Пілот приєднав кисневий шланг, коли він розглядав мене холодним поглядом. Він не хвилювався.


Я встав саме в той момент, коли він одягнув маску на ніс та рот. Я пірнув за нього. Він смикнув штурвал назад. Мої ноги полетіли вперед, і літак різко піднявся нагору. Безпорадно я відкотився назад і врізався у опуклість у центральному проході. Довелося боротися, щоби не вдихнути. Мої груди були опухлими і порожніми. Я задихнувся і на мить подумав, що вдихнув смертельний газ.


Я знову рвонувся вперед. Холодні очі смерті дивилися на мене. Кисню в моїй крові майже не лишилося. Темрява почала огортати мене. Пройшло дві з половиною хвилини з того часу, як я ввімкнув бомбу. Пілот дивився на мене поверх маски, ніби я був лабораторною твариною, яку перевіряють на витривалість. Він потягся за береттою на підлозі поряд зі стільцем Алекса. Ретельно прицілившись, він вистрілив.


Я не почув клацання. Алекс мабуть вийняв патрони. Я поповз далі. Мій план було забуто. Все, що мені було потрібно, це кисень... щось... щось, щоб дихати, крім зеленої смерті, що кружляє кабіною.


Три хвилини. Пілот був далекою краплею. Тільки його очі проникали у мій мозок. Вперше вони висловили невпевненість. Він покинув Беретту. Я навіть не відчув, як вона а мене по плечу. Тонкий стилет Х'юго опинився в його руці, але він не любив ножів. Коли він кинувся на мене, я пірнув убік і промазав. Це був беззвучний бій. Тільки тихе шипіння кисневої маски та звуки повітря зовні. Він здригнувся і почав чекати, поки я підійду до нього.


Три з половиною хвилини. Я натрапив на маленьку людину, і він ударив мене ножем. Нарешті, його самовладання було порушено. Я підпірнув під його ніж, перекотився на спину і підняв коліна. Я уперся ногою в його промежину. Він зігнувся вдвічі, але я не зміг завдати йому удару карате. Мої руки відмовлялися підкорятися. Він упав повз мене, і останнім відчайдушним рухом я потягся до його маски. Вона була зірвана, і чоловік видав короткий уривчастий крик, перш ніж кров вибухнула в його голові.


Я притис маску до обличчя і глибоко зітхнув. Глибокий ковток чистого кисню змусив би мене закрутитися, а якби я упустив маску, то пішов би за Алексом і пілотом у Велике Невідоме. Повільно я прийшов до тями. Щойно мій пульс став стабільним, я почав вентилювати літак. Я вихопив Х'юго з-під мертвого пілота і розрізав манети нейлонові. Я взяв у руки штурвал. Я ніколи не літав на Heron, але є всього півдюжини подібних літаків, так що мені не знадобилося багато часу, щоб звикнути до нього. Півгодини ми гасали над Карибським морем, поки розріджене свіже повітря очищало каюту від зеленого туману. Advanced Weaponry стверджує, що дія газу припиняється протягом п'яти хвилин. Я не ризикував.


Зрештою, я не міг більше чекати. Щось треба було зробити із двома тілами. Я поставив керування на автопілот, зняв маску та пішов до Алекса. Мертвий він був ні на унцію легший за живого. Я тяг, штовхав і проклинав його в хвості літака. Я притулив його до люка, відкривши його досить широко, щоб його нога прослизнула в щілину. Я напружився і штовхнув решту його тіла. Він повільно падав униз, доки не розчинився в синяві моря.


З маленьким льотчиком було простіше, і коли він упав униз, я знайшов свій одяг та одягнувся. Потім я знайшов свої цигарки. Ніколи ще я так не насолоджувався димом у своїх легенях. На передавачі я шукав частоту станції моніторингу AX у Пуерто-Ріко, але нічого не сталося. Маленький пілот якимось чином зробив його марним. Я повернув ручку на приймачі. Нічого такого. Я ввімкнув радіо, що звучить. Це спрацювало. Невдовзі я отримав звуковий сигнал Санта-Круса. Я скоригував курс, розслабився і прислухався до звуку двигуна над Карибським морем з настанням темряви.


Розділ 21


Сонце стояло низько на заході, а вкриті дощем гори Санта-Крус вимальовувалися на обрії, наче високі сірі слони. Я встановив трекер на горизонті і зосередився на електронній доріжці, що веде до злітно-посадкової смуги зі сходу на захід в аеропорту Олександра Гамільтона. Я штовхнув штурвал уперед і дав приблизно половину уповільнення елеронів. На висоті 5000 футів знову випростався і повернувся до острова.


Вогні Фредерікстеда почали блимати, коли я пролітав над південно-західним узбережжям острова. Перед собою я міг бачити надлишки газу, що вигоряли з довгих труб нафтопереробного заводу. Я повернув Де Хевіленд ліворуч від аеропорту і пролетів над нафтопереробним заводом. У морі перед комплексом я побачив те, що шукав. Величезна маса гігантського танкера. Я спустився ще на тисячу футів. То справді був " Будинок Бофорта " .


Я повернув носа літака в горизонтальне положення і описав довгу дугу в 360 градусів. Оскільки я був на одній лінії зі злітно-посадковою смугою, я повільно й обережно спускався темним небом. Без передавача я не міг зв'язатися з диспетчерською вежею. Не те, щоб я очікував, що хтось ще буде там. Останній рейс на острів мав приземлитися близько години тому. Я був вдячний, що доріжки вогні досі були включені.


У моєму вусі заверещала сирена перевищення швидкості. Я дав трохи газу і зробив глибокий вдих. Світло кинулося на мене. Тепер, якщо на трасі не було якогось ублюдка, що робить кілька поворотів, все було гаразд. Я ввімкнув носові вогні. Подвійний промінь сліпучо-білого світла прорізав вечір. Вони не діставали до траси. Я продовжував спускатися. Мені довелося боротися зі схильністю літака задирати ніс, коли ми наближалися до землі. Бетон розтягнувся попереду мене, і перспектива зникала, як дитячий малюнок.


Земля! М'яка посадка, як шепіт у соборі. Я розслабився у своєму кріслі і дозволив літаку викотитися на довгу злітно-посадкову смугу.


Проїхавши двісті ярдів за сталевою та скляною конструкцією будівлі аеропорту, я вибрався з Де Хевіленда, залишивши ключі на сидінні. Хтось інший має відвезти цей літак додому. Ніхто не звернув на мене уваги, поки я йшов будівлею до телефонних лав. Я кинув монетку у проріз і подзвонив на берегову радіостанцію. "Боже мій, Картер!" — вигукнув Макпартленд, коли я додзвонився до нього. — Що, чорт забирай, з тобою трапилося?


— Ти можеш приїхати сюди зараз?


"Де ти, чорт забирай?"


"В аеропорту. Я чекаю тебе тут.


— Ви маєте на увазі аеропорт Олександра Гамільтона тут на острові Санта-Крус?


'Вірно. Як швидко ти можеш бути тут?


— Приблизно за півгодини. У мене готовий шлюп. Де, чорт забирай, ти був?


— Коли ти тут будеш, я розповім тобі всю історію. Я чекаю на оглядовому майданчику.


Я припустив, що в мене достатньо часу, щоб запастися їжею, перш ніж мені доведеться стежити за Де Хевілендом, щоб побачити, хто прийде шукати пілота та його приятеля. З торгівельного автомата я взяв млявий шматок сиру між двома шматками картону, який зійшов би за хліб, та банку датського пива. Я взяв бутерброд і пиво на оглядовий майданчик, де чекав на свого друга... і на своїх ворогів.


Не минуло й обіцяних півгодини, як через платформу ступив Мак із портфелем у руці. Досі друзі пілота не з'являлися.


Мак тепло потис мені руку. «Синку, ти щось дізнався. Залишилось небагато часу.


"Повідомте мені".


Він був швидкий і лаконічний. Коли я не з'явився на танкері, він зателефонував до мого готелю. Йому сказали, що я поїхав. Розпитавши посильного, він виявив, що мій рахунок було сплачено, а мою валізу забрав людина, яка, як був упевнений Мак, був самозванцем. Потім він зателефонував до Trans Oceanic. Відповів охоронець. Потім Мак повісив слухавку та зв'язався з Хоуком у Вашингтоні.


«Йому стало погано. Хоук у лікарні. Жодних відвідувачів... ніякого телефону... нічого!


— Що… — почав я.


'Пневмонія. Він нічого не став робити із застудою, яку він підхопив.


'Як у нього справи?'


Мак знизав плечима. 'Не добре. Ви знали, що він не може приймати пеніцилін?


Я похитав головою. Я багато чого не знав про Хоука.


- Це погано. Його легені наповнюються кров'ю, і жоден з антибіотиків, які може переносити, схоже, нічого не робить». Я викинув із голови хворого у Вашингтоні. Хто замінить його?


«Ісусе, я не знаю. Президент тримає ситуацію під своїм контролем».


'Ісус Христос!' - вигукнув я. Ніхто у Вашингтоні, мабуть, гадки не мав, що час вийшов. "Ви чули про вибухи на кораблях?"


'Нічого такого.'


"Якщо я правильно вгадав, у нас не більше, ніж..." Я подивився на годинник, було рівно вісім годин: "чотири години!"


— І, певно, менше.


Я кивнув на знак згоди. «У ситуації OIL, безумовно, хоче потрапити в європейські ранкові газети. Також веде мовлення рання Всесвітня служба БіБіСі. Я вважаю, що десять годин — останній термін, коли вони можуть чекати. Я встав і підійшов до краю платформи, мружачи, щоб розгледіти в темряві Де Хевіленд. — Ти знаєш, що зараз станеться?


Макпартленд прогарчав. - «Частково можу здогадатися. Величезне забруднення нафтою. Виття екологів. Страшилки про забруднення морів... і вони будуть правдою. Карибське море буде мертвим; гігантські танкери будуть заборонені!»


— Заборонено, — погодився я. «Заборонені як політичний порятунок».


Мак сердито тупцював навколо. «Хто, чорт забирай, навіть подумав би про таку річ».


«Я припускаю, що спочатку до цього звернулася якась кліка у Москві. Захід залежить від гігантських танкерів, щоби підтримувати роботу промислової галузі. Ціна на нафту вже досить висока, щоби загрожувати нашій економіці. Без гігантських танкерів ціна нафти може подвоїтися».


— Але це марно, — запротестував Мак. Знищити західну економіку, і економіка решти світу теж буде зруйнована. Навіть вони це знають.


«Я не думаю, що вони зайшли так далеко. Б'юся об заклад, прямо зараз у Москві купка дуже нервових бюрократів копається у справах, щоб їм не можна було пред'явити кошти, витрачені на фінансування НАФТИ».


Нахмурившись, Мак крокував платформою. «Мабуть, це був якийсь шишка, який намагався стати ще більшою шишкою. Але що хоче отримати від цього НАФТУ? Це може бути шантаж. Якщо НАФТА просила грошей, то я нічого про це не чув».


«Вони не вимагали жодних грошей. Аня – рушійна сила цієї організації». Я розповів йому про розмову, яка в мене була з нею до того, як мене приспали. «Ця роздруківка була, звичайно ж, планом гри».


Він виглядав недовірливо. "Вона божевільна!"


'Повністю. Вона чесна у цьому. Не може те, що вона бачила в дитинстві, спотворило її. Пізніше вона зненавиділа свого батька. Але не через те, що він зробив, а за те, чого він не зробив. Він не вбив багато... просто людей.


- Боже мій, - прошепотів Мак. Це було більше схоже на молитву, аніж на прокляття. 'Що ми можемо зробити?'


"На цьому острові є передавач, який передасть сигнал на підрив мін, Мак, ми повинні знайти його".


"Це може бути проблемою".


- Ви знаєте, де він?


Велика людина похитала головою. - Я не знаю де він. Ну де він має бути. Адріан Брекер має маєток, побудований біля старого цукрового заводу високо в горах. Люди там називають цей район Тропічним лісом, хоч це не справжній тропічний ліс. Будинок знаходиться серед евкаліптів та червоного дерева.


— Чи можемо ми добратися до нього непоміченими?


"Нізащо! Завод збудований на відкритому просторі, обгороджений парканом. З погляду архітектури не дуже цікавий, просто величезні білі блоки, розташовані навколо цукрового заводу з оглядовими майданчиками з обох боків. Навіть якщо ми його знайдемо; він озброєний як цитадель. Це ускладнить завдання. Оскільки Хоук вийшов зі справи, я не мав шансу отримати підкріплення для атаки. У Вашингтоні не залишилося б нікого, хто міг би ухвалити таке рішення. Наскільки світові було відомо, OIL була праведною групою небайдужих захисників довкілля. На даний момент ми не мали доказів зворотного. Атака мала бути швидкою... і тихою. Не повинно бути жодних слідів участі АХ. І жодним іншим агентам AX, крім мене та Мака, не дозволили б брати участь.


Моя увага привернула рух біля ангару. Я подивився повз Мака, коли фігура в темряві у Де Хевіленда набула форми. Мак обернувся і простежив за моїм поглядом.


— У нас є компанія, — промимрив він.


Я кивнув головою. "Давайте схопимо його".


Мак відкрив портфель і витяг зброю. Один з них, револьвер 38 Police Special, він залишив собі. Він дав мені зброю, якою я ніколи не користувався, хоча бачив його братів у музеях зброї. То був Кольт. 44 калібру, великий револьвер, коханий на Заході сто років тому. Він був у чудовому стані, і метал блищав у яскравому місячному світлі.


Будівля аеропорту була повністю порожньою. Менш ніж за три хвилини ми були у припаркованого Де Хевіленду. Ми спостерігали, як двоє чоловіків із здивованими обличчями знову вилізли з літака. За великим чоловіком з одутлим блідим обличчям слідував худий молодий чоловік з щелепою в джинсах і куртці. Коли ноги здоров'я торкнулися асфальту, він потягнувся за пістолетом. Я прицілився в нього і сказав англійською: «Одне клацання і я знесу вам голову».


На ламаному англійському чоловік запитав: «Ви злодії або щось таке?»


'Ні. Виходьте з літака.'


Чоловік у джинсах дивився на револьвер. - Заради Бога, Пол, зроби це! Я знаю, на що здатна ця зброя!


— Знайдіть їх, — сказав я Макпартленду.


Як експерт, Мак стояв за ними і обшукував їх у пошуках зброї. Він витяг револьвер з кишені одутлого голландця.


— Добре, йдіть. Я вказав пістолетом на стоянку. Чоловіки вагалися.


Я наказав. - "Ідіть."


У моїй професії можна навчитися чекати на несподіване. Але ніщо не могло підготувати мене до офіцера, що раптово з'явився в полі мого зору, у кашкеті та шинелі. Я поки не знаю, як йому це вдалося, але на секунду ніхто інший, як Міллер Фарнсворт, став між нашою зброєю та ними. Зі спритністю, породженою відчаєм, голландець схопив свою зброю з землі і схопив Хансворста смертельною хваткою. Револьвер у правій руці чоловіка був устромлений у натягнуту шкіру за вухом Фарнсворта. Курок був зведений: щонайменше натискання на спусковий гачок — і Фарнсворт був мертвий.


"Тепер ми йдемо... і ви нас не зупиняєте... звідси!" Це була довга мова, і його англійська була гортаною і ламаною. Незважаючи на відсутність досвіду, Міллер тримався стійко. Він підняв голову, і глянув на нас, але не було жодних ознак благання. Хлопець знав, що він щось уляпався і все зіпсував. Принаймні так він думав. Я глянув на Макпартленд і зрозумів, що він зрозумів. То був наш останній шанс знайти передавач. Якби ми могли відстежити чоловіків, ми могли б уникнути цієї катастрофи.


Голландець вказав на свого супутника. — Підгони машину до воріт, — сказав він голландською. Я не подав вигляду, що зрозумів його. Його приятель вагався.


— Візьмемо його із собою? — спитав він тією ж мовою, але з акцентом, у якому я легко впізнав американську. 'Не будь дурним. Я вистрілю, як тільки ми опинимося в машині.


Фарнсворт не рухався. Він, певне, не зрозумів, що вони сказали. Голландець міцно тримав пістолет на місці, доки його напарник не повернувся з машиною. То був білий універсал Volvo, міцний, як танк. Машина зупинилася перед брамою.


- Ви йдете, - наказав голландець, приставивши револьвер до вуха Фарнсворта. Він люто глянув на Мака та мене.


"Не рухайся".


Він знав свою справу. Ні на мить не давши мені шансу, він пішов боком до воріт і машини, що чекала. Ми пішли за ним, але дистанцію не скоротили.


— Якщо ви підете за нами, він помре тут, — крикнув він, нахиляючись, щоб прибрати Фарнсворта з відчинених дверей машини. Потім це сталося.


У ідеально виконаному русі Фарнсворт упав одне коліно. Голландець навис над ним. Рука Фарнсворта простяглася. Він вдарив велику людину по горлу. Він пішов із атаки, однією ногою твердо впершись у голландця, коли той відскочив від удару по горлу. Його голова рвонулася вперед, Фарнсворт схопив її і розвернувся, спіймавши падаючу вагу людини.


Фарнсворт звалився під голландцем, але не розгубився. Його спина майже м'яко торкнулася асфальту, і він підняв ноги, щоб зловити падаючого чоловіка на п'яти. Він помахав нею над ним, все ще крутячи тепер уже червону голову в руках. Я почув гучний тріск, коли зламалася шия. Тіло голландця вдарилося об асфальт. Фарнсворт підвівся, витягнувши руки перед собою у класичній стійці кунг-фу. Він закричав: "Аахії!"


"Вольво" заревів, коли водій втиснув педаль газу в полицю. Машина рвонулася вперед у хмарі обпаленої гуми.


Фарнсворт все ще стояв у тому ж положенні. Він подивився на людину, що впала. На його обличчі з'явився розгублений вираз. — Боже мій, — промимрив він. "Воно працює".


Розділ 22


Міллер Фарнсворт не мав часу обмірковувати плоди годин тренувань з Сінг Ку, майстром кунг-фу в арктичній погоді Вашингтона. Макпартленд глянув на мерця, схопив Фарнсворта і закричав: "За ним".


"Вольво" з вереском вилетів зі стоянки, зробивши небезпечний поворот на дорозі. Фарнсворт подивився на мене, чекаючи на підтвердження наказу. Я кивнув, і він кинувся за кремезним Макпартлендом.


Я пішов за ним трохи повільніше. Водій Volvo, мабуть, думав, що він має шанс піти. Якщо йому відмовить у цій нагоді, він може вирішити боротися, а не вести нас до передавача.


Двоє чоловіків забралися до нового Range Rover, молодшого брата великого Land Rover. Я стрибнув у кузов, і Макпартленд відпустив зчеплення. Машина ожила. Не встигли ми проїхати й тридцяти ярдів, як Мак викрутив усі передачі, один раз переключившись на знижену, за поворотом, з паркування. Range Rover майже не відхилявся, коли ми були у дорозі. На щастя, трафіку було небагато. Мак тримав помаранчеві задні ліхтарі «Вольво» приблизно за 200 ярдів від нас. Я глянув через плече Мака. Стрілка спідометра була вище дев'яноста п'яти. Білий «Вольво» повернув на Сентр-Лайн-роуд, дорогу, що простяглася зі сходу на захід через весь острів. Рух став більш жвавим. З гудками «Вольво» кидався серед машин. Мак скоротив дистанцію. Він взяв все з Range Rover, щоб обігнати вантажівку, натиснув на газ і пронісся повз вантажівку якраз вчасно, щоб ухилитися від іншої, що йде з протилежного напрямку.


Ми мчали через Фредерікстед. Я знав, що ми могли б обігнати машину попереду, якби Мак захотів. На той час, коли ми пройшли старе бейсбольне поле на іншому кінці міста, відстань скоротилася до п'ятдесяти ярдів.


Я поплескав Макпартленда по плечу. «Примусь його повірити, що він переміг».


«Попереду на нас чекає досить пряма дорога завдовжки кілька кілометрів. Навіть цей хлопець має примудритися втекти від нас.


Він був правий. Наступні п'ять хвилин "Вольво" мчав уперед. Відстань між двома автомобілями складала до трьохсот метрів. Мак ще не вичавлював максимум із Range Rover. Тепер руху не було. Між нами і Вольво, що тікає, нічого немає. Раптом стоп-сигнали машини, що йде попереду, спалахнули і зникли. Вольво зійшов із головної дороги. Мак прискорився.


- Він їде вглиб до центру острова, - прогарчав він.


Це мене не здивувало. Передавач, який мав охопити весь Карибський басейн, мав мовити на 360 градусів. Для цього їм потрібна була височина, вершина гір, що становлять більшу частину острова Санта-Крус. Мак повернув «Ровер» на дорогу, якою поїхала «Вольво». Стан дороги швидко погіршувався, коли вона дерлася через заплутані, звивисті тропічні джунглі до гір на вершині острова.


У Мака не було особливих проблем із наглядом за Volvo. Коли дорога стала крутішою, він перейшов на повний привід. Машина перед нами знову повернула на вужчу, але краще асфальтовану дорогу. Вона йшла навскіс по укосу гострого піку, що височіло над навколишніми горами. Дорога була слизька, над горами висів густий туман. Попереду ми побачили, як задні ліхтарі хитаються туди-сюди. Недосвідчений водій важко утримував машину на дорозі. Ми мали рацію: потужний Range Rover, що тягне всіма чотирма колесами, впевнено долав шлях вгору схилом.


Раптом ми ввійшли в поворот, що несподівано круто загинався назад, на краю крутого схилу. Шини більше не трималися на слизькій дорозі, ковзаючи тонкою плівкою води, що прилипла до чорної поверхні дороги. Мак зосереджено хмикнув. Міллер Фарнсворт ахнув. Ззаду все, що я міг бачити, була темрява над краєм схилу, коли ми ковзали до нього. Мак спробував контролювати ковзання. Він змусив шини зчепитися із твердістю тротуару під водою. Він повернув кермо і переключився на нижчу передачу. Колеса продовжували крутитися, ковзати і, нарешті, зачепилися за асфальт. Обережно, Mac прискорився, і ми сповзли з краю. У той же час ми зітхнули.


Дорога знову звузилася. Ми повернули за поворот і увійшли у великий потік світла. Заднє скло розбилося у мене за спиною, і я відчув на щоці гаряче подих свинцю. Мак вивів машину зі світла. Ми почули постріл, потім ще один, з іншого напрямку. Принаймні двоє чоловіків стріляли у нас. Мак ударив по гальмах і вже майже вийшов із машини, коли двигун заглох. Я був з ним саме в той момент, коли Міллер виповз з боку водія.


"Я думаю, ми знайшли це місце", - сказав він, важко дихаючи.


— Міллер, я думаю, ти маєш рацію.


Свист рикошетних куль розривав ніч, вони летіли як смертоносні птахи, шукаючи плоті. Мак відкрив важку скриньку, прикріплену до задньої частини машини. Він кинув Фарнсворту ізраїльський автомат "Узі". — Ти знаєш, як ним користуватися?


— Так, капітане Макпартленде, — коротко відповів молодик.


Міллер Фарнсворт дедалі менше скидався на молодого офіцера, який приїхав за мною до Вірджинії.


"Подивися, чи зможеш ти вразити ці лампи". Я вказав на ряд із трьох вогнів, що світять на нас. Хлопчик вагався, але мить. Він визирнув з-за борту Range Rover і зустрів скорострільну стрілянину. Міллер вискочив з-за фургона. Тріск «Узі» перекрив звук пострілів через ліхтарі. Перший прожектор розлетівся на уламки іскор та уламків.


«Узі» знову затріщав, але цього разу навмання. Фарнсворт обернувся. Він упав, ударившись об мокрий асфальт, і з його лівої руки закапала кров. Він був уражений вогнепальною зброєю.


Я пірнув за Узі, відірвав його від землі і зайняв позицію. Дві останні лампи одразу потрапили під кулі. Ми опинилися у темряві. Я потяг Фарнсворта за машину. Було схоже, що хтось узяв шило і подряпав йому в руці неглибоку літеру U. Кров текла по руці. Куля ледве потрапила до нього, але сили було достатньо, щоб збити його з ніг. Ще кілька сантиметрів, і рука була б пробита.


Мак відірвав смужку від сорочки. Спритним рухом він перев'язав руку Фарнсворта. У темряві стрілянина стихла. Я простяг Маку «узі» і взяв довгоствольну рушницю, яку він узяв з арсеналу, що явно не вичерпувався, в дерев'яному ящику. Я зробив позначку, що спитаю його, де він узяв це обладнання. Він міг із ним розпочати війну.


У темряві я ковзнув під Range Rover. Я заліг там, навів гвинтівку на захисників і почав чекати. Очікування було коротким. Я побачив спалах пострілу і одразу ж натиснув на курок. Навіть за сотню ярдів, що розділяли нас, я міг чути, як куля потрапляє в ціль у тверде тіло та м'язи. Крику не було. Я прицілився і вистрілив у другий спалах. Цього разу крик пронизав нічне повітря, і я почув, як тіло впало.


Минула хвилина. Більше жодних спалахів. Я пробрався далі під корпусом до іншого боку машини і повільно підвівся. Куля врізалася в метал поряд зі мною. Я боком переліз через край машини. Ще одна куля потрапила до машини. Позаду мене пролунав стукіт, що супроводжувався зітханням. Небо розкрилося сліпучим спалахом.


Я недовірливо обернувся. Мак кинув новий снаряд у жерло міномета. Першим був спалах. Потім вибухнула брама. Тіло наче підстрибнуло в повітря; тулуб в один бік, руку та кисть у інший. Одному Богу відомо, звідки він його взяв, але Мак мав маленьку чеську мортиру. Я не бачив такого поза Кубою вже багато років. Я вважаю, що в сучасному світі у вас, як у фермера, який вирощує олію, є певні речі «у вашому розпорядженні». Він випустив ще дві гранати через огорожу, а потім ще одну сигнальну ракету. Вона повисла високо в небі, і ми вперше змогли ясно побачити цитадель, де ховалася доля Карибського моря.


Вона лежала на схилі гори і виглядала не чим іншим, як купою вибілених вапнякових блоків заввишки сім поверхів. Це справді була фортеця. Навіть джунглі були ворогом, якого треба було тримати у страху. Газон був доглянутий як поле для гольфу. Усередині огорожі будинку були схожі на рів, оточений відкритою нейтральною смугою, яку нападники мали перетнути. На даху, що виступає над гребенем гори, була кругла вежа, увінчана довгим олівцем вістрям.


Я спитав Мака. - Ти можеш підірвати цю вежу?


"Немає шансів".


"Добре, давай зайдемо всередину".


Мак поліз до арсеналу і простягнув мені пістолет. Це був один револьвер 44 калібру. Йому має бути сто років. Не та зброя, яку я вибрав би, але Вільгельміна була з Анею Шааль, і нам треба було увійти в цитадель, якщо я коли-небудь знову побачу когось із них.


"Він належав моєму дідові", - сказав Мак, дивлячись на револьвер і жестикулюючи, витягаючи з арсеналу ремені зі зв'язками ручних гранат. Він перекинув одну через плече і дав нам із Міллером по одній. Фарнсворт все ще був блідим від шоку, але в іншому виглядав у добрій формі. Ми сіли до Range Rover, і Мак завів машину. Він націлив його на частково зруйнований паркан і відпустив зчеплення. Машина рвонулася вперед. Ми врізалися у паркан на швидкості близько 40 миль на годину та розірвали метал на частини. Проїхавши через ворота, шини вчепилися в землю і потягли нас до штаб-квартири OIL.


Все було тихо. Догорів останній спалах заходу сонця, і хмари відійшли від гір, відкриваючи яскравий півмісяць. З цитаделі не долинало жодного звуку. Все, що ми чули, це потріскування багаття внаслідок мінометного вогню.


Коли ми вистрибнули з Ровера, я взяв ініціативу. Ми підійшли до будівлі, нахилившись уперед. З боку цитаделі нас зупинили замкнені двері, захищені декоративними ґратами з кованого заліза. Мак протиснувся повз мене і потягся, щоб схопити його. Я грубо відштовхнув його руку.


— Заради бога, почекай… — гаркнув я. Я дав знак Маку та Міллеру відійти вбік. Я бачив одну з таких речей раніше: два роки тому в Пуерто-Ріко. Людина, з якою я тоді був, тепер мертва через такі двері. Я витяг гранату з ременя, який дав мені Мак.


Коли я витяг чеку, Мак і Фарнсворт пірнули в укриття. Я чекав до останньої секунди, а потім притис гранату до дверей. Потім я наслідував приклад двох інших і притулився тілом до вологої землі. Граната вибухнула. Те, що було за цим, було вражаючим. Електричний промінь, мов саморобна блискавка, вдарив у отвір. Струм тисячами Вольт спалахнув навколо розбитого заліза двері, пісня смерті хлюпала і тріщала. Я покинув ще одну гранату. Вона вибухнула, ударившись об скривлену решітку та дерев'яні двері за нею. Іскри зникли. Через зруйновані вибухом провідники та ізолятори струм на мить збожеволів. Після цього пристрій помер, як велика міфічна тварина, яка була поранена.


Під час останнього тріску струму я встав і вибіг у двері. Я пірнув на землю і покотився в темряву, стискаючи револьвер обома руками на відстані витягнутої руки переді мною. Кімната була порожня. Промінь світла вдарив у стіну. Мак тримав ліхтарик і шукав вимикач. Він знайшов його, і кімната була залита світлом. Міллер стояв біля дверей із «узі» в руках. Він дуже змінився за останню годину.


- Ти в ар'єргарді, - сказав я йому. Він кивнув головою. Я повернувся до Мака. 'Підемо?'


- Прямо за тобою, - коротко сказав він.


Ми пройшли далі. Мак, який змінював зброю швидше, ніж стриптизерка, може одягтися під час поліцейського рейду, мав при собі автоматичний пістолет невідомого виробника. У мене ще були його дідівський револьвер 44 калібри. Вздовж протилежної нам стіни йшли сходи, що вели на балкон. Ми збігли сходами і вибили перші два двері, які зустрілися. Кімнати були порожні. Ми спробували останні двері наприкінці балкону. Заблоковано. Я покликав Мака. Автомат видав короткий гавкіт, і двері повисли на петлях. Я штовхнув її, ухиляючись від падаючих уламків, і піднявся гвинтовими сходами, які були замкнені дверима.


Ми опинилися у великому круглому приміщенні з кам'яними стінами, голими та без вікон. Мабуть, раптом зрозумів я, це старий цукровий завод. Лампа Мака пронизала темряву. У стіні прямо навпроти входу були ще одна драбина. Ми були поруч із серцем НАФТИ. Нагорі сходи, за дерев'яними дверима, ми почули дзижчання електронного обладнання.


Мак потягнувся за гранатою. Я зупинив його. 'Занадто небезпечно. Вибух може активувати передавач. Двері не здавались важкою перешкодою, OIL ніколи не думала, що хтось зайде так далеко. Ми мовчки піднялися сходами. Раптом з-за дверей пролунав приглушений тріск автомата, і в дереві з'явився ряд дірок.


Мак повернувся убік. Я не став чекати, щоб побачити, наскільки серйозно, вважаючи, що той, хто стріляв, спустошив свій магазин. Моє тіло вдарилося об ослаблене дерево. Він розбився, і я поринув у мозковий центр НАФТИ.


Я правильно вгадав. Адріан Брекер стояв переді мною з порожнім пістолетом-кулеметом у руці. Позаду нього був передавач: гігантський убивця. Стрічка крутилася на глянсовій кнопковій дошці. Складний набір сигналів, необхідні активації мін, почався. Я гадки не мав, як довго це тривало. Цілком можливо, що міни вже вибухнули, а прекрасне Карибське море перетворилося на калюжу чорної смерті.


Крик гніву луною прокотився по кімнаті. Я піднявся на ноги, коли Аня Шааль, її гарне обличчя було спотворене ненавистю та гнівом, закричала Брекеру: «Інший магазин, ідіот! Убий його! Убий його!'


Я пішов до Брекер. Настав час йому померти. Чоловік, що тремтів від страху, знову знайшов голос. "Я сказав їй не вбивати цього агента в Тринідаді", - прохрипів він. «Ми знали, що це приверне до нас увагу. Але вона хотіла вбити його. Вона божевільна! Божевільна! Чоловік закрив обличчя руками, відмовляючись дивитись на смерть у моїх руках.


Аня голосно засміялася. - "Ти слабкий ідіот!" — плюнула вона чоловікові, що скуштував. "Я повинна робити все поодинці!"


Я спробував направити револьвер 44-го калібру на жінку, що кричить. Я не міг підняти руку. Бруно, вбивця Ані, все ще міг мене вбити. Коли я увірвався в двері, рана, яку він мені завдав, знову відкрилася. Ослаблені м'язи не слухали.


Брекер побачив свій шанс і кинувся до дверей позаду мене. Аня жбурнула порожній магазин від патронів у чоловіка, що тікає. Він ударив його високо у скроню, і той знепритомнів. Я витяг гранату. Вона полетіла дугою до передавача.


'Ні!' — закричала Аня, повертаючись від гранати, що падає, ловлячи її через плече, як далекий гравець, і повертаючись, щоб кинути її по дузі. Її п'ята зачепилася за підлогу в килимі. Її тіло не витримало, і вона шукала підтримки. На фатальний момент вона забула про гранат у руці. Вона вдарилася об касетну деку, коли вибухнула граната. Її тіло підкинуло нагору, і вона впала на дошку з кнопками.


Вся будівля на мить замовкла. Потім до мене обернулася ще жива Аня. Її гарне обличчя не змінилося, але страшенно гротескно спотворилося в безмовному крику. Вибухом їй відірвало руки. Вона подивилася на них і своє колись красиве тіло. Вона продовжувала беззвучно кричати і дивитися на своє тіло, поки я не витяг револьвер 44-го калібру і не притулився до одвірка, щоб підтримати руку, стріляючи від стегна. Мій постріл вирвав частину її мозку та черепа. Це було більше, ніж вона могла зробити для мене. Я повернувся і ще раз вистрілив в Адріана Брекера. Велика куля потрапила йому в щоку, і він помер безшумно. Швидша і менш болюча смерть, ніж Джим Райнер.


Я висмикнув чеку зі своєї останньої гранати і кинув її в передавач. Я вийшов з кімнати до того, як вибух поклав край вбивчим планам НАФТИ та Ані Шааль. Я не обернувся. Мак був унизу сходів. Він сів, і його плече було у крові. "Ти дістав їх?"


"Все скінчено."


Він кивнув головою. -'Добре.'


Це був не дуже коментар, але я вірив, що він відзначив нашу нічну роботу.


'Добре!' Мак знову кивнув і знепритомнів.


Розділ 23


Через два дні Макпартленд, Фарнсворт і я сиділи під плетеною парасолькою з пальмового листя і дивилися на Карибське море. На горизонті висіли пір'ясті білі хмари. Пара пеліканів ширяла над мілководдям, їх химерно витягнуті пащі, немов списи, ковзали по воді. Половина глечика ромового пуншу стояла на дерев'яному столі. Другу половину ми випили з високих запітнілих склянок. Пісок був м'який, дрібний та чистий. Це було все, що може бажати чоловік. Нас це анітрохи не цікавило.


Міллер Фарнсворт мав на руці шматок марлі, не більше пластиру. Макові не пощастило.


Куля, що потрапила йому в плече, серйозно зашкодила м'язам, але не кістці. Лікар, який прилетів із Вашингтона для забезпечення таємності, сказав, що пройдуть місяці, перш ніж він зможе використати його знову. Рана на моєму передпліччі була повторно зашита, і моя рука лежала на перев'язі. Враховуючи труднощі, ми мали бути вдячні долі. Нам було на все начхати.


На м'якому, дрібному, чистому піщаному пляжі лежали дві гарні жінки, що дивилися на пухнасті хмари на горизонті. Секретарка, висока та струнка в червоному бікіні, і смаглява, спекотна аристократка з Пуерто-Ріко Марія де Кордова Пез. Дві найбажаніші жінки, яких тільки може знайти чоловік. Нас це зовсім не цікавило.


Ми всі троє тусувалися з сумними обличчями, чекаючи телефонного дзвінка. Марія встала і пішла піском до нашої парасольки, її сильні темні ноги виділялися на тлі білого. Ми втрьох спостерігали, як вона наближалася, насолоджуючись її палкою красою.


- Для мене це жінка, - захоплено сказав Мак. Але в його голосі не було справжнього ентузіазму.


Вона зупинилася прямо перед Маком і подивилася на наші похмурі обличчя.


'Ще нічого?' У її англійській мові був лише слабкий м'який іспанський акцент.


Міллер сказав: «З сьогоднішнього ранку. І тоді вони нам нічого не сказали.


Марія поринула в пісок поряд зі стільцем Мака.


Вона запитала. - Хочеш ще удар? Не отримавши відповіді, вона простягла руку і погладила Мака по нозі. "Це має припинитися. Ти не можеш допомогти своєму другові із цим.


Вона нічого не знала про людину, яку ми вже оплакували. Ми не могли уявити світ без Хоука. Якби він помер, хтось інший очолить АХ. Звичайно, деякі інші оплакуватимуть його. Можливо, він отримає чверть шпальти в газетах. Адже для широких мас він був лише головою невеликого інформаційного агентства. Газети неодмінно присвятили його пам'яті некрологи. Він був одним із них, проте невідомим.


Багато людей у всьому світі не нудьгуватимуть за Хоуком. Насправді вони були б щасливими. Можливо навіть кілька скромних вечірок у таких містах, як Москва, Пекін і, можливо, навіть у Вашингтоні.


Марія спробувала змінити тему. Вона щось знала про події, які призвели до травми Мака. — З усіх цих кораблів зараз знято міни?


— Ще ні, — відповів я. «Міністерство закордонних справ перебуває у контакті з усіма зацікавленими країнами. Це займе час. Але наразі небезпеки більше немає. Тепер, коли спеціальний зв'язок зруйнований, ці міни не вибухнуть.


Інша дівчина, Керолайн Рієс, підійшла до нас і завдала останнього удару. Наступного дня після нападу Керолайн прийшла до Міллера. Вона була подругою сестри Міллера і прийшла з рецептом ромового пуншу, який бизон почув би за двадцять кроків. Вона була вдовою, приблизно на десять років старша за Міллера і тільки починала займатися його «приватним вихованням».


Марія була старою подругою Макпартленд. Як тільки його залатали, він подзвонив їй, і вона приїхала, щоб провести з ним наступні тридцять днів. Вона була холоднокровна і горда, за винятком тих випадків, коли розмовляла з Маком. Тоді вона була мила.


Керолайн змішувала ще один глечик ромового пуншу, коли з готелю до нас підійшов високий темношкірий чоловік у білому смокінгу. Це був Карлос Ортайо, менеджер, і він подбав про те, щоб нас не турбували цікаві репортери чи набридливі гості. Він приніс телефон.


"Розмова з Вашингтона", - сказав він. "Для містера Картера". Я простягнув руку та взяв телефон, велику бездротову модель для гостей пляжу.


"Картер слухає". Наслідували кілька свистків і бавовни. Ви не могли б помилитися в упізнанні голосу, який доносився крізь усю електронну плутанину.


«...вечірка, поки що решта тут на роботі. †


То був голос Хоука, такий самий грубий і фальшивий, як завжди. Він не став чекати на відповідь.


'Нік...'


Я посміхнулася при використанні мого імені: принаймні він був щасливий.


— Я відклав наказ про ваше негайне повернення. Я чув, що ти знову поранений.


Його тон змусив мене вирішити не заперечувати цього. - 'Я виживу.'


З боку Хоука пролунало буркотіння. «Що, чорт забирай, ти маєш на увазі, що я не можу курити тут?» Потім тихішим голосом. — Я все одно не палитиму її. Тиша. — Медсестри-садистки тут, у лікарні, Нік. Коли ти зможеш подорожувати?


— Не за тиждень, — одразу сказав я.


Хоук з підозрою пирхнув. — Ти ж знаєш, що тут усе ще сніг, чи не так?


'Вірно.'


— Гаразд, візьми тиждень відпучка, — прогарчав Хоук. 'Тільки один тиждень. Ці лікарі радять мені розслабитися на місяць або близько того.


Я знав, що це останнє, що скаже Хоук, визнавши, що йому потрібна допомога.


- Один тиждень, - повторив Хоук. — А потім ви з Фарнсвортом з'явитеся. Як поживає цей хлопчик Фарнсворт?


- Він уже не хлопчик, - сказав я.


'Добре Добре! Ви ніколи не знаєте всього, чи не так? Він не чекав відповіді, і я її не дав. — Скажи Макпартленду, щоб він остерігся цієї іспанки. Перш ніж він схаменеться, він дізнається, що одружився з нею.


— Скажіть йому самі, сер!


«Я не в психіатричній лікарні!» Телефон вимкнувся.


Я повернув пристрій менеджеру готелю. Мак і Фарнсворт підслуховували мою частину розмови. Вони знали, що Хоук знову в сідлі, хоча йому, можливо, доведеться якийсь час лікуватися. Усміхаючись, Міллер підвівся і підійшов до води, щоб поговорити з Керолайн, яка випила в морі велику склянку ромового пуншу. Мак поплентався геть із Марією. Я впав на стілець і закрив всю цю чудову сцену. Гаразд, цього разу я справді відпочину.


Рух піску біля моїх ніг змусив мене звести очі. Метра стояла переді мною, спокійна та зібрана. Усміхалася. Вона була в уніформі. В одній руці у неї був портфель, у другій туфлі. Ми нічого не сказали. Я встав і, обійнявши її, повів до мого бунгало.


Фарнсворт підняв голову, побачив Метру, і в нього відвисла щелепа. Він хотів прийти до нас. Рука Керолайн зупинила його. Я посміхнувся своєму приятелю по коледжу, потім знову глянув на Метру.


Я подумав, чи зможемо ми пройти Камасутру за тиждень.


Про книгу:


Неупереджені ідеалісти стікаються з усіх куточків світу на Кариби в масовому протесті проти забруднення Матері-Землі, що далеко йде. І OIL – Організація з промислового обмеження – ловить їх і точно вказує, що робити.


Звучить цілком безневинно, поки агента АХ Джеймса Райнера не знаходять убитим на пляжі Тринідада... А поряд з ним на піску написано: НАФТА 74-2.


Нік Картер має лише три години, щоб розгадати загадку. А за три години можуть статися жахливі речі.


Нік Картер


Катастрофа на "Вулкані"


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: The Vulcan Disaster


Перша глава


Того дня він ще називався Сайгон. Але не надовго. Протягом тридцяти годин у міста будуть не лише нові правителі, а й нове ім'я — Хо Ши Мінь — і воно буде наповнене безліччю змін: новими військами, новими в'язнями, новими особами, які керують рухом. І, мабуть, найголовніше, купа нових чорних піжів. Коли ми виїжджали із Сайгона, їх почали носити міські жінки. Нова мода для нових повелителів. Так чи інакше, це все ще був Сайгон, і це було чортове місце. Я не міг дочекатись, щоб вибратися звідти.


Але робота стоїть на першому місці в моїй професії, і я не міг піти, доки вона не була зроблена. Тоді наймудріше, що можна зробити, це не зважати на бомбардування в'єтконгівських гармат вздовж дороги, на розсіяний вогонь М-16 на вулицях та звуки паніки під вікном готелю. Повідомлялося, що чотири ворожі дивізії перебували на відстані менше ніж п'ятнадцять миль. Я навіть бачив позаштатних фотографів і репортерів, які намагаються дістатися до посольства, і зазвичай вони останні щури, що залишають корабель, що тоне. Але я? Мені треба було щось зробити, і це все.


Так нехай ці колони зі зброєю, сповнені переляканих людей, з гуркотом пронесуться повз твоє вікно. Дозвольте біженцям пройти через двері готелю, тягнучи з собою свої жалюгідні пожитки і проходячи крізь стрій між озброєними загонами підлітків без лідера, які бродили вулицями, вишукуючи американців та багатих в'єтнамців через цигарок. Це не моя справа. Мене турбувала лише одна людина в Сайгоні.


Так що я сидів, схрестивши ноги і притулившись спиною до стіни, у великому плюшевому кріслі в кімнаті Уолтера Корбіна на третьому поверсі готелю "Гранд-Бретань" і дивився на дівчину навпроти мене в кімнаті, яка повільно звільнялася від одягу.


Якщо хочете, ви можете ні в чому не звинувачувати хвилювання, що жоден з нас не зосередив свою нероздільну увагу на те, що відбувається. Але в нас обох були причини важливіші. Одним оком я стежив за своїм Люгером, який спокійно тримав у правій руці, готовий до пострілу.


Це були головні герої невеликого сценарію, який я вигадав; тільки один із гравців все ще був відсутній. Цей пістолет називався Вільгельмін. Дівчина, за її власним зізнанням, Елен. 9-мм куля в патроннику була безіменною, але й того, хто мав її отримати, не було. Його звали Уолтер Корбін, і як тільки він увійде в ці двері в кімнату, я вб'ю його.


Дівчина? Не більше ніж прикраса, повторював я собі. Дівчина Корбіна. Вона називала себе Елен Ван Хан, але у справі вона була вказана як Фуонг. Вона сказала мені, що віддає перевагу французькому стилю життя. Але це було перед тим, як в'єтконгівці почали перемагати. У неї було б набагато більше шансів залишитися живими, якби вона забула про свої охайні манери і вишуканий смак, яким навчилася в ліцеї Марії Кюрі, і пошукала у своїй щасливій валізі ці безіменні, вже всюдисущі чорні штани. Якщо, звичайно, Уолтер не вдасться вивезти її з країни до того, як вся ця компанія розвалиться.


А це було б не так просто. Для цього йому довелося мене вбити. І це вимагатиме багато зусиль.


Тепер дівчина подивилася на мене, її повні губи зігнулися в посмішці, яка говорила мені, що її все більше збуджує те, що вона робить. Вона склала свій французький жакет і акуратно поклала його на шафу поруч із ліжком. Тепер вона була виставлена на загальний огляд у цій нищівній сукні, що облягає її тіло. Верх його був обрізаний низько, відкриваючи мені широкий вид на оголені плечі та багато коричневого під ним. Груди під цим тонким матеріалом були великими, і між її тілом і мною був не більше ніж ліф, що обволікає. І помалу вона показала мені. Вона легко сіла на ліжко і глибоко зітхнула, що дозволило мені побачити його ще більше.


«Чому б вам не розслабитися, містере Картер?


— Я розслаблений, — сказав я, пильно дивлячись їй у вічі. Але я знав, що вона знала, що це не я. З того моменту, як вона згадала моє ім'я. У досьє особливо підкреслювалося, що вона абсолютно нічого не знала про мене, крім того факту, який цілком ясно виявився в моїх діях, що я найменше відчуваю симпатію до Уолтера Корбіна.


— Тож давай, закінчи свій номер, — піддражнив я.


«Можливо, мені все ще сподобається. Але коли ти закінчиш, я все одно вб'ю його».


Я б, подумав я, спостерігаючи, як вона знімає дорогі італійські туфлі та витягує свої довгі ноги гарної форми. На ній не було панчохи, і брудно-білий лак для нігтів на ногах сяяв, як перли, на красивій смаглявій шкірі.


Ти колись одягаєшся в'єтнамською?» - спитав я, перекладаючи зброю в іншу руку. «Ти б дуже добре виглядала в ао поки. Або на вулиці, подумав я, знову дивлячись на її ноги. Коли я знову підняв голову, я спіймав її погляд, глузливий і впевнений.


Вона знову встала, і рука рушила до бічної блискавки. Я приклав вуха до дверей. Що за шум у коридорі?


Очі, темні й гукі, дивилися на мене з випробовуючим, сміливим виразом. Одна струнка і струнка рука притискала сукню до грудей, а інша дуже повільно розстібала блискавку на всю довжину. Я побачив спалах оголеної шкіри біля її стегна. Вона відчувала прохолодне повітря на своєму тілі. Її очі були трохи не у фокусі, і вона почала дихати важче. Її маленький рожевий язичок промайнув повз і без того вологі губи. Ліва рука, блискуча нафарбованими нігтями, притискала сукню до її грудей, і це було все, що вона притискала до своєї оголеної плоті.


Вона глибоко зітхнула та вийшла. Вона дозволила сукні впасти м'якими складками навколо її ніг і прийняла класичну позу: одна нога на підлозі, а інша навшпиньки. Тепер настав час мені зробити глибокий вдих.


У мене є швидкий, але загальний вигляд на тіло, яке ви не бачите щодня. Все глибоко золотисто-коричневе, з м'якими грудьми, на яких темні соски сміливо стирчали вперед, з повними стегнами нижче вузької талії, з довгими ногами, гладкими, як слонова кістка, стрункими і стрункими, і в точці, де вони зустрічалися зі спалахом кучерявих, чуттєвих чорне волосся...


Потім я почув звук, який вона почула. Легкий свисток у кінці коридору; кроки все ближче, ближче та ближче.


Я швидко підвівся. Пістолет напоготові. І коли я стрибнув на неї, секс був останнім, про що я думав. Моя вільна рука, яка за кращих обставин могла б її пестити, потяглася до її рота. У мене була секунда, щоб змусити її замовкнути. І я спізнився на мить.


— Волтере, — закричала вона. — Волтере, йди! Я…»


А потім я поклав її на ліжко, притиснув до землі рукою з пістолетом, а другою рукою натягнув їй на голову подушку. Але він почув. І ось кроки зазвучали вдвічі голосніше і віддалялися від мене коридором, з величезною швидкістю.


— Ісусе, — промимрив я. А потім я сказав ще щось. Я підняв подушку з її обличчя, настільки, щоб показати їй вираз огиди на моєму обличчі. Потім я вдарив Вільгельміною по скроні відпрацьованим рухом, наче в потрібне місце і з потрібною силою. Вона згасла, як свічка.


Гарно, подумав я. Принаймні я роблю одну річ правильно. Я пройшов через кімнату і вийшов за двері, перш ніж ще раз глянув на золоте тіло. Я пообіцяв собі, що одного разу попрощаюся з нею.


З одного боку, коридор був порожній. З іншого боку я побачив тільки високого сивого чоловіка, що стоїть у суворій військовій позі перед ліфтом. Він мав чорну пов'язку на одному оці, і коли він повернувся до мене, я побачив, що в нього немає лівої руки.


— Хтось тут проходив? Я прибрав Вільгельміну, але, можливо, я все ще виглядав як людина, котра не любить крутих речей.


— Ну… так, — сказав чоловік. Я не міг визначити акценту. «Через це». Він вказав на двері, що вели на сходову клітку.


- Дякую, - сказав я. Я не зупинився, щоб поговорити. Я попрямував до цих дверей так швидко, як міг. Я не міг дозволити собі зіпсувати це також. Швидше за все, я ніколи не матиму іншого шансу на нього. За кілька годин — це було очевидно з кожного погляду, кинутого у вікно, — війська В'єтконгу, загартовані у боях солдати, натхненні перемогою, увірвуться до міста. І Корбін зникне в цьому солдатському лісі, як деревоточець у прогнилій колод хаті. І в нього була з собою котушка мікрофільму, яку я не продав би і за половину Сайгона, якби знав, що там написано. Ця плівка вже коштувала життя двом людям, а тепер коштуватиме мені голови, подумав я, коли потрапить до рук в'єтконгівців.


Я залишався дуже нерухомим, просунувши голову у двері. Але всередині мене щось дуже довго і тихо свистіло, коли я думав про реакції в АХ. У Вашингтоні Мій бос, Девід Хоук, директор та керівник операцій AX, американського агентства спеціальних розвідувальних служб, не хотів, щоб Кіллмайстер промахувався. Доставка мене до Сайгона в той час, коли для виведення американців були потрібні всі вертольоти, обійшлася б уряду в невеликий стан. Гірше за те, щоб розчистити мені дорогу, Хоуку довелося б дзвонити людям, яких він ненавидів.


Тому, коли я просунув голову в двері, намагаючись бути максимально обережним з усім цим поспіхом, я здригнувся. І навряд чи причиною був страх перед Волтером Корбіном.


Корбін був набагато більшим, ніж дані його досьє змусили мене повірити. Коли він схопився, мене вразило понад сто кілограмів. Його лютий стрибок зробив би честь борцю-важкоатлету. Мені мало голову не відірвало.


Його важкі плечі врізалися в мене, вибили з рівноваги і шпурнули в двері, шкереберть вниз по вузьких сходах, які тяглися піді мною. Все, що я міг зробити, це простягнути руку і схопити його за комір, трохи вище за краватку, і продовжувати триматися за нього. Якби мені довелося спускатися цими сходами, подумав я, принаймні він полетів би зі мною.


Я болісно приземлився на плече п'ятьма сходами нижче і згорнувся калачиком. Лише інстинкт урятував мене. Я мусив зламати собі шию. Але я втягнув голову і зосередився на тому, щоб дозволити Уолтеру Корбіну перевернутися через мене головою вперед, сподіваючись, що він усією своєю вагою вдариться об стіну вузьких сходів позаду неї.


Я перекинувся кілька разів. При третьому перевороті я притиснувся до сходів, тримаючи руки під собою, щоб пом'якшити падіння. І я побачив, як Корбін вийшов з того тісного клубка, яким він став, притулившись до стіни, і повернувся до мене, ніби нічого не сталося.


Він почав з лівої, яка пролетіла повз мою голову, як куля. Я відчував у ньому грубу силу, хоч він і не потрапив до мене. У цій руці була сталь. І, подумав я, мені краще не підходити до нього надто близько. Я зробив фінт лівою, а потім ударив його правою прямо в кадик. Потім я відступив до наступного сходового прольоту, щоб отримати простір для маневру.


Цього було замало. Корбін був зроблений із чистої сталі. З виразом холодної люті на грубому обличчі він підвів очі і знову кинувся на мене. Я відійшов убік і завдав йому короткого різкого удару по нирках. Це був добрий, сильний удар, у ньому було багато сили. Я був досить близько до нього, коли прийшов удар, і це було схоже на удар, який змусить решту тижнів ходити з палицею і мочитися кров'ю. Але це ледь змусило його нахилитися. Дихання виривалося важким і свистячим через роздуті ніздрі. На його вигляд я зрозумів, що йому боляче, звичайно, але він знову замахувався на мене кувалдою саме в той момент, коли я схопив Вільгельміну, захований під пахвою.


Він був швидкий для великої людини, надто швидкий. Пістолет перелетів через моє плече і з гуркотом упав на кілька сходових прольотів. Лівою, якою Роккі Марчіано міг би пишатися, він потрапив мені просто в серце.


Мене ще ніколи так сильно не били, і на мить він оглушив мене. Сила раптово зникла з моїх ніг, коли він вибив з мене повітря. Я впав і покотився вниз наступним сходовим прольотом. На цей раз у мене не вистачило присутності духу згорнутися клубочком і дозволити собі м'яко впасти. У мене був гострий біль у потилиці, і останнє, що я бачив, був Корбін, який наближався, готовий стрибнути на мене зверху і впасти на мене зі своєю сотнею кілограмів ваги, переслідуючи мене…


І тут щось струснуло мене.


Бетонні сходи – це акустичний жах. Він посилює низькі частоти та приглушує високі. Вам не хотілося б почути там великий французький пістолет MAB P15 з патронником під 9-мм патрони Parabellum. Я чув це, і я ніколи не хочу чути нічого подібного знову... якщо я знову не опинюся в подібній ситуації; ще через тиждень після цього я залишався гіперчутливим до гучних звуків. У P15 найбільший магазин з усіх пістолетів у світі — п'ятнадцять набоїв, — і я чув, як усі п'ятнадцять брязнули наді мною, за оголеною спиною Корбіна. Я думав, що стрілянина ніколи не припиниться.


Просто повір мені на слово. Нецікаво, що відбувається з людиною, коли всі п'ятнадцять куль потрапили йому вище за промежину.


Волтер Корбін просто розвалився. Першої кулі, подумав я пізніше, було б достатньо, щоб убити його. Вона потрапила йому прямо в спину, в поперек, і зруйнувала досить життєво важливі органи, щоб все прояснилося. Але Корбін був великою людиною, досить великою, щоб впасти. І коли його тіло повільно впало наді мною, я побачив, як наступні вісім куль пронизали його, несучи з собою кістки та кишки. Три порізи на його талії розірвали її, наче хтось чистив рибу. Інший розірвав йому шийні хребці, голова сіпнулася, а горло відкрилося фонтаном крові. Потім ще одна черга пострілів, і голова Корбіна вибухнула, як гнилий гарбуз. Обличчя просто зникло. Парабелум робить страшенно велику дірку спереду, коли з нього стріляють ззаду на такій короткій відстані.


На п'ятнадцятому патроні звук припинився. Стрілець вважав постріли, як і я. Він навіть не натиснув на курок у шістнадцятий раз, щоб почути клацання у відповідь. Він щойно перестав стріляти.


Потім тіло Корбіна важко ковзнуло до моїх ніг. Він розвалився. Я мимохіть відступив назад. Потім я знову глянув угору:


Холоднокровний і незворушний чоловік із чорною пов'язкою на оці й однією рукою стояв наді мною на майданчику. Тонкі губи скривилися в огиді. Зброя була спрямована вгору до стелі, як військові стрілки тримають свою зброю на стрільбищі, чекаючи наказу стріляти. Одне око дивилося на мене згори донизу.


— Він би тебе вбив, — сказав низький голос із тим самим невизначеним акцентом. Потім, не зводячи з мене очей, він сунув зброю під обрубок лівої руки і спритно витяг довгий магазин. Він сховав його в кишеню і перезарядив, витягнувши запасний магазин звідкись з акуратно скроєної куртки. Він сказав: «Я думаю, тепер ти винен мені».


- Так, - сказав я, нарешті видихнувши. "Я запам'ятаю це". Я встав, відчуваючи біль і біль у всьому тілі, запитуючи, чому хлопець, який врятував тобі життя, продовжував випускати п'ятнадцять куль у людину, яка й так уже мертва. "Я..." Але коли я підняв очі, його вже не було.


Мені знадобилося кілька хвилин, щоб прийти до тями. І коли я був більш-менш впевнений, що нічого не зламав, я поставив перед собою неприємне завдання обшукати Уолтера Корбіна в пошуках зниклого мікрофільму, маленького рулону плівки, який коштував двох - ні, трьох - життів і переніс мене через півсвіту, до міста облогу та годинник від повного краху; місто, від якого я мав тільки годину, щоб піти.


Мої руки добряче забруднились, вивертаючи кишені Корбіна навпроти, перевіряючи отвори і навіть перевіряючи його черевики, перш ніж я був повністю задоволений.


Мікрофільм зник.


Розділ 2


Повільно я піднявся на ноги, насолоджуючись кожним болем, який відчував легко. Моя голова ось-ось вибухне, а на груди мені здалося, ніби хтось упустив на неї ковадло з даху «Гранд Бретані». Моя спина була сповнена складної мережі колік і м'язових болів. Навіть руки хворіли. Бажання побити Уолтера Корбіна - тобто покійного Уолтера Корбіна - було б схоже на бійку з Монбланом або кимось у цьому роді.


Але справжнім болем було усвідомлення того, що котушка з плівкою зникла. А оскільки у Волтера Корбіна її не було з собою, у мене не було жодної думки, де в світі її шукати.


Це було незвичне завдання. Я тільки-но повернувся з роботи і приготувався отримати велику догану від Девіда Хока за те, що не зробив це точно так, як передбачалося. Але все, що я бачив, це те, що він підвів очі, зиркнув на мене і простягав мені квиток у конверті, бурмочучи щось через свою брудну сигару.


— Вибачте, — сказав я. - Я не чув вас, сер.


- Сайгон, - сказав він. «Я думав, що в нас залишилося небагато часу, але не схоже, що місто протримається довго. Ти… — Він глянув на годинник, потім повернув зап'ястя, щоб перевірити календар на ремінці. - Чорт, у тебе зовсім немає часу. Вам краще розпочати одразу.


— Але… — сказав я, дивлячись на нього.


Він глянув на мене, і в його очах було більше, ніж просто роздратування. Сьогодні він був під величезним тиском. 'Добре. Я їду до Сайгону. Що я робитиму там?


«Людина на ім'я Уолтер Корбін. Цей квиток на літак до узбережжя. Там вас чекатиме контакт із Сан-Франциско, який дасть вам поглянути на справу Уолтера Корбіна. Або, принаймні, розповість, стільки про нього, скільки вам потрібно. Потім ви пересідає на наступний літак. Вам просто потрібно впізнати його, усунути його, і ви повернетеся з тим, що має».


- Що він... - почав я. Хоук продовжив своїм надтріснутим голосом курця.


«Важливий мікрофільм. Сайгон падає. Що ще гірше, то це те, що Корбін доставить фільм людям, які, як ми підозрюємо, працюють на нього, так це те, що в'єтконгівці перехоплюють його і відносять від вас». Він пирхнув. «Чорт забирай, Корбін цілком здатний зрадити людей, на яких він працює, і розпочати свої власні переговори з В'єтконгом.


Принаймні він мені щось сказав. Корбін був подвійним агентом, власником невеликого бізнесу, людиною, з якою ми вели переговори віч-на-віч. Він не був жодним із тих відданих своїй справі агентів, жодним з тих погодинних агентів за наймом. Середня важка артилерія. Я подумав, чи міг знати його під іншим ім'ям.


"Що на цьому фільмі?"


Він кинув на мене ще один нудний погляд. - Просто візьми його. Не дай йому втекти.


Я закотив очі до неба і зітхнув. Ну, це був один із тих днів невдачі.


І ось я тут. Корбін був мертвий. Мікрофільм зник. В'єтконгівці стояли перед містом. І оскільки я не знав, яку інформацію шукав, у мене були досить великі проблеми.


Легке запаморочення змусило мене притулитися до стіни сходової клітки. Подумай, Картере. Поміркуй. Я знову підвівся. Дівчина. Спіймати дівчину. Картер, доки вона не втекла. Мабуть, вона вже оговталася від удару, який ти дав їй по скроні. Їй потрібно лише кілька хвилин, щоб одягтися, а потім вона зникне в натовпі на бульварі, і ви її більше ніколи не побачите. І хай допоможе вам Бог, якщо вона ще вирішить переодягтися і одягтися як тубільця.


Я забув про біль і кинувся на третій поверх сходової клітки. Я набрав пристойного темпу, коли дістався до дверей, але цього разу я знайшов час, щоб відчинити ці двері і подивитися по обидва боки, перш ніж увірватися в коридор. Осел не вдаряється двічі на той самий камінь.


Тепер правильно. І... але вона вийшла за двері і пішла в інший бік. Моя рука автоматично потяглася до Вільгельміни, але мені не довелося довго думати про те, скільки мені розповість чудова Фуонг із 9-міліметровою кулею у спині, тому я вирішив побити олімпійський рекорд у забігу на 50 метрів.


Вона озирнулася, побачила мене і побігла; дуже спритна в цих гримлячих гумових капцях, які вона тепер одягла. Її ноги були гарними і вільними в цій чорній піжамі, і я не міг зловити її, поки вона не виявилася майже біля дверей наступного проходу. Я збив її з ніг, налетівши на неї.


Вона була такою ж лісовою кішкою, як і раніше. У вас є деякі речі, для яких хороша груба сила, і я тримав її під контролем як міг.


— Де Волтер, — сказала вона. 'Він...'


- Так, - сказав я. — Але хтось інший убив його. Не я. А в когось тепер є те, що в нього було при собі. Я хочу знати про тебе все, що допоможе мені знайти це».


"Ні," сказала вона. — Будь ласка, містере Картер. Відпусти мене. Я… я… нічого не знаю. Я не можу вам допомогти. А якщо... якщо мене знайдуть...


- Так, я знаю, - сказав я. Я сидів верхи на ній і тримав її руки — з гострими, як бритва, нігтями, притиснутими до землі. "Я тебе скоро відпущу ... якщо ти мені допоможеш".


«М-но…» Вона спробувала чинити опір ще шаленіша. Коли це не спрацювало, вона заплющила очі і спробувала заплакати. Це також не спрацювало. Крім того, вона надто боялася викликати якісь емоції.


— Чорт забирай, — сказав я. — У мене лишилося не так багато часу. І в тебе також не так багато часу. Краще скажи мені.


Скажи мені, Картер? Я думала. Якщо ви ще не знаєте, які запитання ставити.


«Куди подівся Корбін після того, як прийшов за тобою до твоєї кімнати?»


— Я… я не знаю, — сказала вона. Я пильно подивився їй у вічі. Я не знав, брехала вона чи ні.


"Я даю це спокій," сказав я. 'Принаймні на даний момент. Звідки він узявся тоді?


Це викликало дещо іншу реакцію. Її очі різко розкрилися і піднялися до стелі, а потім повернулися до мого обличчя. "Я... я не знаю..."


- До речі, - сказав я. — Давай, чорт забирай.


Вона знову чинила опір. Я знову взяв її під контроль. — Він був десь там, чи не так? Тут, у цьому готелі? В якому номері?


— Так… ти робиш мені боляче.


— Це дуже вірно. А ти ще нічого не сказала. Якщо ти не...


— О, зупинись, — благала вона. «Кімната… кімната чотири сімнадцять».


- Добре, - сказав я. - Так краще. І краще б відповідь була правильною, тому що ти йдеш туди зі мною.


"Н-ні."


'Безумовно. Ти підеш зі мною. І ти увійдеш у ці двері першим. І якщо є хтось, у кого реально свербить палець на спусковому гачку...»


— Ні, будь ласка, містере Картер. Те, що я говорю... правильно. У нього... у Волтера була зустріч із... з людиною на ім'я Мейєр. Я думаю. Людина, яка каже, що володіє експортно-імпортним бізнесом, але… ну, Волтер посміявся з цього прикриття.


- Мейєр, так? Я сказав. - 'Продовжуй. Що він збирався робити там?


— Він… він хотів домовитися про ціну на товар… те, що ви шукаєте. Я вважаю, це Мейєр попередив Уолтера про твою присутність тут, у Сайгоні, Мейєр. Я зовсім не знав Меєра. Але він не став використовувати своє власне ім'я.


'Продовжуй.'


«Уолтер… думав про різні способи швидко заробити трохи грошей за допомогою… цієї речі. Він подумував забратися зі своєї справи ... - вона придушила раптовий схлип, - піти ... піти від своїх справ. Ми з ним… ми збиралися вирушити до Гонконгу, де Мейєр запропонував йому… е-е, роботу в його бізнесі».


О, чудово, подумав я. Г-н Мейєр, Гонконгська імпортно-експортна компанія. Це було схоже на містера Джонсона, торговця вугіллям у Ньюкаслі. Всі жителі Гонконгу, які добре розмовляють англійською, займаються імпортною та експортною торгівлею.


— Продовжуй, — сказав я з глибоким зітханням. У мене страшенно хворіли ребра.


"Це було б... означало б зрадити людей, на яких він працював", - сказала вона. У її голосі були панічні нотки. Вона розуміла, що я не відпущу її, поки вона мені все не скаже, і дуже поспішала піти. Їй хотілося сказати все це дуже швидко, а потім зникнути в хаосі Сайгона.


«Він сказав, що це дуже небезпечно. Він сказав, що це була дуже важлива угода, і її прийняли б, якби він… перейшов на інший бік.


- Так, - сказав я. 'Я думаю, що зрозумів. Але Мейєр? До чого це стосується? Він так сказав?


- Він... він не сказав мені. Він думав, що чим менше я знаю, тим краще. я... '


- Добре, - сказав я. Я трохи сперся на її нижню частину живота і взяв її руки у свої. — Ми разом з тобою піднімаємося нагору. Якщо ти сказала мені правду, то можеш піти. Але якщо ти не сказав мені правду, я зв'яжу тобі руки за спиною та кульковою ручкою напишу на твоєму лобі "колабораціоністка". Потім я випущу тебе посеред міста. Тобі краще помолитись, щоб ти не…


- Ні, - сказала вона. 'Я не брешу. Я… ходімо, я вам покажу. Я подивився їй у вічі, підвівся і потягнув її вгору. — Ходімо, — сказала вона, дивлячись на мене з дивним, зміненим виразом темних очей. Це був... це був страх і ще щось...


Четвертий поверх був на один сходовий проліт. Номер 4-17 був на півдорозі коридором. У майже безлюдному готелі було зовсім тихо. Але шум зовні став гучнішим. Де-не-де ще були постріли, але частіше. А потім далі по дорозі почувся глухий рев більш важкої зброї.


За звичкою я навшпиньки підійшов до дверей. Вона не мала шуміти. У боротьбі вона втратила капці, і її босі ноги безшумно ступали по килиму.


Я приклав вухо до дверей. Жодного звуку. Я відпустив її руку, схопив Вільгельміну і глибоко зітхнув. Потім, перенісши вагу однією ногу, я дозволив інший зробити випад до замку. Двері затремтіли, але трималися.


- Містер Картер, - прошепотіла вона. "Містер Картер, кімната у вогні". Її маленька рука вказала на щілину під дверима. З-під дверей, що відокремлювали нас від кімнати, здіймалися крихітні кружечки їдкого диму. Я перемістив свою вагу назад і вдарив знову. На цей раз двері відчинилися, і назовні вирвався дим. Кашляючи, я відступив назад. Я вийняв з куртки невеликий протигаз — той, який я іноді використовую з П'єром, — це маленька, смертоносна газова бомба, захована в мене на стегні. Миттєво я надів його і жестом показав дівчині вбік.


Маска не пропускала достатньо диму, щоб я міг трохи дихати, але було важко щось розгледіти. Я побачив, що це двокімнатний номер, можливо, не справжній люкс, а пара суміжних кімнат, зданих разом із незачиненими міжкімнатними дверима.


Очевидно, вогонь був у іншій кімнаті. Вона була просто сповнена диму. І вогонь не був яскравий; двері, що раптово відчинилися, ледве роздула вогонь. Від нього виходив задушливий запах, ніби тліло щось важкозгоране. Я пройшов через першу кімнату, мої очі шукали її крізь густий дим.


Там був диван та письмовий стіл. Стіл був завалений розкиданими паперами — зважаючи на все, поспіхом перемішаними — і кілька тих, що безладно валялися на підлозі. Я поквапно підібрав кілька. Виявилося, що це переважно ділове листування. Бланк був яскравим і привернув мою увагу.


Герман Мейєр


Імпорт експорт


Натан Роуд 68-72


Коулун, Гонконг.


Адреса телеграми "МЕЙЕКС"


Добре, подумав я, поки все добре. Я взяв випадковий аркуш паперу. Він був сповнений олівцевих каракулів, нашвидкуруч написаних майже нерозбірливим німецьким почерком, а внизу були ряди безглуздих цифр. Я поклав його в кишеню для майбутніх досліджень і ще деякий час копався безладно на підлозі. У цьому немає особливої користі, вирішив я.


Поруч із диваном лежала відкрита сумка. Я порився і нічого не знайшов, крім кількох речей, що гуркотіли внизу. Я підняв її та кинув вміст на підлогу. Багато там було не знайти. Єдиною особистою річчю, ніж ці складені носові хустки і шкарпетки, була фотографія літнього німецького джентльмена, звичайного буржуазного шпигуна, з сліпуче фарбованою білявкою поруч. На ній була довга нірка, якщо я добре знаю хутра, і я уважно подивився на неї. Вона була якоюсь особливою: з тих, що народжені для дорогих шуб. Вони виглядають так добре і красиво, з їхніми широкими вилицями, мигдалеподібними очима та широким ротом з пухкими губами. Сліпуча усмішка була для камери, а не для її супутника на фото. Проте, коли я перевернув фотографію, почерк — блідо-зеленим чорнилом — сказав «Герману, з любов'ю від Тетяни». Я теж поклав це до кишені. Можливо, це допомогло б мені впізнати Мейєра, якщо я колись його спіймаю.


Але потім я встав — повільно, все ще сповнений болю — і ввійшов до іншої кімнати. І справді там був Мейєр; він лежав розпростертий на підлозі в калюжі крові. Він більше ніколи не втече ні від мене, ні від будь-кого. На кількох життєво важливих частинах його тіла були темно-червоні кров'яні кірки, і можна було сказати, що він був дуже мертвий. Здавалося, він став жертвою якоїсь жорсткої кривавої компанії.


На мить я відвів погляд і сфокусував погляд на кутку, де клуби чорного диму валили з купи одягу, що повільно горить, яку хтось викинув з шафи як паливо. Ні для фону. Вони були чимось просякнуті, і я не впізнав запаху. Намір полягав у тому, щоб розпалити пожежу, яка повністю знищить докази, та дозволить убивцям вибратися з напівпорожнього готелю непоміченими.


Мої очі повернулися до тіла та оглянули безпосереднє оточення навколо нього. Мало хто сумнівався у тому, як


Герман Мейєр помер. Йому перезали шию. Дуже акуратно. Від вуха до вуха, мабуть, два акуратні удари дуже гострим лезом — мабуть, бритвою. Земля навколо його голови та плечей була просочена його власною червоною кров'ю; добре видно навіть крізь дим.


Трохи нижче за його талію була ще одна рана. Я бачив кров на боках його сорочки, яка була зірвана з його штанів. Я сів поруч із ним навпочіпки і поліз у його закривавлену куртку, щоб знайти гаманець. Звісно, він зник. Вбивці хотіли обшукати його на дозвіллі. Я витер руки об його рвану куртку в кількох сухих місцях. І знову мій погляд зупинився на плямах крові на його сорочці та на передній частині штанів. Я розстебнув його одяг і оголив нижню частину тіла.


Там, глибоко врізавшись у шкіру над пахом — і все це виглядало так, ніби це було зроблено іржавим цвяхом, була шестикутна зірка. Зірка Давида.


Розділ 3


Хтось покликав мене ззовні.


Я підняв очі від тіла покійного герра Мейєра і швидко оглянув кімнату. Вогонь почав повільно поширюватися по килиму до мене. Я хотів підвестися, але тут знову з'явився біль у ребрах, і я зупинився на кілька секунд, перш ніж спробувати знову. На цей раз це спрацювало. Я відчув легке запаморочення і похитав головою, щоб прояснити ситуацію. Можливо, дим почав діставатися мене. Кращі протигази не пропускають лише деякі гази, а мій був чисто екстреним засобом. Я штовхнув двері й увійшов до іншої кімнати. Там було не набагато краще.


«Містер Картер. Містер Картер. Ти тут?'


Я глянув на двері до коридору, і там стояла вона. Закривала собі ніс і рота, моргаючи від диму і трохи кашляючи. І з неї раптом зовсім злетіла зухвала маска Мата Харі. Їй більше не подобалася її гра до Жінки-Дракона. Вона злякалася і відчула себе беззахисною дитиною.


- Добре, - сказав я, підходячи до дверей, намагаючись пощадити свої ребра. "Повернися в коридор". Вона підвела очі, побачила мене, опустила руку, що прикривала ніс і рота, і відсторонила від обличчя. Я кинув останній погляд на кімнату і вийшов із Вільгельміною в руці.


Я зачинив двері. Зовні в коридорі дим був не такий густий. Я зняв протигаз з обличчя і засунув його в одну з кишень. Навіть у цьому коридорі без вікон можна було чути спорадичну стрілянину ззовні. Я подумав, що зараз тут зводиться безліч останніх рахунків, перш ніж в'єтконгівці та північні в'єтнамці захоплять владу та оголосять усі рахунки недійсними.


Елен — ні, відтепер вона буде лише Фуонг, бо відтепер вона буде лише в'єтнамкою — притулилася до стіни й глянула на мене. Вона тримала руки за спиною, притулившись до шпалер. В її очах був сильний страх смерті.


Я сказав. - "Якого біса ти тут робиш?" Тобі слід було втекти, коли я зник з поля зору. Як ти збираєшся зробити це зараз? Як ти хочеш розчинитись у натовпі?


"Я..." Вона тяжко проковтнула. А коли вона схаменулась, її обличчя було обличчям підлітка, вразливим і повним питань без відповідей.


— О, містере Картер, візьміть мене з собою. Будь ласка. Я не можу... Я не можу видавати себе за когось у місті. Подивіться на мої руки. Я... вони шукатимуть мозолі, сліди фізичної праці. Чи можу я показати це? Чи можу я?'


Схлип вирвався з її слів. Її очі були широко розплющені і просили, голос звучав надламано і невпевнено. Вона навіть говорила так, ніби не вірила, що її слухаю.


— Ісусе, — сказав я. Я сам притулився до стіни і глянув на неї. Мало що залишилося від тієї спокійної, впевненої в собі красуні, яка влаштувала той стриптиз, щоб відволікти мою увагу (і, як я зараз згадую, щоб дати Уолтеру Корбіну час піти чи вбити мене). Вона виглядала як тринадцятирічна дівчинка. Крихітні ручки та ніжки, що стирчать із цієї чорної піжами, були дитячими.


Знову пролунали постріли. Тепер ближче і вогонь М-16. Трупи все ще валялися на вулиці, і мені самому було б важко пройти через це, особливо з моїми пом'ятими ребрами. І намагатися зробити це з дівчиною поряд зі мною – кимось, хто буде негайно визнаний проамериканським (або проєвропейським) співробітником… ну, я подумав, що це може бути чимось на кшталт нонсенсу.


Я почув голоси на східних сходах загули чиїсь черевики. Вони помітили те, що залишилося від Уолтера Корбіна. Двері відчинилися сходовим прольотом нижче і знову зачинилися. Я глянув у коридор в іншому напрямку. За кімнатою Мейєра були ще одні двері з виходом. Я зітхнув. Потім я кивнув головою. — Ходімо зі мною, — сказав я.


Я спустився першим сходовим прольотом навшпиньки. Вона все ще була босоніж, і я важко міг зрозуміти, чи йде вона позаду мене чи ні. Проходячи повз двері на другому поверсі, я зупинився і прислухався до голосних голосів. Здавалося, ніхто не йде в наш бік. У коридорі стояли двоє хлопців, і вони про щось сперечалися.


- Привіт, - сказав я їй тихим шепотом. 'Що вони говорять?'


- О, - сказала вона. — Я… один із них… один із них хоче підпалити це місце. Інший ... велить їм спочатку обшукати кімнати ... е-е, подивитися, чи не залишилося тут чогось цінного ...


Так, подумав я. За кілька годин їм буде дуже важко знайти інше місце. Все раптом стало б належати хлопчикам дядька Хо, і нехай благословить небо того, хто має інші уявлення про розподіл багатства. "Давай", - сказав я, і вона схопила мене за руку своєю маленькою дитячою ручкою. Я звільнив свою руку і підбадьорливо підморгнув. Мені знадобились обидві руки, коли ми заплуталися.


Сайгон не був місцем, яке добре знав. Не те, щоб я знав Вашингтон, Амстердам, Рим чи Тель-Авів. Це було не те місце, де я провів багато часу. Але мені й не треба було багато знати; тільки дорога до посольства. І ця дорога перетинала безладну мережу маленьких вулиць.


— Куди ми йдемо, містере Картер? вона запитала. Голос був м'який, але знову твердий.


- До посольства, - сказав я. — Якщо його ще не спалили наші вірні союзники. Чому? Що ти хочеш?'


- Сюди, - сказала вона. «У низці місць ми можемо пройти будівлі наскрізь і таким чином пройти кілька кварталів. Я… Але вона зупинилася. Її очі знову сповнилися страхом. Вони були націлені на щось за моїм правим плечем. Я обернувся. Там був хлопчик у куртці АРВН, який направив на мене М-16. Моя рука ворухнулася. Я хотів схопити Вільгельміну, але обличчя хлопчика було темним і серйозним, а очі сяяли крижаним блиском. Він щось сказав, чого я не зрозумів. Його палець нервово стиснув страшенно швидкий спусковий гачок. Дівчина щось сказала. Жорстко.


Його очі розширились. Він повернувся, коли вона бігла вулицею. Візор підійшов до ока, права рука стиснулася на ручці.


Я швидко вистрілив у нього. Куля потрапила до нього миттєво. Якщо він міг щось відчути, то недовго. Він упав, як лялька.


Я закричав. - "Фунг!". Але вона вже зупинилася, знову затиснувши рота рукою. Вона глянула на мене і простягла руку. Ми продовжували йти вулицею, мої ребра страшенно хворіли, як би обережно я не рухався. Одного разу я почав кричати на неї, коли вона сильно потягла мене за руку в провулок. Потім проїхала армійська вантажівка, битком набита суворими підлітками, озброєними до зубів, що шукають розваг. Я вдячно стиснув її руку.


Провулок виявився частиною її короткого шляху. Ми натрапили на щось схоже на п'яну компанію. Я тримав Вільгельміну у руці. У цей момент малоймовірно, щоби хтось, з ким ми стикалися, думав про наші інтереси.


Я не хотів відповідати ні на чиї питання, я просто хотів забратися до біса звідси.


Валуни під ногами були слизькими та слизькими. Я спіткнувся і приземлився, розтягнувшись. Від болю у мене мало не перехопило подих. Вона допомогла мені підвестися — принаймні навколішки — і спробувала поставити мене на ноги, коли я побачив це: до нас наближався великий чорний «роллс-ройс». Я був посеред провулку. Він наближався до мене. Задихаючись, я став на одне коліно; потім нога підігнулася, і я знову впав уперед, приземлившись на руки. Вільгельміна крутилась у калюжі. У мене паморочилося в голові. Хтось смикав мене, і з кожним разом мені було все болючіше. Хтось покликав мене на ім'я гучним, високим голосом. Потім я почув хрипкий звук і все.


Я прокинулася в непроглядній темряві. Я лежав на якомусь імпровізованому матраці на твердій нерівній поверхні. Металева поверхня, яка тряслася і тремтіла піді мною. Вантажівка? Поїзд? Ні. Двомоторний літак – з гвинтами. Підлога піді мною — я обмацав його рукою — являв собою металеву сітку поверх металевих перекладин або щось таке.


ПК-3. Я відчув це раніше, кілька разів, кілька років тому. Старий птах, як і раніше, залишався робочим конем для авіакомпаній світу з багатьох дуже вагомих причин.


Я спробував сісти і відразу згадав, що зі мною сталося. Я ліг, щоб перепочити, і дозволив усьому знову прокрутитися в моїй голові, аж до машини в провулку. Мене не збили і навіть не вдарили. А хтось – люди в машині може бути? Фуонг? - Вони підхопили мене і понесли на цей літак, який чортзна-куди летів. Я ніяк не міг дізнатися.


Я похитав головою. Я сподівався, що це не північ. Але коли я подумав про це, я зрозумів , що це напрям, в якому ми рухаємося. Ханой? Хайфон? Хто б це сказав? І не питайте мене, як я довідався, я просто знав.


— Чорт забирай, — промимрив я, знову намагаючись сісти. Було боляче, але не так сильно, як раніше. Хтось підлікував мене трохи і досить вправно. І вони вкололи мені повну дозу знеболювальних. Самі знеболювальні я не відчував, але відчував відсутність болю. І я вже забив собі ребра раніше, і я знав, як ти почуваєшся.


Я провів інвентаризацію особистих речей. Вільгельміна зникла. П'єр, моя маленька газова бомба, все ще був на місці, як і Х'юго, тонкий, як олівець, стилет. Він був захований у замшевому чохлі у мене під рукавом. Гаразд, подумав я. Принаймні я не був безпорадним, якщо хтось зайде сюди. Можливо, я міг би взяти з собою двох чи трьох.


Я озирнувся, коли за мною відчинилися двері — швидкий спалах світла, потім темрява, тільки тепер з виразним відчуттям, що я більше не один. Я сунув Х'юго в руку і перекотився на бік, геть від більш менш центрального положення, в якому я лежав. Я нічого не чув через рівний рев двигунів. Я чекав з ножем у руці, готовий до кидка.


- Містер Картер? — спитав голос.


- Фунг?


'Так. О, ось... Я турбувалася за тебе...» Вона сіла поряд зі мною, взяла мою руку в свою, намацала ніж і здригнулася. Потім вона стиснула мою руку.


- Фуонг, - сказав я. 'Що трапилося? Куди ми йдемо?'


- О, - сказала вона. «Машина… Коли вона зупинилася, із неї вийшов чоловік. А... це людина, яку я знала. Людина, яка займає високе становище в уряді… того, що ми зараз називаємо Республікою В'єтнам. Обидві її руки зімкнулися на моїх. Вона підповзла ближче на колінах і притулилася головою до мого плеча. Я сів і тримав її однією рукою, тримаючи ножа в іншій. Вона тяжко проковтнула і продовжила: — Я... у нас мало часу, містере Картер. Я більше не розповідатиму тобі казки. Я... я, е-е, була коханкою цієї людини. Я... я залишила його заради Волтера. Він був... досі дуже любив мене, я думаю. Я... боюся, я йому обіцяла - все, все - аби він допоміг мені... допоміг нам... піти. Я сказав, що ви важлива людина з Державного департаменту, хтось, хто зможе йому допомогти, коли він... коли він вибереться з Сайгона і розмістить свою оперативну базу в іншому місці. Він...'


"Оперативна база?" Я сказав. 'Я не розумію. І як я йому поможу?


— Він збирається… кудись… о, я можу вам сказати. Він їде на північ, до Гонконгу. Туди він переказує свої гроші, а потім починає свій власний бізнес. Потім, як тільки він опиниться в Гонконгу, його наступною зупинкою, звичайно ж, стануть Сполучені Штати. Лише там він зможе продовжити свою торгівлю. Тільки там він може…»


'Торгівлю?' Я попросив.


«О, Боже, – сказала вона. Я відчув її відчайдушне зітхання. «Він був одним із найбільших торговців героїном у Республіці. Але нічого страшного, містере Картер... Нік... я... Вона знову уткнулася мені в плече. Я кілька разів ніжно поплескав її по щоці і відчув, як її обличчя зволожилося.


— Продовжуй, — сказав я. 'Як його звати?'


Я відчув, як її пальці знову стиснули мої руки. Спершу вона не відповіла. Потім тремтячим голосом вона назвала мене на ім'я.


Я свиснув. Вона сказала, що ця людина займала високе становище в уряді. Що ж, це було перебільшенням.


Я думав про щось. - Гей, - сказав я. — Ти сказав, що дала цьому хлопцю якісь обіцянки. Які обіцянки?


Її пальці глибше вп'ялися в мою руку. Вона спробувала заговорити, але урвалася, потім спробувала знову. "Я... я б... була доступна". Вона зітхнула довго і глибоко. «Йому знадобляться… речі… щоб переконати людей, які займають високі посади, спочатку в Гонконгу, а потім в Америці, як тільки він дістанеться туди… переконати їх зробити для нього все, що йому потрібна допомога у якийсь момент». Потім вона зупинилася і міцно притулилася до мене.


Це мало стати дуже складним. І я відчував, що ці ускладнення, якщо я їх супроводжуватиму, лише відведуть мене далі від мети, яку я мав переслідувати. Одне я точно знав. За що б Хоук не відправив мене через півсвіту, це було не за героїном. Не те щоб Хоуку та AX було однаково, просто це не наша чашка чаю.


Але що мені тепер робити з Фіонг? Було ясно, що найважливішим моментом після приземлення було втекти від її ескорту. Це було прекрасно. Я зміг дістатися до Америки з Гонконгу досить легко. І, можливо, подивитися на бізнес містера Мейєра, джентльмена з імпорту та експорту з Натан-роуд у Коулуні, поки траса була ще досить теплою. Можливо, мені вдалося знайти слід тих хлопців, які його вбили. Звичайно, мені довелося б покинути її і залишити її в якій би торгівлі вона не брала участі зі своїм старим знайомим. Але що турбувало мене, то це те, що цей вчинок, мабуть, врятував мені життя. Згаданий джентльмен тепер не був відомий як людина широкого розуму або слабак. Перш ніж перейти з військового містечка в уряд, він брав участь у низці масових убивств у горах. Він не вагаючись пустив би в мене кулю, поки я лежав на вулиці. І якби я міг тільки забути про це?


Моя рука навколо неї, мабуть, напружилася. Просто коментар до того, що я думав. Але під таким тиском вона танула у моїх руках. Вона обвила мене руками і притягла до себе. . Я відчула м'які голодні губи на своїх. Потім її руки м'яко притиснулися до моїх грудей, прямо над пов'язкою, і штовхнули мене вниз. У темряві її руки були зайняті моїм власним тілом, і коли я потягнувся до неї, я не відчував нічого, окрім шкіри — бархатистої, надгладкої шкіри. Гарне тіло, яке вона показувала мені раніше, майже з презирства, тепер хотіла, щоб я відчув; там, у темряві, в реві цих величезних двигунів, що заглушають усі, крім гарячого дихання у мого обличчя.


Однією рукою вона направила мій вгору цим гладким, тонким животом до цих чудово м'яких круглих грудей, обрамлених твердими як камінь сосками, які повністю розкрилися. Вона провела моїми руками по ньому і міцно притиснула їх до нього. Потім підняла мої руки вище до своєї шиї і здригнулася від хвилювання, якого я ніколи не знав. Потім вона залізла на мене зверху і дозволила мені, підготовленому та готовому, ковзнути в неї.


Відразу ж по її тілу пробігло сильне тремтіння. Вона притулилася нижньою частиною свого тіла до мого і знову здригнулася. Вона осідлала мене, весь час міцно притискаючи до себе мої руки, і безпорадно стогнала. У будь-якому випадку, з забите ребрами чи ні, я був залучений у все це. Тепер я взяв поводи у свої руки. Вона знову застогнала своїм дивно хрипким голосом, її тіло нестримно тремтіло.


Вітер вив зовні. Величезні двигуни ревли та вивергали вогонь. Далеко за нами був мир на останній стадії безглуздої війни, яка була нищівно програна після тридцяти років кровопролиття. Я гадки не мав, що буде далі, але поки що це було надзвичайно приємно.


Розділ 4


Я запитав. - "Скільки їх там попереду?"


Двері злегка прочинилися, можливо, вони не закрили її досить щільно. Смуга світла ринула з носового відсіку.


Я сів і спробував підвестися. Вона сіла поряд зі мною і була зайнята застібкою своєї чорної блузки. Світло огортало її обличчя, показуючи тонкі кістки і прямий, майже європейський ніс.


- Мій... бос, - сказала вона. 'Пілот. Хтось ще. Якийсь охоронець. Містер Картер... як ви думаєте... - Вона повернула до мене гарно окреслене обличчя. — Та ні… я не можу просити тебе.


Я залишив її питання поки що у спокої. — Я вважаю, що цього рейсу немає в розкладі, — сказав я. Я сунув ніж назад у замшеві піхви під рукавом. Я потягнувся за гаманцем і, на свій подив, знайшов його там, де й мав бути, у внутрішній кишені куртки. Добре, вони прийняли моє посвідчення особи. Він ідентифікував мене як Пітера Коулза, головного помічника сенатора штату неподалік Вашингтона. Це точно б відповідало історії, яку вона їм розповіла. Згаданий сенатор був відомий як один із затятих прихильників війни у В'єтнамі. До цієї людини безперечно можна було звернутися, можливо, через її вдячного та обов'язкового головного помічника.


Вона сказала. - "Цей рейс за розкладом?" — Я… я певна, що ні. Він... їм довелося підкупити багато людей, щоб отримати дозвіл на виїзд. Чому?


— Виліт поза розкладом означає таку саму посадку, — сказав я, встаючи на коліна. Вона простягла мені руку, але навіть з цією допомогою вставати було важко. «Вони мають встановити радіозв'язок з Гонконгом і попросити дозволу на посадку. Потім керівництво аеропорту Кай Така спробує посадити їх, особливо якщо вони дізнаються, хто він такий. У будь-якому разі переговори під час польоту їх займуть. І, судячи з тієї різкої зміни висоти, я думаю, що цей момент уже не за горами».


Вона запитала. - Що ти ... що ти збираєшся робити? Її маленька рука ковзнула в мою.


— Вони хвилюватимуться перед посадкою, — сказав я. «Я зберуся з силами і тихенько вистрибну з літака. Думали, що я матиму справу з таким виродком, як він? І, звичайно, ти прийдеш до мене. Це правильно?'


— Я… о ні, містере Картер. Її рука була вологою і тремтіла. — Я… я думала про це. Я... я ем, я обіцяла. Я повинна... '


— Ти не хочеш працювати на таку акулу, як він? Чи не тепер, коли ти знаєш його плани на тебе? Я відчув її руку. Ні, вона цього не хотіла. Але в чому був сенс? - Гей, - сказав я. 'Що тут відбувається?'


'О. Містере Картер, ви не розумієте. У мене... тепер маю ворогів. Вороги, які знали, що я була з Волтером. В даний час . .. Я більше не маю від них захисту. Зовсім не маю. Якщо... якщо я не піду з ним. Ніхто не посміє...


— Це не для людей зі слабкими нервами, — сказав я рівним голосом. «Це не Сайгон. Коли ми приземлимось, твій бос уже не буде важливою шишкою. Там все ще є англійське посольство, чи знаєш. Ти завжди будеш поряд…»


"Містер Картер". Обидві руки схопили мене. «Уолтер завжди казав, що в Гонконгу влада належить Жокей-клубу, Jardine-Matheson, Гонконзькому та Шанхайському банку та британському уряду саме в такому порядку. У нього... у нього є мільйон фунтів стерлінгів у банку Гонконгу та Шанхаю. І в цьому польоті він має таку суму з собою. На ці гроші можна непогано захиститись.


Я свиснув. Звук не чувся під величезним ревом великих двигунів. — Можливо, ти маєш рацію, — сказав я. 'Все, що забажаєте. Але зроби щось для мене.


'Що саме?'


«Перш ніж ми сядемо на землю, зробіть крок уперед… і нехай ці троє будуть зайняті. Я залишу цю штуку, коли ми все ще будемо на злітно-посадковій смузі.


'Ні! Це тебе вб'є.


'Я так не думаю. Крім того, я тут не затримаюсь. Якщо їй вдасться зайняти їх усіх останні кілька хвилин, я відчиню двері і вийду. Я повинен бути в змозі приземлитися там з гарним переворотом, поки ми знаходимося на віддаленій злітно-посадковій смузі. І я знаю, що з усією суєтою в Кай Таке, і з усіма, хто знає, як легко приземлити DC-3 на будь-що... . Я ризикну.


'Боже мій.' Її маленькі ручки міцно стискали мої.


«Містер Картер, я думаю… я не думаю, що це дуже допоможе бажати, щоб все обернулося інакше, чи не так?»


'Я сказав. - Як? Я встав і перевірив бічні двері. — Ви маєте на увазі, якби Уолтер убив мене в Гранд Бретані? Це...'


Її голова знову лягла мені на плече. Я відчував, як її м'які груди притискаються до мене, соски знову набрякли і затверділи під цією тонкою тканиною.


— О, ні, ні. Якби тільки... за багато років до того, як з'явився Уолтер... до того, як з'явився він... Потім вона випросталася, підняла обличчя, щоб поцілувати мене в підборіддя, і міцно стиснула мою руку.


'Але немає. Що було те загуло. Ти маєш жити справжнім…» Слова попливли геть. Тепер ми швидко спускалися і сповільнилися. Закрилки були опущені. Я міцно тримав її на мить, потім вона вирвалася на волю. — Я… маю дещо, — сказала вона. "Ні, це попереду, чи не так? ОК, не бери в голову. До побачення, містер е-е, до побачення, Нік. Я ніколи не забуду тебе..."


Вона встала навшпиньки, щоб знову поцілувати мене, і зникла. Вона щільно зачинила двері. Якийсь час я спостерігав за нею в темряві, потім зітхнув і відчинив бокові двері. Мене тут же вдарив порив холодного туманного вітру, і на мить я завагався від пікірування літака, що все ще рухався, до цієї темної землі. Хоча, як я й підозрював, ми спустилися на злітно-посадкову смугу, що існувала до винаходу бульдозера. Потім я сильно напружився і знову висунув голову. Коли рев машини зменшився, і літак сповільнився, щоб розвернутися на дев'яносто градусів до руліжної доріжки, я пірнув, перекинувся і ледь не потрапив під це паршиве третє колесо.


Я встав без нових зламаних кісток, але виглядав жахливо і почував себе ще гірше. Це був не Кай Так; Я був десь на півночі, щойно пройшов дощ, і я був весь у багнюці. Це завадило моїм сміливим планам відразу ж розпочати справу, як тільки я дістануся міста і спробую з'ясувати, що відбувається. Але тепер, коли я викупалася в цьому липкому місиві, мені довелося здати все до пральні, перш ніж я зміг би почати. Хоча при найближчому розгляді мені здалося, що все гаразд. Я міг би трохи поспати. Я страшенно втомився. І я думав, що тепер зможу заснути, незважаючи на тупий біль у ребрах.


Як і належить, друга машина, яку я зупинив, зупинилася. Це виявилося звичайне таксі, яке щойно повернулося з поїздки кудись у бік Кантона.


Його непоказний водій майже не спромігся глянути на мене, коли я влаштувався на задньому сидінні машини, пробурмотів: «готель «Пенінсула»» і відразу заснув. Я добре спав. Там, за стійкою готелю «Пенінсула», у мене було відкрито рахунок, і люди там про мене подбали…


Все пройшло навіть краще, ніж я очікував. Мало того, що там мене витягли з таксі, зареєстрували і відвели нагору в шикарну кімнату, так ще й розділи мене, поклали у велике двоспальне ліжко і відправили в пральню весь одяг, який був на мені. Коли я прокинувся, все було бездоганно чистим і було в пакунку біля дверей.


Я швидко сів і дізнався про це. Для мене було полегшенням побачити трьох моїх смертоносних друзів. Гюго, Вільгельміна (я тільки бачив кобуру) і П'єр акуратно лежали на тумбочці. Я помітив ще одну річ: хтось змінив пов'язку на моїх грудях.


У готелі все продумано.


Було вже далеко за полудень. Я зголоднів, але було занадто рано для пекінської качки в "Саду принцеси" і занадто пізно для обіду будь-де. Я послав когось за кавою і зателефонував. Я попросив передзвонити, повісив слухавку і почав чекати. Кава прибула. Я випив півтори чашки, перш ніж перестав одягатися, весь час думаючи про те, що сталося, і, що ще гірше, про те, як я поясню все це Девіду Хоуку. Я міг легко уявити все це, але ніщо з цього не було дуже обнадійливим.


Так, сер, знаєте, Корбіна застрелив той хлопець з одним оком і однією рукою, після того, як він мало не вбив ієня. Але спершу хтось забрав у нього мікрофільм. І тоді я пішов до того останнього джентльмена, який бачив його живим, і він теж був мертвий. А потім я дуже люб'язно і розумно пояснював би, як я живий і здоровий на великому ліжку модного готелю в Коулуні, без того маленького рулону плівки, який хотів Хоук. Можливо, після цього він міг би пояснити мені, навіщо я був на Далекому Сході і що було в тому фільмі і ким я став після цього. Можливо.


Я налив ще чашку кави, і тут задзвонив телефон. Я поставив каву і взяв слухавку. То був не Хоук і не Вашингтон. Це був хтось із персоналу внизу біля комутатора.


- Містер Картер?


'Так?'


«Це дуже незвично. Чи можу я дізнатися цей номер від вас ще раз, будь ласка?'


Я йому дав цей номер. 'Але чому?'


- Ну, сер... Я думав, що, може, почувся. Але це був саме той номер, який я справді просив.


'Що тут відбувається?'


"Схоже, що цього номера там взагалі не існує".


- Ти маєш на увазі, що він вимкнений? Чи що він, е-е, замінений, як вони це називають?


Ні, сер. Здається, що у цьому районі взагалі немає такого зв'язку. Ні там, ні в Меріленді чи Вірджинії, чиї передмістя обслуговує телефонна компанія Чесапікська і Потомакськая.


'Немає зв'язку? Але я... але я дзвонив туди сотні разів. Я говорив про цю лінію. Я...'


— Я впевнений, ви знаєте, про що кажете. Ось чому все це здається таким дивним. Чи маю я про це дізнатися?


Я задумався. — Е… ні, дякую. Може, я пошлю телеграму. Чи можу я відразу ж зателефонувати до міста?


Ні, сер. Ви можете мені зателефонувати.


'Спасибі.' Я повісив слухавку. Потім я сів на ліжко і замислився. Ця лінія була напіввідкритою лінією Хоука. Він відповідав ... о, цього місяця це було "Ремонтна служба Вестінгауза". Тоді ви могли б сказати йому все, що завгодно, аби це звучало як звернення ремонтника, що дзвонить у магазин, або продавця товарів, або щось таке. Ви були б здивовані, якби дізналися, як багато ви ще отримали інформації від свого повідомлення таким чином, якби ви обидва заздалегідь знали, про що говорили. Звичайно, у вас завжди був інший прямий зв'язок. Ви могли говорити про це все, що хотіли. Але ви не могли запустити його за межами материкової Америки. Це було зроблено за допомогою спеціального скремблера, і тільки Bell System могла це впоратися.


Я передзвонив і дав оператору два номери. «Підключення займає кілька хвилин, так? Добре. А поки що я веду коротку міську розмову. Тоді я тримаю чисту лінію. Добре?'


- Добре, сер. Чи можу я отримати від вас номер телефону в місті? Я тримав перед собою відкриту телефонну книгу Гонконгу, торкаючись сторінки одним пальцем. Я згадав про це. На цей раз мені не довелося довго чекати.


- Герман Мейєр, - сказав голос. 'Імпорт експорт.'


Я швидко випростався. Це була просто ідея, і я не очікував зустріти там когось. — Е… містере Мейер, будь ласка.


З іншого боку була тиша. Акцент був суто британський, але у того, хто говорить безумовно, англійська була як друга мова. Не перший. "З ким я розмовляю?"


- Містер Коулз. Я впевнений, що він запам'ятає мене. Я сказав. "Ми познайомилися минулого року в Сан-Франциско, на поромі в Окленд".


Знову тиша, потім інший голос.


- Так, містере Коулз. Ви розмовляєте з Германом Мейєром. Що я можу зробити для вас?'


Я брехав далі. 'Я. .. добре, сер. Я досі пам'ятаю той чудовий час, який ми провели разом у Сан-Франциско, і ти сказав мені побачитися з тобою наступного разу, коли я приїду до Гонконгу у справах.


'Безумовно. Звичайно. Де ти зупинився? Я надішлю до вас машину.


Ні, дякую, подумав я. — Я зупинився в «Глостері» на острові, але мене там не буде до кінця дня. Я подумав, чи не могли б ми завтра десь зустрітися?


'Чудово. Я надішлю свого водія завтра вранці. Ні, я не прийму відмови. Ми зробимо цей день приємним. Я покажу тобі все місто.


'Чудово. Я вже з нетерпінням чекаю на це».


'Добре. Містере Коулз, скажімо, о десятій годині? Якраз до кави зі мною об одинадцятій годині.


'Добре.'


"Тоді Папа." Він повісив слухавку.


Ну, по-перше, Германа Мейєра більше не існувало. Герман Мейєр помер за багато миль на південь, у Сайгоні. А якби він був живий, то розмовляв би з німецьким акцентом. Тільки не з цією шкільною англійською з акцентом. Крім того, не було жодного містера Коулза, якого можна було б згадати, і він не зустрічав нікого на ім'я Герман Мейєр — ні справжнього, ні фальшивого — на поромі з Сан-Франциско до Окленду минулого року, тому що цей пором був скасований п'ятнадцять. років тому. Цікаво, подумав я. Я повинен відвідати цього містера Меєра, але не завтра вранці пити каву у нього вдома. Цей візит мав відбутися в найближчому майбутньому, а потім у ранковий ранковий годинник, з ломом в одній руці і Х'юго в рукаві. Чорт забирай, подумав я. раптом, раптово. Мені потрібно було звідкись взяти заміну Вільгельміну...


Телефон знову задзвонив.


Я взяв слухавку. - "Картер".


- Містер Картер? Це знову був оператор, його голос збентежував його стриману англійську манеру. - Це... здається, сьогодні не наш день, сер.


'Як так?'


— Ну, сер, другий номер, який ви назвали, це номер компанії, сер, як ви сказали. Але ім'я користувача, схоже, змінилося.


«Користувача? Ви маєте на увазі вид бізнесу?


'Так сер. Це вже не ремонтна служба Вашингтона, як ви думали. І це дивно. Зважаючи на все, це ще сервіс з ремонту холодильників. Але назва компанії змінилася».


"Змінилося на що?"


"Майтаг"._ _ Мені продовжувати спроби, сер?


Я сказав. - "Ні, 'Дякую. Це все.' Я поклав слухавку, і моя рука затремтіла... У тому, що сталося, сумнівів не було... Хоук закрив курник і замів сліди. мені англійською.


Майтаг - в оригінальній німецькій вимові це був міжнародний сигнал лиха. І Хоук вибрав цей спосіб, щоб повідомити всіх агентів AX, коли вони зателефонують, щоб повідомити та отримати подальші інструкції. Я свиснув, довго і тихо, і слова склалися на губах.


1 травня! 1 травня.


Розділ 5


Гаразд, Картер, сказав я собі, настав час збиратися.


Першим спонуканням було знову взяти трубку і якнайшвидше забронювати квиток назад до Вашингтона. Але це тривало недовго, з невеликим простим роздумом. У мене все ще була незакінчена справа, і якби я прийшов додому з порожніми руками, не перевіривши все це, не мало б значення, чи зник Хоук, друкарська машинка і таке інше, в окрузі Дюпон десь у середині Коннектикут-авеню. Коли я повертався туди, він усе ще сидів за своїм столом, жуючи одну зі своїх брудних смердючих сигар, і як тільки я опинявся в межах чутності, він вітав мене.


І в чому він мав рацію.


Робота, здавалося, була тут і зараз, хоч би чим вона стала. Я завжди міг піти до посольства та надіслати дипломатичною поштою ненав'язливий запит до США. Або зробити щось ще.


Тим часом, у мене була справа Германа Мейєра, а точніше двох Майєрів: один із них був мертвий, а інший живий. І був добрий шанс, що вбивство одного з них у Сайгоні було якось пов'язане з котушкою плівки, за якою мене послали. Як би там не було, Фуонг сказала мені, що Мейєр був останнім, хто бачив Корбіна перед тим, як він пішов до неї. Цілком можливо, що Корбін передав плівку Меєру до того, як того вбили. І цілком можливо, що ті, хто вбив його, забрали плівку.


Насправді вона все ще могла бути в них. Прямо зараз вона могла бути в офісі Мейєра, яка була доставлена тими людьми, які його вбили. Я гадки не мав, хто взяв трубку. Єдино іншими людьми, які мали вагомі підстави відповідати за Мейєра і брехати тим, хто дзвонив, були поліцейські Гонконгу. Але то були не гонконзькі поліцейські. Акцент був неправильним. Що залишився від старих британців


Ця імперія, як і раніше, управляється за старими правилами, і неправильний, недостатньо хороший акцент може позбавити вас навіть найнижчої муніципальної посади. А з огляду на середню заробітну плату в Гонконгу, поліцейську службу можна було б назвати приємною та комфортною муніципальною роботою. Я б не увійшов до офісу Мейєра з широкою посмішкою на обличчі і не відвідував би його ні вдень, ні вночі без гарної зброї під пахвою.


І вже точно я не з'явився б на цю зустріч об одинадцятій годині завтра вранці за кавою.


Після того, як я ухвалив рішення, найрозумнішим було знайти заміну Вільгельміне. Подумавши про це ще раз, я лютував на себе за те, що втратив цей пістолет — дуже важко знайти 9-мм Люгер з усіма неушкодженими оригінальними деталями в такий короткий термін.


Відповідь на мій дзвінок не змусила довго чекати. «Це дзвонить Фредерікс».


'Фред? Нік Картер. Я сиджу тут без своєї старої подружки. У тебе випадково нема для мене зайвого заліза?


- Приємний бонус цього тижня, сер. 40-мм морська зброя. При кожній покупці ви отримаєте подарунок French 75».


Декілька років тому ми з Фредом разом перебивалися випадковими заробітками. Він був недоумком, виродком, іноді просто смішним, але завжди поруч, коли він потрібний.


— Чудово, мій любий, — сказав я. «Але запихати одну з цих штук у наплічну кобуру здається неправильним для мого ревматизму».


- Правильно, сер. Є 9мм Люгер. Куди доставити?


«Кімната три-нуль-п'ять».


'До побачення.'


'До скорого.'


Він повісив слухавку. Британське почуття гумору може бути сильно перебільшене, а може й ні, але скажіть щось погане про Фреда, і вам доведеться мати справу зі мною.


Внизу в кав'ярні я переглядав газети, намагаючись отримати деяке уявлення про події останніх кількох днів, читаючи ті самі статті в орієнтованій на британців газеті South China Morning Post і проамериканській газеті Hong Kong Standard. Через півгодини світової кризи я із задоволенням переключився на комікси; У Стандарті багато американських коміксів.


Коли я повернувся до своєї кімнати, на ліжку валявся справний «Люгер» із великою червоною стрічкою навколо нього та двома запасними магазинами поряд з ним. На листівці було лише «73» — сленг радистів, що означає «вітання та поцілунки». Я підняв пістолет і зважив його в руці. Це була красива зброя, але це була не моя. Я засунув його в кобуру, і він, як кажуть, став як влитий. Хоробрий Фред не просто ледарював.


Здається, зі зламаними ребрами нічого не можна зробити. Ви можете зв'язати людину і наказати їй не ходити до спортзалу, ви можете дати їй ліки та підбадьорити її. Але факт залишається фактом: навіть ваша звичайна перерва на будинок-сад-кухню дуже дратує. Щоразу, коли ви робите глибокий вдих, кінці кісток ковзають один по одному, де вони повинні залишатися на місці, зменшуючи ваші шанси на швидке загоєння.


Маючи це на увазі, я вирішив звести атлетизм запланованого тренування до мінімуму. Якби це було можливо, я вибрав би зі свого багатого асортименту ключів — які розумний кравець вшиває в мої куртки у всіх потрібних місцях, завдяки чому ці речі так добре висять, — і просто зламав би замок.


Все це я казав собі, коли йшов Натан-Роуд, щоб дослідити це місце. Я просто пройду повз двері, подивлюся на неї, а потім, можливо, повернуся назад і подивлюся, що там біля пожежного виходу. А потім, коли настане ніч, я...


Я все ще думав про все це, і ні про що інше, коли мало не зіткнувся з фальшивим Германом Мейєром.


То був не єдиний сюрприз, який приготував мені цей день.


Головні сходи на Натан-роуд, 68–72 знаходилися у вузькому сходовому прольоті, кожен майданчик якого був облямований матовим склом, яке вже майже не використовується в офісних будівлях. Матове скло напівпрозоре та майже прозоре. Якщо хтось знаходиться по той бік скла, ви можете побачити, який у нього зріст і який колір костюм, але ви не можете побачити деталі його обличчя.


Не те, щоб мені це було потрібно. Навіть у тому звичайному туристичному костюмі, який він носив, я знав, хто він такий ще до того, як дістався до майданчика.


Двері були прочинені, і він тримав її ось так, тримаючись однією рукою за ручку, коли розмовляв з кимось, кого я не міг бачити. Тільки голос видав би його. У нього була дивна якість, яку я насилу можу висловити словами: гугнявий звук і деяка нестача глибини. Я навіть чув, що він говорив німецькою мовою:


'... є іст це було безсондерс. Так, meinherr, ich glaube, ich glaube. Також ... . завтра ем нён ур? Так? Сір гут, сір гут. Відерсехен...


Акцент був не як у справжнього німця. Він використовувався як свого роду торговий лінгва-франка експертом та досвідченим поліглотом. Але це безперечно була його друга мова.


Рука стиснула двері, готуючись відчинити її. Я поспішив ще на кілька кроків і сховався. Я сподівався почути ще кілька слів. Але на цьому, мабуть, було все. Його гостя виштовхнули піді мною, і «Мейєр» зачинив за собою скляні двері. З цікавості я висунув голову через перила, сподіваючись миттю побачити його відвідувача.


Потім знову глянув.


Потім, поки він ще був на сходах, я кинувся на наступний поверх, увірвався у скляні двері й підбіг до вікна, що виходило надвір. Якби він був тим, ким я думав...


І біса, якщо це неправда. Чим більше я думав про цей випадок, тим більше відчував, що натрапив на щасливе місце там, у Сайгоні. Я не зовсім розумів, у чому я був, але з кожною годиною ставало все цікавіше.


Відвідувач, який був у Меєра, підібрав свого охоронця (як я міг його не помітити? Мабуть, я пройшов прямо перед ним) біля вхідних дверей і пройшов через квартал. Потім поряд з ними з'явився великий сірий Rolls-Royce Silvercloud і пара села в нього.


Охоронцем був кремезний азіат з круглим обличчям, що відразу справляло враження величезної фізичної сили. Я ніколи не бачив його раніше.


Я ніколи не бачив хлопця, якого він охороняв, але не було жодних сумнівів у тому, що він був абсолютно типовим військовим, з його загостреними вусами та цією не східною круглою головою. Я досить часто бачив його по телевізору, щоб одразу його впізнати.


Я також був винен йому дещо за цю поїздку на літаку, і він був винен мені 9-міліметровий автоматичний Люгер, для мене великий сентиментальної цінності. Він був «захисником» маленької Фуонг, і я багато чого віддав би, щоб дізнатися, що він робив у цьому будинку, розмовляв з людьми, які не повинні були його знати, вірно? Тоді я пообіцяв собі, що знайду купу відповідей, перш ніж поїду з міста.


«Мейєр» нарешті пішов о чверть на п'яту. Намагаючись якнайменше ризикувати, я почекав, поки він з'явиться на вулиці піді мною і піде геть по Натан-роуд. Потім я прослизнув у двері з матового скла. Навіть тоді я знаходив час, щоб неквапливо пройтись туди-сюди коридором, щоб переконатися, що в сусідніх кабінетах нікого не залишилося, перш ніж зосередитися на дверях покійного герра Мейєра.


Виявилося, що мені не потрібний ключ. Це був один із тих замків, на долю яких припадає найбільше крадіжок зі зломом в Америці. Я зламав його кредитною карткою, проштовхнув у щілину і підняв засув — одна з тих штук із похилим хрестом. Я глянув зліва направо, потім прослизнув усередину.


Світло всередині було тьмяним. Я дістав ліхтарик і дозволив світлу висвітлити кімнату. Я був упевнений, що щось знайду. Спочатку я сів за стіл секретаря, потім за стіл, який, як виявилося, належав Мейєру, і обшукав їх, поки не дійшов висновку, що хтось зробив напрочуд ефективну роботу з їхнього очищення до мене. Потім я підвівся і підійшов до шафи з документами в кутку. Ну, ось я і завмер навіки в таємному перегляді: обидві руки на картотеці, ящик наполовину відкритий, а одна папка наполовину стирчить, відкрита для огляду. Тільки моя голова повернута в інший бік, до дверей позаду мене. І на моєму обличчі з'явився безглуздий і виправдано роздратований вираз, коли запалилося світло, і «містер Мейєр» — тепер я впізнаю його в найгустішому натовпі — ступив у двері з великим револьвером Webley 357-го калібру в одній руці і мікроскопічною усмішкою в куточках рота. .


- О, - сказав він. " Добрий день . Це, мабуть, Містер... е... ніби Коулз, я думаю. На кілька годин раніше від нашої зустрічі. Чудово. Підніміть руки, будь ласка. Над шафою там. Чудово. Так. Так...


Ну, містере. Коулз, мені пощастило. Я так чекав, коли зможу показати вам острів, і, здається, тепер я можу це зробити на день раніше. Я не прийму відмову зараз. Ти мій гість. Ось будь ласка. Мій водій внизу; він чекає, щоб відвезти нас на пором...»


Розділ 6


Редьярд Кіплінг одного разу написав про Схід, що зоря з'являється там подібно до грому. Ну, я бачив схід сонця по всьому Далекому Сході, і насправді все навпаки. Це місяць, який сяє, як грім, у Гонконгу, особливо там, на краю півострова Коулун, в елегантному торговому центрі, який спалахує від Натан-роуд. Однієї хвилини опівдні, другої ночі. А коли міські вогні починають блимати один за одним, іноді замислюєшся, навіщо взагалі потрібне сонячне світло. Принаймні поки ви залишаєтеся на головних вулицях.


Все це я бачив у вікно, як «Мейєр» знову розмовляв по телефону з пістолетом у руці. Він швидко заговорив по-французьки з кимось на іншому кінці лінії, а потім по-німецькому з начальником цієї людини. Я мав досить гарне уявлення про те, хто це може бути. Я думав про те, як напасти на нього, коли увійшов той хлопець. Він узявся за зброю і витяг з-за пояса великий смертоносний «Магнум» 44 калібру, вказуючи мені на стілець у центрі кімнати. Я зітхнув, сів, обережно звертаючись зі своїми ребрами, і знову пильно подивився на цих двох.


Хлопець викликаний по телефону був середнього зросту, фунтів на п'ять легше моїх власних дев'яноста, з масивними спортивними грудьми та гарним животом. Його обличчя вказувало на середземноморський вплив: можливо, на французько-алжирський? Греко-єгипетське? Спільноти поліглотів густонаселеного Леванту настільки перемішані, що узагальнити непросто. Очі були дивно блакитні, льодово-блакитні. Обличчя нічого не висловлювало. Він мав невеличкий шрам під одним оком; крім того, обличчя, як і руки, були охайними та доглянутими. Я не міг описати його вуха, тому що ніхто так і не придумав для них відповідної назви, але я міг би намалювати їх з 90% точністю і вибрати їх, якби тільки міг уявити зображення вух. Будь-хто може змінити обличчя. Проте такі речі, як вуха чи структура кісток рук, є найкращими орієнтирами. Запитайте будь-якого поліцейського.


Інша людина була більшою і міцнішою і могла бути братом першої людини. Очі були такими ж блакитними, волосся таким самим прямим і каштановим, але плечі були принаймні на дюйм ширші, а плечі стирчали в рукавах піджака. Я не сподівався, що мені колись доведеться з ним зв'язуватися. Звірячий удар цими руками, схожими на стегенця, по моїх уже зламаних ребрах зробить звук, подібний до звуку сміттєвозу, що наїжджає на дитячу іграшку, і це не принесе мені особливого задоволення. Ні, напевно треба дати йому ляпас, а потім забиратися звідси або дати Х'юго порозім'ятися.


Нарешті він повісив слухавку. Він сказав, що щось трапилося, і він хотів докопатися до суті. Я зітхнув. - Що ж, - сказав він, засовуючи "Веблі" в куртку, - тепер я помітив, що він створений для того, щоб тримати велику гармату, - і сказав повернувшись до мене, - нам пора... е-е, покататися, містере Коулз. Чи не будете ви такі люб'язні? Він жестом наказав мені встати.


Зі стоном я випростався. Мої груди хворіли тільки при русі, неважливо в якому напрямку. — Добре, куди ми йдемо?


'Спершу у Wanshai, я думаю. У мене там призначена зустріч — та гаразд, я так розумію, ви стежили за телефонним дзвінком — між шістьма і шістьма тридцятьма. З тим, хто каже, що знає тебе. Я впевнений, що вам двом... ну є що обговорити.


— Звісно, — сказав я. Я не зводив очей з його обличчя і намагався визначити його за національною, можливо, етнічною ознакою. — Смішно, — нарешті сказав я, роблячи паузу. двері й озираючись на нього.


'Так?'


— Я хотів сказати, смішно, ти зовсім не схожий на єврея. †


Я глянув на його обличчя, чекаючи на реакцію. І я одержав її. Я цього не уявляв. Він просто підняв брову. Рот зовсім не рухався, але я знав, що тепер знаю, хто він. Я вважаю, що ізраїльтяни – єдині люди, які не розуміють єврейського гумору. Вони знаходять це дратівливим та недоречним.


Але це не головне, що я помітив. Це було те, що підказало мені. Це вирвалося вперед і привернуло мою увагу, коли я провів той невеликий огляд вух і рук і запам'ятав усе це для подальшого малювання, коли мав олівець, папір і півгодини вільного часу.


Татуювання було невелике і розташовувалося там, де його було легко сховати: на шкірі між великим і вказівним пальцями, де воно було б непомітним, якби рука була напівзакрита. Але її можна було побачити – в обох – коли на мене наставили зброю, і я це запам'ятав.


Це була маленька, але дуже рішуча Зірка Давида.


Великий сидів за кермом: інший Мейєр сидів зі мною на задньому сидінні чорного Ягуара, а Веблі знову цілився мені в ребра. Ми вибрали мальовничий маршрут, обійшовши край півострова до Кантон-роуд, повз причали та склади Коулуна і головного морського порту до порома на Джордан-роуд. По дорозі ми минули старий залізничний вокзал, де за наявності грошей, часу, візи та мужності можна було замовити поїздку до Європи на Коулунсько-Кантонському експресі, Транссибірському експресі та прилеглих залізницях. Вигляд на острів був чудовий, як ніколи, навіть з висоти кількох футів над рівнем моря.


Я почав ненавидіти грати за сценарієм того хлопця. Таким чином, врешті-решт він дізнається про мене досить багато, а я, якщо не зраджу тактику, взагалі про нього нічого не дізнаюся. Я повільно і багатозначно глянув на годинник.


- Гей, - сказав я. «Пором відстає від графіка. Ви запізнилися на зустріч із генералом...


Він подивився на свій годинник, насупився і сказав: «Дивно. Цікаво, що…» Тут його осяяло, і він спрямував на мене ці крижані очі, холодний блиск у них був ясно видно у світлі човнів за вікном.


Він сказав. - Який генерал? Його рот перетворився на невиразну щілину. У нього було таке обличчя, для якого відсутність виразу є поганим позначенням і означало, що слід очікувати багато неприємностей.


«Ну той хлопець, який щойно прилетів із Сайгона з ще однією досить великою сумою на свій банківський рахунок у Гонконгу та Шанхайському банку», — сказав я. — Той, хто відвідав вас сьогодні вдень в офісі покійного містера Мейєра. Ви, звичайно, знаєте цього джентльмена: він маленький, у нього кумедна кругла голова та маленькі Кларк Гейблівські вуса. Він їздить у Rolls Silver Cloud з водієм, продає героїн Long Pot і тієє частку в кілька інших ділових підприємств і угод». Тут я перевів дух, і до нього справді дійшло: «Одна з яких зараз ось-ось буде укладена у задовільній угоді між вашими... соратниками... та її організацією».


Це звучало так весело, що мені довелося йому викласти. Мені також довелося зізнатися собі, що я не мав жодного уявлення про те, про що говорю.


Він мовчки вивчав мене, поки інший гість в'їжджав машиною на пором. Коли ми зупинилися, пором трохи погойдувався під нами у вечірньому припливі. - Дуже цікаво, - сказав він. — Ви, наприклад, кажете про мене так, ніби я вже помер.


Я сказав. - "Ні, - Я говорю про Мейєра, який мертвий. Хтось - і мені б дуже хотілося, щоб ми залишили всі здогади позаду - вбив його в Сайгоні. І залишив цікаву візитку. Чому ти вдаєш їм, залишається питанням. генерал про цю заміну?Чи ви граєте з ним у ту ж гру, що і зі мною?Тому що, якщо він дізнається, що ти йому зраджуєш, я не хотів би помінятися з тобою місцями.Пам'ятаєте клітини з тиграми?Їх використав цей маленький хлопець та його друзів… Ви б не хотіли бачити, що вони робили зі своїми ворогами.


«Все цікавіше та цікавіше», — сказав він. — Що ж, усьому свій час. Тоді ви знаєте трохи більше про мене, а я знаю трохи більше про вас. І тоді, можливо, ми добігли кінця нашої подорожі.


- Так, - сказав я. - Акуратною прогулянкою до кінця пірсу на Абердін-роуд. Я чув, що риба там дуже голодна. Ось чому ви не знайдете чайок у Гонконгу. Риба їм нічого не залишає. Я продовжував розмовляти, постійно змінюючи теми. Я знав одне: перш ніж убити мене, він хотів почути, що про мене знає генерал. Мені це сподобалось. Я також хотів почути, що генерал знає про мене. Я не був упевнений, на чиєму боці опинилася маленька Фуонг після її рішення летіти в літаку. На своїй, мабуть. Я не заздрив її цьому небезпечному життю.


Я зітхнув, коли подумав про це. Якби ви так думали, ви повинні були б визнати, що єдиним хлопцем, який не дуже довіряв їй — якщо не рахувати тих кількох кварталів втечі через Сайгон — був я. Це не зовсім змусило мене відчути себе Гібралтарською скелею. Я знову зітхнув і відкинувся на шкіряну оббивку, насолоджуючись виглядом.


Ці хлопці мандрували першим класом. Ким би вони не були, були професіоналами, хоча ще невідомо, якими саме. Вони не вперше йшли вкрай слизькою стежкою міжнародного шпигунства. Ні. Ці хлопці були скрізь і зробили все, що могли як мінімум двічі. Насправді все пройшло так гладко, що в мене виникла спокуса - лише один раз - висунути голову з вікна і покрутити головою, як не з'ясувати, просто подивитися, що вони зроблять. Б'юся об заклад, вони мали план на випадок непередбачених обставин, щоб застрахуватися від цього. Гірше того, тримаю парі, вони використали це принаймні один раз.


Єдине, що справді утримувало мене від цього чи чогось подібного, — це переважно цікавість. Я хотів дізнатися якнайбільше про ці червоточини, в які я потрапив у Сайгоні. У мене було відчуття, що я випадково натрапив на щось дуже велике, щось, що мало лише часткове відношення до завдання, на яке мене надіслали.


Хоч би що це означало.


Крім того, я вперто чіплявся за припущення, яке підтримувало мене в живих усі ці роки, хоч би якими нікчемними були шанси, які виставляв переді мною внутрішній калькулятор: що я можу робити всі ці речі і все одно вийти живим, незважаючи ні на що. .


І якщо вже на те пішло, то, мабуть, однією з умов цієї роботи є вміння дотримуватись такої думки, незважаючи на шанси її реалізувати.


Це було однією з особливостей, які підказали мені, що ці двоє були десь у тому самому бізнесі, що я. Вони це знали, і цим скористалися. Вони знали, що я не кричатиму, поки ми не закінчимо наше невелике з'ясування стосунків, і вони були настільки впевнені в цьому, що «Мейєр» навіть прибрав «Веблі» і затишно влаштувався на задньому сидінні, коли пором ковзнув до свого причалу, з серією поштовхів. спереду та збоку, і водій перезапустив двигун «Ягуара».


У цей момент я мало не стрибнув на нього. Але він знав, що я не робитиму цього. Він обхопив пальцями одне коліно і подивився на мене з виразом, який я назвав би порожнім на іншому обличчі. Але це перетворилося на насмішкувату усмішку в його обмеженому багажі виразів. - Терпіння, містере Коулз, - сказав він зі своїм дивним акцентом. Він був справді дивовижним вундеркіндом у мовах. Я можу обійтися тут і там, але я маю зробити все, що в моїх силах. Цей хлопець, мабуть, підхоплював мови так, що хтось інший застуду. Я помітив акцент на трьох мовах, якими він говорив досі, і я ще не чув, щоб він говорив івритом. - Терпіння, - сказав він. 'Ми майже на місці.'


На поромі ми прибували на острів Гонконг у центрі старого району Ваньшай, району, позначеного на карті Центрального району Вікторії. Ми знаходилися на початку Connaught Road Central, повертали повз пожежну частину, проходили вузькими звивистими вуличками, якими не ходять двоповерхові трамваї, де єдиними некитайськими ієрогліфами є кілька вивісок Gulf Oil і де на вулиці стає все важче отримати чесну відповідь, якщо ви не говорите досить вільно на кантонському діалекті і у вас немає достатньо готівки, щоб протистояти цьому. Це неподалік головної дороги, але це інший світ. У Коулуні повно барвистих масажних салонів, барів та різноманітних борделів, але все це лише для туристів. Східний бізнесмен з Гонконгу їде на острів, де так само грубо (іноді вдвічі збоченіше) і набагато обережніше. Фредерікс сказав мені, що ви все ще можете орендувати старомодний шанхайський човен для квітів у Козуей-Бей, з акуратною завісою між вами та кермовим, і пропливти повз плавучі чайні та човни-музики до її декадентського серця. Місячне світло у затоці; м'який плескіт весел, шиплячий плескіт хвиль об борт твого сампана… Що ж, Фред був романтиком під своєю дубовою британською зовнішністю. На жаль, Ваньшай може бути суворим міським районом, якщо ви не з друзями. І я не був із ними. І ми прямували не до пахучого сампан. «Ягуар» в'їхав до великого напівзруйнованого складу на одній із тьмяно освітлених вулиць.


Я сподівався на перепочинок, але я був розчарований у цьому. Велика Срібна Хмара чекала на нас за подвійними дверима. Міцно складений житель Сходу, якого я бачив раніше, впустив нас, а потім поспішив зачинити за нами великі двері. Це огорнуло склад тьмяним світлом від єдиної голої лампи, що звисала зі стелі трохи збоку від Rolls. Наш водій повільно вів «ягуар» до точки, що знаходиться одразу за межами кола світла, що відкидає ліхтар на бетонну підлогу.


- Чудово, - сказав мій супутник на сидінні машини. - Містере Коулз? Думаю, це кінець шляху. Тепер, якщо хочеш вийти спокійно...»


Я вибрався назовні, звільнивши Х'юго в піхвах. Якби у мене виникали думки про втечу, їх перетнув водій, який вчасно вийшов із пістолетом у руці, щоб допомогти мені.


Я стояв, моргаючи в напівтемряві. Міцний азіат мовчки вийшов уперед і відчинив двері «Роллса». Пасажир, який все ще перебував у тіні, сповільнився, потім повільно піднявся в той момент, коли я зрозумів, що Мейєр підійшов до мене ззаду.


Я вирішив, що настав час розпочати жорстокі дії. Зрештою, ніщо інше не працювало так добре досі. Я почекав і дозволив йому заглянути мені в обличчя. Я бачив, як його очі звузилися, а руки стиснулися на ручці пістолета, яку він носив навіть у цивільному.


— Здрастуйте, генерале, — сказав я. 'Ви абсолютно праві. Я не Коулз. Коулза немає.


- Продовжуй, - сказав він. Я почув позаду себе зле пирхання, і Веблі глибоко встромився мені в спину.


— Але це не має значення, — сказав я. «Ласкаво просимо на нашу вечірку з нагоди дня народження. Ми всі тут фальшиві. Я під чужим ім'ям. Ви, напевно, теж. Готовий посперечатися на сто доларів, що ви зареєстровані тут не під власним ім'ям, а відповідно до вашого банківського рахунку вас звати Джеймс Бонд.


- Заткнися, - сказав голос позаду мене. Зброя ще сильніше встромилася мені в спину.


— Нехай каже, — сказав спокійний голос маленької людини.


- Дякую, - сказав я. «Хоч би там як було, найбільша підробка з усіх — ось цей «Мейєр». Моя рука потяглася до кишені, але це не змінило положення зброї за мною. Вони обшукували мене, чи не так?


«Ви знаєте, він не Мейєр. Мейєр мертвий у Сайгоні. Ці хлопці вбили його, потім обчистили стіл, а тепер прикидаються їм..."


Ствол пістолета піднявся, а потім опустився. Я вчасно пірнув. Він досить сильно вдарив мене по шиї — ударом, який розмозжив би мені мізки, якби я стояв на місці.


Тоді я знову підвівся зі свого напівсидячого становища і простяг руку з П'єром у ній. Я пхнув "Мейєра" і підкинув П'єра в повітря, цілячись у ту голу лампу. Коли я пірнув у тінь, я почув два постріли, що луною прокотилися по складу. Я промахнувся лампою, але один із двох пострілів, зроблених Мейєром, мабуть, випадково потрапив у цю штуку. Світло згасло. Я скотився вниз. П'єр упав поруч і я його підняв, і між двома машинами почувся кашель і лайка. 44-й «Магнум» вистрілив у мій бік, і на мить це пролунало, як постріл з тих французьких гармат 75 калібру, про які говорив Фред. Пихкаючи, я підвівся на ноги і, пригнувшись, зашаркав у тому напрямку, де гарячково сподівався знайти протилежну стіну. Мої туфлі робили досить шуму, щоб своєю луною сказати мені, що мені ще доведеться пройти довгий шлях. Їхні голоси змусили мене різко зупинитися.


"Мейєр": Відпусти його. Якщо ми розійдемося, він буде у нас...


Генерал: Ні, ні. Неважливо. Я сам дістану... 'Мейєр': Але...


Генерал (підвищуючи голос): Містер Коулз. Ми наведемо дівчину. (Знову голосніше) Містер Коулз. Ми маємо дівчину. Я впевнений, ти не хочеш, щоб ми завдали їй болю, чи не так?


Пролунав голос Фуонг: Ні! Ні, Нік. Залишайся осторонь. Вони тебе уб'ють. Вони... Ні! Будь ласка. Не роби цього...


Її голос зламався, заїкався, а потім пролунав із пронизливим криком болісного болю.


Розділ 7


— Містере Коулз, — знову сказав генерал, — чи, може, це містер Картер?


Я не відповів. Єдиними моїми союзниками в цій кімнаті була тиша і майже цілковита темрява. Я мовчки пішов праворуч. Якби я міг спочатку вимкнути цього великого азіату...


"Картер?" сказав "Мейєр", "Хто такий Картер?"


- Шимон, - сказав його напарник. 'Підемо. Давайте...'


— Ви могли б спитати, — сказав спокійний голос генерала, — хто цей Мейєр? Але подивимося пізніше. Мені було дуже цікаво знову побачити людину, про яку ви дзвонили. Дівчина, здається, була досить балакучою, в межах своїх можливостей. Він виявився американським агентом. Нік Картер. Чомусь мені здається, що я вже чув його ім'я раніше. Не пам'ятаю, у якому контексті. На жаль, мої справи давно згоріли. Він...'


'Шимон. Мені це не подобається.


– Хвилинку, Цві… Здається, тут є щось більше, ніж здається на перший погляд. Американський агент? Картер? Як він… Фуонг замовкла. Більше я від неї нічого не чув.


Але я чув інше. Азіат був поруч і здавався добре навченим. Я майже не чув цього м'якого човгання його тапочок - м'яких черевиків кунг-фу, майже не чутних на бетоні. Я сунув Х'юго в руку і повільно пішов уперед, нахилившись. Ребра страшенно хворіли після того стрибка, який я щойно зробив.


Генерал сказав: «Здається, Картер вторгся у ваші операції — і мої, здається, теж. Але поки що більше в твої, ніж у мої. Ви, здається, не Мейєр: дівчина казала правду.


- Але я... запевняю вас...


— Не турбуйтесь, — сказав я. Тон був рішучим, остаточним. — Справа в тому, що Картер шукав ту річ, яку агент Корбін, коханець дівчини, продав Мейєру. Тепер з'ясовується, що ви чи члени вашої організації – ні, якщо подумати, я думаю, що це були ви, – убили Мейєра і забрали у нього цю річ. Це Картер, здається, довідався. Як я не знаю. У будь-якому разі, саме тому він тут із нами...


'Шимон, будь ласка...'


'Ні. Тихіше будь ласка. Ви кажете… але чи багато він знає?


— Небагато, — тихо сказав генерал. — Думаю, не так уже й багато. Але достатньо. Що, звісно, вже надто. Ну, якщо ти не хочеш вмикати фари у своїй машині, я змушений повернутися і запалити свою..."


- Ні... ні, Цві? Будь ласка? Має перевагу перед нами в темряві. Ну, чорт забирай, будь ласка...


Це означало, що в мене залишалося лише кілька секунд, щоб сховатися за ці машини, подалі від вогнів. У темряві я, швидше за все, буду в безпеці. На світлі я просто став би мішенню. Я розширив дугу, якою рухався, і врізався прямо в нього.


В одній руці він тримав щось холодне й гостре — щось таке ж довге і смертоносне, як Х'юго, але об'ємніше. У мене з'явилася можливість дізнатися, наскільки гострою була ця штука. Вона потрапила мені в рукав і розрізала його до ліктя, перш ніж я встиг віддертися.


Мене врятувало його мовчання. Якби він займався карате, він би, мабуть, загарчав на мене. Їхні ліхтарі освітлювали б нам дорогу, і хтось дуже акуратно вклав би мене.


Я відчув, як лезо — або що це було — промайнуло на моєму обличчі. Я не став пригинатися; на той час, коли я зміг це зробити, все було вже скінчено. Більше того, я природжений контргравець. Я підштовхнув Хьюго вперед і відчув, як його сильно утримує груди чоловіка. На щастя, я вільно тримав його в руці і не вивихнув зап'ястя від удару. Я поступився руху, а потім потягнув вниз через м'язи живота до точки трохи вище за пупок.


Я почув, як він швидко зітхнув. То був єдиний звук, який він видав.


Я швидко підштовхнув Х'юго назад під ребра. Гостро, як бритва, лезо пронизало міцний серцевий м'яз - це було все одно, що проткнути ножем м'ясника шматок телячої нирки. Його тіло скривилося переді мною. Все ще в цій страшній тиші, без жодного звуку, що свідчить про його смерть; тільки срібний дзвін його зброї, що приземлився на бетон біля моїх ніг.


Я обережно нахилився і підняв його. Це був щось на зразок тризубця з ручкою, а завдовжки він був сантиметрів тридцять п'ять і кілограм півтора. Лезо було таким самим плоским і гострим, як у Хьюго. Я засунув його за пояс і схилився над мерцем. Успіх, у нього був із собою пістолет, 38-го калібру, не дуже точний, але я не брав участі у змаганнях зі стрільби.


Тепер мені треба було підібратися ближче, щоб щось зробити з Фуонг, і я вирішив не йти звідси, доки не влагоджу справу.


Раптом вогні "Ягуара" спалахнули. Майже відразу після цього вогні Rolls наслідували їхній приклад. Я був радий, що пішов на цей бік. Вогні вказували в тому напрямку, звідки я почав свій перший відступ. Я відступив далі, назад, у темряву.


Двигун «ягуара» заревів. Я чув, як говорив Мейєр. «Залишайтеся з машиною Цві, і я розкручуємо «Ягуар». Вогні наздоженуть його. Тримайте вас закритими. Можливо, у нього...


- Стійте, - сказав генерал. Цві за кермом загальмував. Світло залило мертве тіло азіату, що лежало обличчям униз у темній калюжі крові. Він втратив дивовижну кількість крові з цих ран, перш ніж його серце перестало битися. «Це Тамура, я…» Генерал ступив до нього.


То була його перша помилка; та майже остання. Я добре подбав про цей револьвер 38-го калібру і двічі вистрілив у нього.


Я бачив, як у нього потрапили дві кулі, для цього він був досить близько до фар своєї машини. Перша куля потрапила йому в плече і змусила його закружляти. Цей плечовий суглоб більше ніколи ні для чого не знадобиться. Але він був міцний і тримався на ногах досить довго, щоб я вистрілив йому в живіт. Мій другий постріл поставив його навколішки. А потім він повільно звалився на землю. - Цві, - сказав фальшивий Мейєр, - зараз!


"Ягуар" під'їхав до мене, коли я присів, притулившись однією рукою до ребрів, до великого "роллс-ройсу". Він би й мене прикінчив, якби не велика масляна калюжа серед великого складу. Його колеса пробуксовували, і він ковзав. На той час, коли Цві повернув його під свій контроль, я вже ховався за крилом іншої машини. Коли вони промайнули повз мене, я двічі вистрілив їм у бічні вікна. Я не вірив, що когось потрапив.


Поруч зі мною почувся слабкий звук. Генерал. Він був у агонії і намагався мені щось сказати. Я нахилився... і дав можливість Шимону відчинити великі двері для Ягуара, і вони з вереском шин вирвалися зі складу.


- Я... Боже мій... я... - сказав генерал. Я глянув на машину. Там не було жодних ознак життя. Фуонг? Я повагався, потім наблизив вухо до губ вмираючого.


"Картер, це... мені дуже шкода... дівчину... її серце..."


Я запитав. - "Вона мертва?" І лють пронизала мене. Мені ледве вдалося знову взяти себе до рук. - Генерале, - повторив я. — Чим ти торгував із тими хлопцями? Що ви намагалися продати?


— Я… то була зброя. Ми викрали... корабель... зі зброєю. Не прибув до В'єтнаму... подбав про пересадку...» Я виразно бачив його обличчя в тьмяному світлі біля борту машини.


— Яка зброя? Я попросив. «Американська зброя? Для В'єтнаму? Яке? Де воно зараз?


— Дивися… портфель… Картер, — сказав він. На його лобі виступили великі краплі поту. «Я… о… Боже…»


'Валіза? Валіза в автомобілі? Добре. Але хто ці гості? Що вони тут роблять? Яка...'


Але він уже був у своєму власному світі. Я нахилився ближче. Генерал говорив англійською для політиків і німецькою для бізнесменів, принаймні якщо він думав, що з ним розмовляє Герман Мейєр. Він був старомодним прозахідним в'єтнамцем зі старої родини і розмовляв з Богом французькою. Те, що я почув, слабшаючи з кожним словом, було його останнім зізнанням.


Я встав і пішов до машини. Фуонг лежала на задньому сидінні. На її обличчі з'явився новий умиротворений вираз, якого я ніколи раніше не бачив. Я постояв так деякий час, намагаючись зібратися з думками. Потім знову зосередився на генералі. Тепер його обличчя було спокійне, але не мирне.


Я знову нахилився і оглянув його кишені. Гаманець, посвідчення особи, кредитні картки, якісь монети. Я засунув усе в кишені, потім перевірив його кобуру, дивуючись, чому він не витягнув свій власний пістолет. Тоді я перестав запитувати себе або турбуватися про щось. Я був надто щасливий знову побачити Вільгельміну. Я засунув її до її власної кобури і пішов назад до машини.


Я перевірив усі ніші та відсіки, взявши все, що могло представляти інтерес. Потім я вийняв ключі — вони все ще були в панелі приладів — і повернувся, щоб перевірити багажник. Навіть якби я не знав, що шукаю, гадаю, я б дізнався скриньку. Незважаючи на це, на користь усієї ретельності я схопився за важіль і відкрив його.


Він був набитий новенькими М-14, які жодного разу не стріляли і обмотані клейонкою.


Я знову випростався і на мить задумався, жуючи губи і проклинаючи ребра. Потім я затяг обидва трупи в машину і кинув їх на підлогу на задньому сидінні, до ніг Фуонг у сріблястих капцях. Я ще раз подивився на неї на мить, не без певного болю, але зараз був не час для будь-якої сентиментальності. І, як вона тепер виглядала, вона теж не була школяркою, яка прямувала на свій перший випускний бал. Вона була дорослою дівчинкою, яка по вуха втягнута в гру відчайдушних шахраїв. І вона домовилася про погану угоду для себе...


Це не мало сенсу. Я не міг позбутися думки, що в тому провулку в Сайгоні вона, мабуть, врятувала мені життя своєю фальшивою історією про те, як я правильно організую поїздку генерала до Сполучених Штатів.


Ось біда з боргами. Ви ніколи не встигнете розплатитися. Не зовсім...


Я повільно вивів "Роллс" за двері, дивлячись на всі боки. У цьому районі не було великого руху, і я звернув на бічну вулицю, яка веде до Queens Road Central. Цього разу я справді дивився в обидва боки. Якби я мав проблеми з тутешніми копами, мені довелося б багато чого пояснювати. Більше того, коли я потрапив до колонії, я не з'явився на митницю. Задоволений зараз, я звернув на головну трасу, все ще зі швидкістю, можливо, шістдесят. Я пригальмував ще більше і поставив на ручний дросель. Потім я виправив кермо, відчинив двері і дозволив собі вислизнути надвір, потім знову зачинив за собою двері. Машина тихо поїхала по дорозі до площі з урядовою будівлею. Я спостерігав за нею деякий час і думав, чи не краще було б обв'язати її красивою червоною стрічкою, перш ніж я направив би її туди...


І це було так. Я дістався до Star Ferry якраз вчасно, щоб запізнитися на пором. Так що я пішов до пристані Квінс і змішався з групою японських туристів з фотоапаратами, щоб приєднатися до них у їхній подорожі човном у Коулун. Я пройшов останній шлях до свого готелю.


Коли я нарешті сів у своїй кімнаті, я мало не порізав собі ноги. Я забув про смертоносну зброю, яку азіат використав проти мене на складі. Я витяг його з-за пояса, знову сів і дивився на нього. Я ніколи не бачив нічого подібного або навіть дуже схожого.


Потім я виліз зі своєї зіпсованої куртки і покликав людину знизу, щоб вона віднесла її кравцеві готелю. Другий телефонний дзвінок приніс пляшку стодоларового шотландського віскі та кілька склянок.


Я випив два дуже корисні та знеболювальні напої. Потім з глибоким зітханням — настільки глибоким, наскільки дозволяли мої ниючі ребра, — я зателефонував у місто і попросив про зв'язок, про який практично ніхто нижче міністерського рівня не міг знати і чекав.


— Ремонт машинок, що пишуть, — сказав гугнявий голос на іншому кінці дроту.


— Дякую, друже, — сказав я. 'Ви дізнаєтеся IBM ще не з Olivetti, якщо у вас хороший день. Здрастуйте, Безіле. Нік Картер тут. Я в місті на кілька днів, і я подумав, що маю подзвонити і домовитися про все між мною та відділом.


- О, - сказав Безіл Морс. "Що ти робиш зараз?"


'Я? Що ж, побачимо. У довільному порядку я… е-е… я втрутився трохи неприємно. Мене завербували, щоб я виконував завдання у Сайгоні. я... '


«О Боже, не говори мені про це».


'Я не буду. До речі, це не твоя справа. Можливо, це не моя справа, як я розумію. Нині я не зовсім упевнений у своєму статусі працівника. я... '


— Ну, я не став би про це турбуватися.


— Ви не турбувалися б про це. Розкажи мені докладніше.


'Можливо пізніше. На даний момент більше немає руху по вашій службі, у вашому званні та у вашій пенсійній схемі. Є популярний спосіб закінчити роботу


'Ну давай же.' Безіл жартував. «Але куди б ви не пішли, ми знаходимо тіла – так було завжди. Ти проблема, Ніколас. Але ви мені це вже казали. Ви взагалі вважали, що це є відкрита лінія?


'Добре. Я прийшов сюди за завданням і, здається, натрапив на щось ще. Близько години тому — ні, краще за дві — я вбив якогось колишнього в'єтнамського генерала, який, схоже, переклав свій героїновий бізнес до Гонконгу. Я залишив його в машині, яка повільно, але вірно їхала Квінс-роуд у бік Вікторії.


'Ах да. Нам щойно телефонувала наша людина з поліцейської дільниці. Ця машина врізалася в поліцейську машину на розі вулиці Айс Хаус... Ми мали знати, що це ти. Продовжувати.'


— Решта… ну вам краще підійти сюди. Я перевірив його кишені. Його речі тепер розкладені на моєму ліжку. Я також маю кілька інших речей. Можливо, ти захочеш перевірити все це, а потім розповіси мені, в яке лайно я потрапив.


'Що ти маєш на увазі?'


«Якби я захотів привезти в колонію цілий корабель викраденої американської зброї, ще невикористаної, де б я її сховав?»


'Повтори?'


Я зробив це з перебільшеннями.


«Це дещо пояснює… було щось, про що наш інформатор не міг говорити. Так Так. Це було б… Слухай, Картере. Не рухайтеся звідти. Я буду там за дві секунди. Не робіть нічого, щоби привернути увагу. Просто сиди там і нікого не впускай.


Я хотів сказати ще щось, але він уже повісив слухавку.


Розділ 8


Тож я чекав.


Безіл Морс був не зовсім на мій смак. Він був зі Східного узбережжя, і він мав надто багато звичок із приватної школи, надто багато акценту від Ліги плюща та багато амбіцій, які тягне за собою таке виховання. Але я був сповнений рішучості давати Безілу відсіч у будь-який час дня, коли він був там, незалежно від того, наскільки він мене розлютив. Я навіть запропонував би йому випити, якби він захотів. Я трохи ненавидів його поблажливе ставлення — крім того, він, мабуть, нічого не міг з собою вдіяти — я зробив би все можливе, щоб не засмучувати його. Ну, принаймні не надто. Є речі, з якими я нічого не можу вдіяти.


Він не дотримав свого слова. Йому знадобилося тридцять дві хвилини, щоб дістатися туди, і він, мабуть, справді поспішав. Непорушний Безіл Морс, чудовий приклад спортсмена, який щоранку грає в гандбол протягом години і годину в теніс щовечора, і який за роки не набрав ні унції жиру, він насправді пихкав, коли входив у двері, і з нього капали краплі поту на цей довгий патріціанський ніс. — Привіт, Безіле, — сказав я. 'Сідай відпочинь. Скотч?


Він відповів. - "Де матеріали? - О, я вже бачу. Він підійшов до ліжка, весь у справах. Він сів і почав ритися в паперах генерала. Потім він помітив дивну східну зброю, що лежала на тумбочці. "Де ти її взяв?" не доторкнувся до нього.


— Я взяв його у охоронця генерала, попередньо перерізавши йому горло. Чорт, що це? Я ніколи раніше не бачив нічого подібного.


«Ця зброя родом із Окінави. Називається сай. Ви не побачите їх тут. Свого роду заміна ножа-метелика, і я думаю, що він використовується в тому ж дусі. Тобі краще сподіватися, що ти ніколи не зіткнешся з такою річчю. Ця річ в основному розроблялася як захисна зброя за часів, коли окинавські землевласники забороняли володіння мечами та списами. Ви також можете використовувати його як невеликий ручний плуг. Більшість зброї, що використовується в окинавському карате, виглядає як нешкідливий сільськогосподарський інвентар. Карна, наприклад, мала форму серпу.


Можете уявити, як його використовували.


Він підняв його. «Ця зброя трохи смертоносніша, ніж більшість інших. Зараз модно затупляти вістря і користуватися лише лезом. Це зброя великого майстра мистецтва. Вони навіть не продадуть тобі його для тренування, якщо ти не маєш коричневого пояса». Він підвів на мене привітний погляд. — О, до речі, Томура — людина, яку ти вбив і яка мала цю штуку, — мала п'ятий дан чорного пояса. Він також був спортсменом та професійним убивцею. Мої компліменти. Він сказав це зовсім не в компліментарній манері. Так було з Безілом-. Але в його словах я почув новий вид пошани. Він був надто розумний, щоб дратувати мене без подальших церемоній.


Ми знову глянули на безлад на ліжку. - Чорт забирай, - сказав він нарешті, - це теж не великий видобуток. Звичайно, ми перевіримо його кімнати, а також поглянемо на його банківський рахунок. Можливо, там ми зможемо одержати якісь підказки. Але це небагато.


"Гей, - сказав я, наливаючи собі ще трохи віскі і обережно сідаючи, - може, ви можете розповісти мені, в чому річ?"


Він дивився на мене, куточки його рота м'яко опустилися. - Добре, - сказав я. 'Я розумію. Це ваша територія. Моя черга.' Я повідомив йому подробиці в телеграм-стилі, але майже нічого не проґав. Я приховав кілька фактів, з якими хотів розібратися до від'їзду з Гонконгу. Нарешті я сказав: Все. Я досі у невіданні щодо більшої частини цього. Я знаю дещо «що і коли», але не «чому» і «за що». Твоя черга.'


Він закотив документи генерала в товстий шкіряний кисет і засунув його до кишені пальта. Коли він це зробив, щось випало з цієї купи і полетіло на землю. Я йому не сказав.


«Ну, — сказав він, — це досить велика справа, принаймні, наскільки ми про неї знаємо. Ви знаєте, уряд Південного В'єтнаму стверджує, що президент зрадив його; що він обіцяв корабель зі зброєю, яка так і не була доставлена у вирішальний момент останніх днів Сайгона».


- Так, - сказав я. "Я чув про це."


— Що ж, офіційна версія, яку ми висуваємо, полягає в тому, що корабель ніколи не залишав порт — що його було зупинено за прямим наказом Конгресу. Ви, мабуть, бачили це в газетах. Ну, ми знаємо краще, ніж вірити усьому, що пишуть у газетах. Корабель пішов, але так і не прибув до Сайгона. Досі ми не мали жодного уявлення про те, що сталося. Тепер виявляється, що вся справа вже залагоджена у Сан-Франциско. Судячи з того, що ви мені розповіли, реєстрація корабля та документи мали змінитись у дорозі, і судно взяло новий курс. Все з волі нашого друга генерала. Ми в чомусь про це здогадувалися, але досі ми не мали доказів, які б підтверджували цю дику теорію. Тепер ми знаємо, що новим портом, до якого він прямував, був Гонконг, і ми знаємо, що вантаж був вивантажений, і корабель знову щасливо поплив. Очевидно, що та коробка зі зброєю була з цього вантажу. Який це склад у місті, повному складів, зараз все ще проблематично».


"Того вантажу не було на складі, куди мене відвезли", - сказав я. "Там було порожньо". Я замислився на мить за ковтком віскі. — Крім того, генерал ніколи їх туди не запросив би. Він обрав нейтральну територію для переговорів. Він приніс зразок лише тому, що боявся, що його зловлять на цій справі».


— Саме так, — сказав Безіл, підводячись. Його черевик зупинився на маленькому клаптику паперу. Чомусь я сподівався, що вона не прилипне до його підошви.


"Інша справа, хто ці загадкові ізраїльтяни?"


«Чесно кажучи, ми гадки не маємо. Здається, вони утворюють зв'язок між вашим початковим завданням — хоч би яким воно було — і справою про цей корабель.


— Та мабуть, — сказав я, сідаючи прямо. — Я дещо думаю. Що ти знаєш про АХ? Що, чорт забирай, там відбувається? Де Хоук?


"Заткнися і сиди тихо - це головне", - сказав він. Його обличчя стало холодним та відстороненим. «Все, що я знаю, це те, що всіх агентів було відсторонено. Насправді ви повинні… е-е, доповісти "нам". Він поставив пальцями останнє слово у лапки. — І, ну будь готовий до того, що ти знадобишся.


Я зиркнув на нього. - 'А я тобі потрібен? Гадаю, я зараз не дуже потрібен там, у Вашингтоні. Чи я помічаю цю невелику різницю в нюансах ваших слів? Ах, ну якщо я їм у Вашингтоні не потрібен, то в ОКРУГІ КОЛУМБІЯ може бути інакше, я подивлюся, що я можу дізнатися про цю справу. Ці ізраїльтяни досі там, чи знаєте…


Він прикусив відстовбурчену нижню губу. Мммм… Так, можливо. Можливо ... '


— Щодо генерала, я мало що можу зробити. Можливо, ви можете зробити це краще через офіційні канали. Але я міг би дізнатися дещо про цю іншу групу іншими способами. Я думаю, я озирнуся довкола і подивлюся, що це дасть».


- Так, - сказав він нарешті. «Так, я думаю, що зараз це може бути на краще, незважаючи ні на що».


Дякую, Я подумав. Велике дякую.


«Роздратує, коли в грі занадто багато дивних карт. Ці нові фактори роблять речі набагато складнішими, ніж вам хотілося б. Ми не знаємо, наприклад, чи мають ці ізраїльтяни якесь уявлення про місцезнаходження вантажу. Ми можемо підозрювати це, але не знаємо, напевно. Чи не могли б ви розібратися з цим для нас? Просто так.


На жаль, він штовхає мене, як богом забуту не потрібну пішака. Але я зрозумів би це.


Але він був готовий піти і вже йшов до дверей. Єдина думка, що залишилася в голові, і те, заради чого він туди повернувся, це нагадати мені доповідати протягом дня. Я примружився. — До речі, — сказав я. «Якщо ви підійдете до води, не могли б ви дещо туди викинути?» Я простяг йому важку річ, недбало загорнуту в носову хустку. - І немає сенсу тримати його при собі.


Він кинув на мене холодний погляд. 'Що це? я... '


— Знаряддя вбивства, — сказав я. — Я вистрілив із нього в генерала.


Коли він пішов, я випив віскі, посидів і подумав кілька хвилин. Мої роздуми перервав службовець готелю, який повернув мені впорядкований піджак. Я дав йому на чай долар, чомусь досі не встиг поміняти гроші, і відпустив його. Коли я повернувся до кімнати, я помітив маленький клаптик паперу, який пропустив Безіл. Проклинаючи свої ниючі ребра, я нахилився і підняв його.


Якщо довго тримати лист складеним у кишені, то в якийсь момент папір почне зношуватись у місцях згинів, а потім, згодом, порветься. У мене була нижня третина дуже короткого листа, у Безіла було інше. У нього була верхня половина, і ця частина розповіла йому про вміст, але ні — чи, можливо, й розповіла, якщо подумати. Дорогий папір, зрозуміло, мав фірмовий бланк чи щось подібне — хто б не був відправником. У Безіла була його половина, у мене була своя. Я хотів би побачити його половинку. Мій розповів мені дуже мало:


... честь, mon генерал, у гості з моєю


щирістю.


Комарів


Це все. А що таке Комаров? Ні. Підпис був, звичайно, російський, хоча решта листа була французькою.


Навіть зараз, коли російська вивчає іноземну мову, це не англійська, а переважно французька - традиція. Отже, "Кomarow". Але ким був Комаров? Ім'я не мало для мене жодного сенсу. Можливо — тільки можливо — генерал загравав з росіянами. Чи виношував він ідею залишити партію зброї росіянам, які, у свою чергу, могли б «позичити» її одному зі своїх поплічників у будь-якій точці світу, щоб розпочати революцію чи щось таке. І якщо так, то ким був Комаров? Очевидно його контакт у разі. Я швидко переглянув свій ментальний архів, потім ще раз, цього разу повільніше. Ні разу я не отримав посилання на когось на ім'я Komarow, на якому рівні я не шукав би — і це було досить високо. КДБ, партійна ієрархія, весь список фальшивих дипломатичних діячів, які діють навколо посольств та консульств. Де б я не шукав, я не отримав відповіді.


Я налив собі ще знеболювальне і відкинувся на спинку стільця, старанно пам'ятаючи про свою грудну клітку. Росіяни, росіяни... мій розум тепер почав вільно асоціюватись. Кого я знав на Далекому Сході з росіян? Хто буде ...


Хто міг знати Мейєра?


Звичайно!


Я порився у своєму гаманці і витяг з нього фотографію жінки, яка так подобалася покійному пану Мейєру. І ось у неї було волосся, чудово покладене в цю перуку платинової блондинки, ця бездоганна довга нірка, її широко розставлені мигдалеподібні очі, що дивляться так сексуально і так спокусливо крізь довгі вії на фотографа... що в мене в голові виникло цікаве питання... Еротична сторона. Я моргнув, потім прийшов до тями і знову глянув на неї. На цей раз виключно з ознайомлювальною метою. І я спробував уявити її обличчя в пам'яті, щоб бути впевненим, що впізнаю її.


Рот був занадто широкий, а губи надто повні для повної досконалості — хоч би що це було. Вилиці мали татарську незграбність, яку не дуже цінують у деяких колах. У моїх колах так. Як я зрозумів, це було багато жінок.


Для Германа, кохання, написав тонким почерком на звороті фотографії. Тетяна ...


Отже, у мене було обличчя та ім'я. На Далекому Сході залишилося достатньо нащадків росіян — дочок, онучок і навіть правнучок початкових вигнанців революції — щоб це ім'я вважалося надто незвичайним. Але дівчина з таким ім'ям та таким обличчям?


Я знову взяв слухавку.


"Це Фредерікс".


"З улюбленим імпортним продуктом Гонконгу".


- Що я можу зробити для тебе, Нік?


«Мені потрібна інформація про одну дівчину. Ця дівчина — російська, і на її фото, яке я маю, вона носить світлу перуку. Її очі красиві та широко посаджені. Вони мигдалеподібної форми з похилими кутами. Вилиці широкі - слов'янський вплив - рот красивий і повний.


— А її звати Тетяна?


- Як да. Я думав, що їй важко сховатись у такому місті.


— О, вона мало що приховує, друже. Скоріше навпаки. Чого ти хочеш від неї?


— Ну, я хочу її побачити.


«Є не так багато речей, які легко прикрасити. Продовжуй.


- І я хочу поговорити з нею...


— Усі цього хочуть. Навіть я скромно. Це для того, щоб бути правдивим. Фред не був найуспішнішим коханцем на британській дипломатичній службі, хоч і був найкращою людиною у них. «Це не так просто зробити. Щиро кажучи, моя дорога людина, навіть її превосходительство провів більшу частину року, проникаючи в спальню цієї молодої леді, з плачевними результатами, я можу додати. І предмет цієї… розмови?


«Працюй, а не грайся. Вона може мати інформацію, яку я можу використовувати.


«О, Нік, ти можеш отримати інформацію в музеї, друже. У тебе немає почуття володіння жінкою? Не відчуваєш ураженої чоловічої честі? Не ставте цим питанням.


Де я можу її знайти?


'Подивимося. Нині після дев'ятої. Відвідайте "Багдад" у Коулуні. Тоді ви встигнете подивитися останнє шоу, я думаю, якщо зможете зайняти місце. Жаль, що я не можу прийти. Його превосходительство завжди має туди доступ, і ми можемо вийти на слід старого. Тобі краще наживатися на військових облігаціях, Нік. Там дуже дорого...


— Вона бере участь у шоу? В нічному клубі?


- Подзвони ще раз, Нік. Голос Фреда звучав стомлено і з огидою.


Розділ 9


Мабуть, то була погана ніч. У них був ще вільний столик, коли я прийшов. Зарозумілий офіціант прийняв банкноту, на яку могла б прожити цілий місяць велика гонконзька родина. Коротше кажучи, я приземлився на стілець, який він не планував для мене, і якийсь негідник застряг за дверима.


Але це було єдине погане місце у приміщенні. «Багдад» був одним із тих досить великих залів, яким, незважаючи на їх розмір, все ж таки вдається підтримувати якусь інтимну атмосферу. Не питайте мене, як вони це роблять, бо, якби я знав, я віддав би свою поточну роботу цьому і побудував би його, щоб відпрацювати за всіх архітекторів. Одним із таких залів був колишній Show Boat у Вашингтоні. Неважливо, скільки людей вони там збирали, Чарлі Берд просто сидів у вас на колінах, граючи на своїй химерній гітарі, і цей факт зробив цей клуб всесвітньо відомим. У цьому має бути секрет.


Тієї ночі я почав пити віскі і не бачив причин міняти отруту. Ми з офіціантом тепер стали добрими друзями, і він дуже хотів зробити щось для мене після того, як приніс мені мій напій. Він вручив конверт зірці шоу, перш ніж вона продовжила. Допомогла велика банкнота, згорнута довкола конверта. Потім я влаштувався в зручнішій позі, яку дозволяли мені мої ребра, і озирнувся навколо, на людей.


То була грошова точка. Так багато навколо крутилося грошей, що я почав ставити питання, чому він знаходиться в Гонконгу, де нічне життя трохи більш обмежене, ніж в інших місцях на Далекому Сході. Це було б добре в такому безглуздому середовищі; Наприклад Maкаo, де високооплачувані коханки менеджерів можуть ставити на ігрові столи шестизначні числа — і то в доларах США — не викликаючи найменшого ажіотажу. Можна було б назвати ще багато таких екстравагантних місць, але Лас-Вегас є одним з менш значних. Але ж Гонконг?


Але справа була, як завжди казав Фредерікс: лівий борт, правий борт і вперед; іншими словами, прямо вперед. Шикарний, багатий клуб.


Гарно одягнені в кожній деталі, навіть у світлі – момент, коли середній нічний клуб починає нудьгувати між виступами. М'які кольорові плями тут і там. Відчуття простору між столами, хоч ви знали, що це місце було переповнене. Атмосфера спокою, хоч ви знали, що там було повно шуму. І, судячи з того, як це виглядає для публіки — стара британська влада, нові китайські гроші та багато іншого — це добре окупалося. Я думав, чи не випити мені ще віскі, коли побачив її.


Вона стояла перед моїм столом, одягнена в накидку від підлоги до стелі, що приховувала все, крім її обличчя. Я впізнав її миттєво. Її обличчя не можна було легко забути. Хоча його вираз змінився з тієї трохи театральної посмішки на фото на холодну нерухомість ніжної маски переді мною. Ні, я помиляюсь. Обличчя її було холодне, але живі очі — карі, мигдалеподібні, з довгими віями. Ці очі зовсім не були холодними, вони були розгубленими, вразливими, скривдженими.


'Г-н. Картер? - Голос був м'яким та музичним.


- Так, - сказав я. Я встав. Вона зупинила мене чудовою коричневою рукою і обережно опустила назад. У цьому дотику була електрика. 'Я...'


- Ні, - сказала вона. «Я маю продовжувати в тому ж дусі. Фото, де ти його взяв? Коли я подивився вниз, то побачив дві її руки, що стирчали з-під плаща. У них був конверт, у який я поклала її та Мейєра фото з повідомленням: «Будь ласка, мені потрібно поговорити з вами про це». Нік Картер.


Я запитав. - Ми можемо поговорити потім?


'Зараз.' У цих тонких пальцях, які не видавали виродження її обличчя, відчувалося хвилювання. — Я… мені треба знати.


— А, — сказав я, — я думаю, ви вже знаєте, які новини маю для вас. Ви знаєте це з того факту, що я тут із цією фотографією. Хіба це не так? Я пильно подивився їй у вічі. Вони на мить потемніли. Потім до неї повернулося самовладання.


- Так... так, - сказала вона. 'Я думаю так. Герман не розлучився б з цією фотографією, якби був живий.


— Ми розуміємо одне одного, — сказав я. - Мені треба поговорити з тобою. Ви можете бути у серйозній небезпеці.


- Так, - сказала вона. Руки показували білі кісточки під коричневими. 'Я. .. г-н. Картер, я продовжую думати, чи можу я вам довіряти? Чи це можливо… — очі знову звернулися до мене. — Я маю на увазі… може, ти один із них.


— Якщо так, то я ще більшою небезпекою, ніж тобі здається. Сьогодні я вбив двох із них. Тобто, якщо ми говоримо про тих самих людей».


"Слава Богу за цю кумедну акустику", - подумав я. Не було сенсу сурмити про цю розмову. 'Що тут відбувається?' Я продовжив. Я торкнувся її руки і отримав такий самий удар струмом. — Вони теж полюють на тебе? Вони знають про тебе?


'Я... пан. Картер, за мною стежать. Хтось переслідував моє таксі всю дорогу сюди. Боюся.'


— Тоді дозвольте мені щось із цим зробити. Будь ласка.' Я... якщо... Її руки стиснули мої у темному рукаві. 'Будь ласка. Чи можу я довіряти тобі?'


Я взяв її за руку. Однак вона змінила становище руки, і моя хватка мала дивну дію. Це був різновид так званої руки душі, яку американські негри успадкували в африканців. Не знаю, чому я це зробив, але я не робив цього багато років.


На мій подив, її очі розширилися, рот розплющився, ліва рука полетіла до накидки біля серця і притиснула тканину до тіла, підкресливши для мене чудову пару круглих грудей.


І вона відповіла на мій кумедний потиск рук. І вона посміхнулася. І ця посмішка коштувала того, щоб чекати на її ціле життя, я запитував, що я зробив, щоб це сталося. І її тихий голос сказав: «Добре, тепер я знаю, містере Картер. Будь ласка, приходьте до мене в гримерку одразу після виступу. Будь ласка. Заздалегідь дякую. Велике дякую.'


Вона вирвалася на волю. Я хотів знову встати, але вона ніжно відштовхнула мене своєю гарною рукою. Ця рука також ненадовго торкнулася моєї щоки, коли вона нахилилася вперед, щоб прошепотіти мені: «Насолоджуйся уявленням…»


Потім вона зникла.


Вистава починалася поступово. Це дало мені багато часу для мого замішання. І мені стало цікаво, якого біса вона мала на увазі під «Тепер я знаю». Знаєш що? І це через такий божевільний потиск рук?


Музика виникала поетапно. Гул натовпу поступово вщух, пропускаючи м'яку музику. Поступово увага публіки переключилася на дивну та унікальну атмосферу навколишнього середовища. Розслабся і отримуй задоволення, Картер, сказав я собі. Я перестав думати і розпочав цю діяльність.


Це був магнітофонний запис. Я гадки не мав, кого. Повільно світло згасло, так повільно, що хтось, мабуть, встановив автоматичний диммер, бо жодна людська рука не вміє повільно і поступово повертати ручку. Тьмяне світло... темніше... примарні сутінки... морок...


Басова нота перетворилася на крещендо. Чи не повільно. Швидко. Стало приголомшливо. Ви вже ледве могли розрізняти різні тони. Воно наблизилося до болючого порога, глухо стукало… потім затихло.


Це луною відгукнулося в моїй голові. Я думав, що розслаблюся і отримаю задоволення. Тепер я спіймав себе на тому, що стискаю стіл рукою і сідаю, болять ребра чи ні, як і всі інші в кімнаті.


Наступний звук був поодиноким повільним звуком, що відтворюється одним пальцем на клавіатурі синтезатора. Разом зі звуком з'явився холодний лазерний промінь синього світла, що падав на сцену, також керований синтезатором. Потім з'явився другий комплект — так у світла та звуку було кілька посібників. Тепер це був червоний промінь світла, що падав на сцену під іншим кутом. Він пульсував з пульсуючою музикою і блукав у такт мелодії, яку грав музикант. Третій — сліпучо білий, з крижаною та невблаганною мелодією за ним — приєднався до перших двох, знову ж таки з іншого ракурсу. Я все думав, звідки взялися ці вогні.


Потім пролунав воістину оглушливий звук перкусії.


Синтезатор Moog може імітувати майже будь-який оркестровий звук, крім вібрато-струнних. Крім того, він може грати все, що є в репертуарі рок-н-рольної групи. І коли блискавки чистого білого світла почали змішуватись із тонкими, як голка, променями, що падають на сцену під різними кутами, децибели музики зросли до неможливості. Кімната пульсувала у цьому шумі. Невеликий простір сцени пульсував разом з ним — червоними, білими, синіми та сліпучо-білими спалахами світла. Темрява між ними була такою ж жорстокою, як і самі блискавки. У цьому вирі світла з'явилася Тетяна. Вона була оголена, як Єва. До того ж, її довгоноге бездоганне тіло було зовсім безволосе. Перуки більше не було, залишилася тільки шапка з надзвичайно коротко остриженого волосся, яка привертала увагу до солодощі її обличчя, так само як нагота привертала увагу до бездоганної досконалості її золотистого тіла.


Її танець - якщо його можна так назвати - був таким же тихим та контрольованим, як музика була дикою та неконтрольованою. Її рухи були спокійними, а спалахи світла - неконтрольованими і безладними. У результаті її оголене тіло стало таким самим безособовим і безстатевим, як у немовляти, і таким нав'язливо і грубо сексуальним, як у гону тварини.


Деталі? Її тіло було досконалим. Це все, що я міг сказати про це. Ви помічаєте гарне у жінці тільки тоді, коли їй є з чим порівнювати погане. Якщо вона ідеальна, то жодних відхилень немає. Вся жінка стає тим, на що ти дивишся і чого прагнеш. І я жадав. У мене пересохло у горлі, мені було важко ковтати. Я сидів, нахилившись уперед, спостерігаючи за цим уявленням і нескінченною чуттєвістю цієї прекрасної оголеної форми, коли вона додавала свою дивну тишу та спокій до дикої недбалості світла та музики. І звідси виник третій ефект, який був перпендикулярний двом іншим.


Потім раптова тиша. Абсолютна. Оглушення. І раптова темрява. Настільки раптова, що світло перед нами, здавалося, все ще висить у порожнечі, протестуючи проти того, щоб бути зметеним, а луна музики все ще луною віддавалася в повній тиші.


Повільно спалахнуло світло на порожній сцені. Я похитав головою — я був не єдиним, хто це робив, — і подивився на годинник. Я був вражений. Шоу тривало тридцять хвилин. Куди пішов цей час?


Я замовив ще віскі, затримане за клубними правилами: не подавати під час шоу. Я зрозумів це зараз і подивився на руку, коли пив. Вона не тремтіла. Але я не відчував би себе так погано, якби вона це робила. Офіціант пройшов поряд. Я поманив його.


Я сказав: Ви чули, що сьогодні за мадемуазель Тетяною стежили, коли вона виїхала на роботу?


- Так, - сказав він. Його обличчя було серйозним і невиразним. «Я подумав, що найкраще мати охоронця біля її роздягальні. Він чекає на вас, як чекає на вас пані. Я дещо влаштував.


— Дуже добре, — сказав я. Я знаю, коли до мене звертаються по чайові. Я потис йому руку, вклавши банкноту в його долоню. Потім я допив свою склянку і пішов за його пальцем за сцену.


Охоронець був китайцем і виглядав грізно: товстий і квадратний, з передпліччям, як баранячі ноги. Але він знав моє обличчя і трохи вклонився мені в східному стилі, відходячи вбік. Я постукав один раз. Голос, такий самий м'який і приємний, сказав:


'Заходь.'


Вона знову була одягнена в цей плащ, застебнутий на шиї. Вона сиділа на низькому стільці перед туалетним столиком, виднілися тільки її тонкі руки та босі ноги. Її посмішка була доброю та доброзичливою.


— Я зробив те, що ти сказала, — випалив я, з ротом, що раптом пересохнув. "Мені сподобалося ваше шоу".


- Я рада цьому, - тихо сказала вона, жестом запрошуючи мене сісти. «Ви повинні щось зробити, щоб залишитися живим. Ось чому я попросила вас зайти сюди після шоу, містере Уайт. Картер. Посмішка виглядала трохи втомленою. Я дуже добре тут заробляю, але нічого не нагромадила. І маю кілька обов'язків. Все може розвалитися, розумієте. Я намагатимусь пояснити вам це під час нашої розмови.


— Ти маєш на увазі це переслідування? Тієї людини, яка переслідувала вас?


"Ах, м. Картер. Це не одна людина, їх кілька. Спочатку я подумала, що це одна з тих азіатських молодіжних банд. Але вони дорослі чоловіки, містер. Картер. І вони озброєні. Я..."


— Вибачте, — сказав я. - Ти сказала азіати?


"Ах, так. Я мала сказати щось ще?


'Ні ні. Я просто подумав... але ні, продовжуй. Розкажи мені більше.


— Ці люди переслідували Германа до того, як він здійснив останню поїздку в Сайгон. Я знала, що з ним станеться щось страшне. Я знала і благала його вийти з бізнесу. Я попросила його…»


«Гей, будь ласка. Яка торгівля? Просто для повноти. Мені потрібно знати, чи ваша інформація збігається з моєю.


'Тобі відомо. зброю. Контрабанда зброї.


- Контрабанда?


— О, може, це не те слово. Герман більш-менш дотримувався законів. Герман торгував зброєю, скажімо, законно. Він дешево купив їх тут і дорого продав там. Контрабанда була у перевезенні. Дорогою сюди, до Германа, і дорогою туди, від Германа.


— Але ж щось пішло не так?


'Так. Завжди є люди, які обурюються посередником і тим, що отримує свою частку. І я думаю, що це був один із тих, хто стежив за ним кілька тижнів тому.


- Азіати?


'Так. Чому?


— Я не думаю, що його вбили азіати. За кілька хвилин після вбивства я знайшов його тіло. Докази, які я знайшов, вказують на те, що його було вбито вихідцями з Близького Сходу».


Її рука лягла на її гарну шию... Боже мій. Вони?


'Вони? Ви щось про це знаєте?


'Так. Він отримав кілька неприємних телефонних дзвінків.


«Якщо я маю допомогти, можливо, я маю знати. Ви з Меєром були…


«Закохані? Ах, містере. Картер. Якби милий Герман хотів цього, якби він міг, я б із задоволенням дав йому все, що він хотів. Але він втратив дочку мого віку, на війні, а іноді чоловікові потрібно більше, ніж просто секс, і ... Я розумію. Боюся, це було не перебірливо з мого боку.


'Ні ні. Я розумію. І я ціную, що ти намагаєшся мені допомогти. Ти добрий до мене. Я не можу сказати вам, наскільки це я ціную. Серйозно.


«Я мав знати. Серед іншого, це підкаже мені, як багато ви знаєте про його бізнес.


«Можливо, це багато, можливо, малюки нічого не варті. Я не можу сказати. Я думаю, Герман, як кажуть іспанці, потрапив між молотом і ковадлом. Можливо, він там, як ви кажете..."


— Комусь завадив?


'Саме так.'


'Я теж так думаю. Я думаю, він мав ідею конкурувати з деякими людьми, з якими не слід цього робити...»


- Так, - сказала вона. Тон був рівним, сповненим спогадів.


— Дивіться, — сказав я. — Я завезу вас додому. Де ви живете?'


'Ви хочете зробити це? Будь ласка. Тому що я думаю, що ні, я знаю, що вони ще чекають зовні. Я була така налякана... '


'Зовні?' Я встав. Поруч із туалетним столиком було вікно. Я підійшов і відкрив штори. Вулиця внизу була сповнена машин. - Яка у них машина?


— Але мені не треба було питати. Ще до того, як вона мені сказала, я вже знав: це був чорний «мерседес», безіменний і швидкий, і набитий суворими азіатами, які чекали на неї.


Розділ 10


— Може, — сказав я, зашморгуючи штори, — ти краще скажеш мені, куди тебе відвезти.


Вона зробила крок за ширму. Я міг бачити її обличчя, коли вона змінювалася. Спершу вона не відповіла. Її очі зупинилися на моєму обличчі. - До речі, - сказав я. "Якщо у вас тут є туфлі на плоскій підошві - і довгі штани - буде краще".


- Так, - сказала вона.


Я чекав. Не знаю, чого я очікував від неї, можливо, гарної затишної адреси у бік піку Вікторія, з чудовим панорамним видом на затоку, — хоч би що це було, це було зовсім інше.


- Юматі, - сказала вона. «Я живу у укритті від тайфунів. Туди треба пливти човном. Але спочатку мені потрібно кудись потрапити. На ринок Темпл Стріт.


- Але зараз він закритий, чи не так?


'Так. Але мій друг все ще відкритий. Для мене.'


Мабуть, вона прочитала розчарування на моєму обличчі. Друг?


- Так, і для тебе теж. О так, я певен.


— Знаєш, — сказав я, перевіряючи «Вільгельміну» та запасні крамниці у кишені, — я чекав зовсім іншого. Потім будинок Танака, я маю на увазі.


'Так. Ну, містере. Картер, є багато чоловіків, які вихваляються тим, що користувалися моїми... прихильностями, як то кажуть, і які не залишалися зі мною наодинці навіть на годину. Я тримаюся самотньо. Ніхто, зрозумійте правильно, ніхто ніколи не був у моїй оселі. Ніхто з тих, хто був зі мною, я маю на увазі. Я... - Вона зітхнула. «Я живу дуже ізольованим життям. Я маю свої заняття. Це тут сплачує рахунки. І вони не малі. Ти побачиш.'


"Але Герман Мейєр..."


«Дорогий Герман вивів мене у світ. Ми зустрічалися в громадських місцях – у барі готелю «Пенінсула» або в барі в парку – і він водив мене туди-сюди. І якби я колись погодився, щоб хтось відвіз мене додому, то це був би Герман. Але тепер... - Далі вона не пішла. Руки перейшли до шиї і застебнули щось скромне з високим коміром. Вона з'явилася в простому чонсамі, струнка і сексуальна, як Жінка-Дракон, і така ж недосяжна, як мадам Онассіс.


Однак її посмішка була теплою і привабливою. "Ну, м. Картер, я нарешті переконався, що перебуваю в серйозній небезпеці. Я радий прийняти вашу допомогу. Я довіряю тобі. Це так просто."


«І ось так просто вона встала навшпиньки і поцілувала мене.


Прямолінійно, без надмірностей, без награної пристрасті. Це був скоріше поцілунок, який дружина дарує своєму чоловікові, коли просить його принести додому свічки та пахощі, коли вона їстиме біфштекси на вогні і гарненько зігрітися в холодильнику. Він був коротким та неймовірно стимулюючим. Це говорило мені про те, що вона вважала само собою зрозумілим, що ми будемо разом у ліжку до наступного ранку. - Добре, - сказав я. — Маєш власну машину?


'Ні. Я...'


'Добре.' Я взяв телефон та викликав таксі. Водій таксі був трохи сварливий через поїздку в район на північ від Джордан-роуд. Він явно віддав би перевагу короткій поїздці в Цим. ша Цуй - один із тих атракціонів, які списують із туриста всі гроші вже на першому кілометрі. Ми чекали біля вхідних дверей, коли під'їхало таксі. Я поспішно дозволив їй сісти, і ми поїхали вулицею. У цей момент чорний «Мерседес» позаду нас зірвався з бордюру і теж поспіхом погнався за нами. Навіщо їм щось робити, перш ніж ми вийдемо?


Наша дорога вела на Солсбері-роуд, уздовж затоки, потім повертала на Кантон-роуд, повз морський порт. "Мерседес" завис позаду нас, рухаючись неквапливо та рівномірно.


"Чи можете ви бігати в чхонсамлі? Можливо, це потрібно".


Її рука наблизилася до моєї руки. Знову між нами пройшов електричний заряд. Що, чорт забирай, з нею було? — Я думала про це, містере Картер. В юності я займала призові місця з легкої атлетики. Де це було?


«Я не думаю, що вони спробують щось зробити, поки ми не зупинимося на ринку. Вночі там майже не патрулюють. Адреса, за якою ми збираємося, знаходиться за три квартали від Джордан-роуд. Я думаю, ми будемо у відносній безпеці, як тільки дістанемося туди. †


Я не був так певен. Можливо, вона знала щось, чого я не знав. Але ті круті хлопці позаду нас не залишали сумнівів у тому, що вони не жартували. Таксі згорнуло на Джордан-роуд. Я сказав йому зупинитись на Шанхайській вулиці. — Але ви сказали «Темпл-стріт», — сказав водій.


Я дав йому велику банкноту, надто багато. — Ми шукаємо порцеляновий чайний сервіз, — сказав я. «Ми збираємося заглянути до кількох магазинів». Коли ми зупинилися, я сказав йому: «Не могли б ви зробити щось для мене зараз? І приїхати сюди? Тримайте цей чорний Мерседес зайнятим рівно стільки, щоб вони не змогли припаркуватися.


'Я...'


"І я добре заплачу". Я помахав банкнотою.


'Добре.' Він побачив їх у дзеркалі заднього виду, коли вони повернули на Джордан-стріт. Він швидко звернув надвір і поїхав, як п'яний ідіот, розгойдуючись ліворуч і праворуч, по середині вулиці.


Я не думав, що є велике значення чекати і дивитися. Я схопив її за руку. — Ходімо, — сказав я. Ми швидко пірнули на Шанхайську вулицю, зменшивши швидкість тільки тоді, коли досягли першого провулка. Потім ми звернули на Темпл-стріт і занедбаний ринок.


Там ми зупинилися, щоб нас не побачили.


'Що тепер?' — Ти сказала, що це за три квартали.


- Так, - сказала вона. 'Розумієте? Вниз вулицею. Он той вогник ліворуч.


'Так. Ходімо зі мною.'


Це мало дати нам достатню фору. Як не подивися, проблеми, які вони мали з нашим заповзятливим таксистом, мали затримати їх рівно настільки, щоб вони не могли знайти нас на всіх тих різних вулицях, якими ми пройшли. Можливо, це була наша ніч. Я вже збирався привітати себе з щасливим поверненням додому, коли Тетяна схопила мене за руку і вказала вперед. - 'Г-н. Картер. Вони відрізали нас.


Вони зробили це. А коли я обернувся і подивився за нами це побачив. Машина висадила трьох із них на першому провулку, потім продовжила шлях перед нами та випустила решту. Ми були оточені. Гірше за те, вони були озброєні — і дуже безглуздо.


Насправді, я ніколи не бачив такої безглуздої колекції зброї зібраної разом.


З трьох азіатів попереду мене в одного був гострий спис близько шести футів, у іншого — гострий, як бритва, мачете близько трьох футів, а у третього — шестифутовий тризуб із шириною навершия близько трьох футів. Коли я повернув голову, я побачив, що інша група була екіпірована так само.


— Гей, — лагідно сказав я. Тетяно, встань спиною до стіни. Іди з лінії вогню.


'Чим ти плануєш зайнятися?'


- Що ж, - сказав я. «Я не гратиму за їхніми правилами, для початку». Троє чоловіків були перед нами далі, і я вирішив спочатку розібратися з трьома за моєю спиною. Я повернувся спиною до Джордан-стріт, витяг Вільгельміну і зробив три швидкі постріли.


Два з них потрапили в ціль. Перший ударив у хлопця тризубом у центр грудей і відкинув його назад на три-чотири кроки, перш ніж він приземлився у майже чорній від його власної темної крові сорочці. Другий ударив чоловіка списом у ліве око. Він зник у червоній плямі. Його потилиця вибухнула, і череп розлетівся вулицею. Спис з гуркотом упав надвір.


Третій ...


Вільгельміна зупинилася.


Вірна, дорога Вільгельміна, надійний люгер, який рідко підводить мене, вона більше не стріляла. Надто пізно я згадав, що не чистив її з того часу, як забрав її у генерала. Перед Другою світовою війною вони припинили виробництво Люгерів, а чутлива зброя застаріла і стала вимогливою до відходу. Його потрібно часто чистити, а потім акуратно збирати.


Чоловік із мачете був зараз зі мною.


Ззаду почувся пронизливий крик Тетяни. І кроки. Раптове люте ревіння чоловіка. Рев, який чемпіон з карате іноді використовує як зброю. І тут брязкіт металу об метал.


У мене не було часу озирнутися.


Мачете просвистіло в повітрі повз мою голову. Якби він потрапив у мене, хай навіть ковзним ударом, він би мене вбив.


Легким рухом правої руки Х'юго ковзнув у мою руку, тонкий, як олівець, стилет. І я швидко вискочив на середину вулиці, сподіваючись, що за мною нікого немає, і чекаючи можливості завдати удару.


Я знав, що мені не дуже допоможе парирувати удар Х'юго. Вже точно не проти цього метра бритвенно-гострої сталі. Єдиний шанс, який я мав, це дозволити йому стрибнути і промахнутися, а потім розрізати йому зап'ястя. Потім, з цими розірваними сухожиллями та його рукою, непотрібною до кінця життя, я міг би наблизитися і зарізати його так само, як я зарізав Тамуру.


За моєю спиною почулися звуки бою. Що там діялося? Я не наважувався дивитися. Труднощі моєї стратегії полягали в тому, що мій противник володів цим мечем. Його удари не наражали його на небезпеку. Його напад був блискавичним. А його бойова стійка - ноги зігнуті, пригнулися - давала мені не більше можливості вдарити, ніж його кісточки. Гарний шанс, у той момент, коли я пригнувся до його кісточок, він уже обезголовив би мене своїм мачете для джунглів.


Його наступна атака завдала удару мечем зверху, який би розрубав мене навпіл, якби він ударив мене. Швидко, як блискавка, він перетворив його на горизонтальний помах, який промахнувся повз мій нос на дюйм.


Я продовжував кружляти навколо нього, сподіваючись, попри все, відвести його від неї (якщо вона ще жива). Потім знову атакував. Його наступний хід був швидким і затятим, як завжди, але тепер у нього була дірка. Не питайте мене, де. Я не мав часу обміркувати це. Я дозволив адреналіну взяти гору.


Його помах двома руками був по діагоналі під кутом шістдесят градусів до землі. Він був спрямований не на мене, а на фінт. І було б точно в крапку, якби я стояв і не вдавався. Але мене там не було. І сила цього удару вибила його із рівноваги. Перш ніж він зміг відновити рівновагу, Х'юго вдарив його трохи нижче підборіддя, а потім униз. Х'юго гострий як бритва з обох боків. Поріз, який він завдає, вузький, але глибокий. У тьмяному світлі я побачив рожеву вену, що стирчала з його шиї і кров, що вивергала. Він кинув меч і схопився руками за шию. Він зі стоном упав навколішки.


Я повернувся до того, що відбувалося за мною. Тетяна стояла спиною до стіни. Її очі були не на мені, а на неймовірній сцені посеред вулиці.


Один із нападників був мертвий і лежав у канаві. Його кишки лежали на асфальті перед ним, і дорога була слизька від його крові.


Але вона не дивилася на це.


Посеред вулиці, між людиною з тризубом і людиною з списом, стояв маленький сивий чоловік, європеоїд років шістдесяти, озброєний тільки дивним набором ножів. Він тримав їх вістрям вгору перед собою і позаду себе, в оборонній позі з обох боків. Я ясно бачив його у тьмяному світлі. У ножів була одна ріжуча кромка, і вони були такими ж міцними, як кинджали, тільки вони були більші — фут завдовжки і, можливо, чверть дюйма завширшки на лезі. На ручках спереду був захист суглобів, а ззаду дивні загнуті гаки.


Старий безтурботно посміхався, ніби смертельна гра, в яку він грав, була навряд чи небезпечніша за гру в шахи. Він запросив їх у атаку. В одну мить я зрозумів, чому. Чоловік із списом кинувся вперед.


Старий, на мить проігнорувавши людину позаду себе, рушив не назад, а вперед. Два гаки торкнулися держака списа, утримуючи його на відстані від його тіла, і швидко ковзнули вгору по держаку. У рукояті — нападник усе ще йшов уперед, упевнений, що він проткне старого з першої ж атаки — переднє лезо вивільнилося з дерев'яної рукоятки. М'яко він різко ковзнув вниз по шиї нападника, перерізавши ті самі вени, в які я вдарив його приятеля з мачете.


Нападник упав.


У цей момент другий списоносець — людина з величезним смертоносним тризубом — стрибнув уперед за спиною старого.


Голова старого навіть не повернулася. Він упіймав тризуб лезом за спиною, повернув його до землі і тільки потім з єдиним пронизливим криком закрутився навколо своєї осі, описавши лезом в іншій руці широку дугу. Голова нападника була спрямована вниз через притиснений тризуб. Тим самим рухом ніж приземлився, розрізавши обличчя чоловіка навпіл. Поранений скрикнув. Його руки потяглися до понівеченого обличчя, і він опустився навколішки. Спокійно старий схилився над одним із мерців і витер ножа. Потім підняв очі й усміхнувся спочатку Тетяні, а потім мені. Потім він узяв мачете.


Решта були мертві. Людина з розбитим обличчям все ще стояла навколішки і плакала. Кров капала з-під його пальців, коли він намагався стиснути дві половини свого обличчя разом.


Одним легким, але потужним змахом старий підняв мачете і миттєво опустив його... і безлика людина перетворилася на безголове тіло. Кривавий трофей короткого бою опинився у канаві.


Тіло звалилося вперед.


Старий вклонився тілам. Уклін був розміреним та поважним. У будь-якому випадку, я досі був на сході.


- Привіт, - сказав він мені. Потім він обернувся до неї, все ще з буддійською усмішкою на обличчі. Тетяно, люба. Як я радий, що дозволили мені прийти вчасно».


Її очі все ще були сповнені невимовного жаху. Вона впала в його обійми. Заспокійливо поплескавши її по спині, старий повернув до мене з тією самою усмішкою. - Що ж, - сказав він. - Ти добре зробив свою роботу. Мої компліменти.


Я нахилився, як і він, і витер Х'юго. «Я радий, що мені пощастило. Але ти… Я ніколи не бачив нічого подібного.


- О, - сказав він, знизавши плечима. «Це я людина, якій пощастило. Мені дуже пощастило у житті. У його обіймах дівчина плакала. Вона міцно трималася за нього. Її ридання були гучними та невтішними. Я з цього нічого не зрозумів. — Це не щастя, — сказав я. — Ти знав, що робиш.


- Так, - сказав він. У кожній битві свої правила. Логічна битва має логічні правила. Ви просто повинні вивчити їх. Чим краще ви їх вивчите, тим краще їх застосовувати».


Його посмішка була спокійною, щасливою та всепрощаючою. Він повернувся до дівчини у своїх обіймах.


— Але давай, люба. Настав час відвезти тебе додому. Подивися... Тепер усе гаразд. Немає причин боятися. Вже немає. Ну, гаразд, ми з Картером проводимо тебе і за мить будемо вдома. Туди, бачиш? Хороша дівчинка...'


Його зморшкувата стара рука ніжно погладила її острижене волосся. Він глянув на мене і підморгнув. "Ось, дівчинко, нехай г. Картер тримає тебе. Він може втішити тебе так само, як і я. Я збираюся вимкнути світло і затемнити це місце на деякий час. Ось як це сталося. І він віддав її мені. Я тримав її на руках, поки він швидко йшов кварталом до єдиного світильника, який ми бачили, я тримав її, поки її ридання стихли, пом'якшилися, і вона, нарешті, відновила контроль над своїми емоціями. з будівлі попереду і попрямував до нас, вона потерлася заплаканою щокою об мою сорочку і кивнула мені, що все гаразд.


Добре? Все було шалено. Хто були ці наймані вбивці зі своєю середньовічною зброєю? З якої зграї вони були? Навіщо їм потрібна була дівчина? Хто був той старий?


І як він дізнався про моє ім'я?


Розділ 11


На західному березі півострова Коулун довгий пірс вдається далеко в затоку, вкриваючи дивну колекцію човнів, які ви коли-небудь бачили. Вони лежать усередині, захищені від тайфунів, що бушують тут пізно влітку і ранньої осені.


Тут є моторні човни, рибальські човни, сампани, джонки, плавучі будинки, баржі, торгові судна — більші човни, які перетинають Тихий океан, часто мають подвійну реєстрацію та ходять під прапорами як Королівської колонії, так і Червоного Китаю. Народ яуматі, як вам можуть розповісти гіди, переважно живе на воді; живе за рахунок риболовлі та іншої морської діяльності та виховують своїх дітей у плавучих будинках, які постійно пришвартовані до причалів, які є основою водної спільноти.


Після короткої швидкої прогулянки від Темпл-стріт до водного містечка я замислився, чому вона вважає за краще жити там.


Поки ми щосили намагалися не відставати від старого, я ставив питання про інші справи. Я подумав, що ця швидкість має сенс. Незабаром хтось пройде цією вулицею, заповненою трупами, і викличе поліцію. Поліція почне ходити околицями і почне ставити питання тут і там. А в мене була кров на штанах.


Старий, мабуть, прочитав мої думки. До речі, м. Картер, на випадок, якщо ти почнеш запитувати. Малоймовірно, що поліція переслідуватиме нас у цьому напрямку. Він здався мені знайомим. Де я раніше бачив це обличчя?


'Що ти маєш на увазі?' — спитав я, намагаючись не задихатися і не пихкати через ниючі ребра.


«Я передбачливо залишив записку, що вводить в оману, — сказав він з лукавою усмішкою. «На кантонському діалекті. У записці написано щось на кшталт «Смерть банді метеликів» та впізнавану ідеограму «Банди трьох тигрів» з Коулун-сіті».


— Добре, — сказав я... Старе село, яке тепер перетворилося на величезні нетрі поруч із аеропортом Кай Так, заманить поліцію в іншому напрямку. Старий вражав мене дедалі більше. - Добре, - сказав я. - Вам краще йти попереду. Я не знаю, куди йти.


- Мудре рішення, - сказав він, нітрохи не сповільнюючи кроку. «Зізнатися у власному невігластві – початок мудрості. Ах, ну ось знову, Тетяно. Я говорю як печиво з пророкуванням. Його усмішка була веселою і повною дружньої глум над собою. — Думаю, я надто довго був на сході. Мої сусіди на ринку кажуть, що я більше не говорю їхньою мовою, як гвай ло .


- Дивний диявол, - тихим пошепком перевела Тетяна.


"Вони не знають, що про мене думати", - підсумував він.


Гарно, подумав я. Перш ніж ми розлучимося, я мав ще кілька запитань. Тетяна відчула мій сумнів і стиснула мою руку. Посмішка, якою вона це супроводжувала, мала мене заспокоїти.


Він зупинився біля пірса і допоміг нам вилізти на низький пліт з пришвартованим невеликим човном. «До нашого з Тетяною будинок по суші не дістатися», — пояснив він. Він завів майже безшумний електродвигун човна. «Ось ви бачите, в яку яму зі зміями ви потрапили, містере Картер, це місце здаватиметься вам усе більш значущим. На воді нічого не може статися поспіхом - принаймні легко. Ніхто не може накинутися на нас на швидкій машині та вбити нас. Дуже складно таємно наблизитись до члена водної спільноти. Якщо ви колись жили на воді, ви зрозумієте, що я маю на увазі. Місцеві жителі стали надзвичайно чутливими до присутності серед них сторонніх».


Над водою долинали ніжні звуки китайської музики; м'яке брязкіт "бі ва", і звучала місячна лютня, і ритмічний звук того, хто співав пісню. Весла ковзних гребних човнів опускалися у воду, і м'яке світло попереду приєдналося до місячного світла на воді.


Водна спільнота продовжувала розкриватися і була величезна. Рука старого біля керма повела нас заплутаною лабіринтною дорогою, через яку я втратив будь-яке почуття напрямку. "Це величезна," сказав я. — Усі ці люди — біженці з материка?


"О небеса, ні," сказав старий. - Майже ніхто. Насправді ми з Тетяною єдині біженці, яких ми тут знаємо.


'Але потім ...'


Тетяна перервала мене. «Послухайте, містере… Нік». Її рука стиснула мою. Знову між нами пройшла електрика. — Коли ми проходитимемо повз, ви побачите, що у причалу сампанів немає джонок. Навпаки. Вдень можна побачити, що люди на джонках – "танка" – сильно відрізняються від раси хокло, що живуть на сампанах. Завтра ти маєш піти за покупками. Громада має власне незалежно функціонуюче господарство. Є універмаги, ігрові зали, перукарні, школи та навіть фабрики, все на плаву. Ви можете зробити покупки для вечері на власній палубі. Бакалійник та м'ясник припливають сюди на своїх човнах. Так...'


"Всього свого часу, любий," сказав старий. «Ось ми тут». Він вправно підвів човен до плавучого дока, пришвартував його і вимкнув двигун. Поруч із пристанню стояла на якорі велична джонка — як вони сказали, пригнана з пристані. — Ось ми й удома, — сказала вона. Її посмішка була ясна у світлі гавані. — Ось, любий. Давай я тобі допоможу. Чи ви не могли б подбати про все для мене, містере Картер?


Інтер'єр показав суміш різних культур. Стіл та татамі були японськими. Окраса була китайською. Тетяна, залишивши туфлі на палубі, увійшла всередину і взялася за роботу... Ми зі старим сиділи, схрестивши ноги перед низьким столиком. Він приніс кам'яний глечик та маленькі глиняні миски. Зі східною серйозністю він налив нам обом.


Я підняв свою миску і зупинився. "Саке?" — Ну, щось подібне, — сказав він. — Пийте обережно. Тримайте його в роті і спробуйте на задній частині мови. О так.' Він послухався власної поради. Я зробив те саме. Майже одразу напій дав мені тепле відчуття.


Він без вагань поставив мисочку. Потім він глянув угору. - Що ж, - сказав він. "Я думаю, що ми готові відповісти на всі ті питання, які ви хочете нам поставити, містере Картер.


Я задумливо прикусив губу. Тоді я сказав: Добре. Ти мене знаєш. Як? Хто ти? Хто ви обидва?


«Я постараюся пояснити це у хронологічному порядку. Коли ти пред'явив свій квиток з фотографією Мейєра, мені зателефонувала Тетяна. Я впізнав ім'я. Як скоро стане ясно для вас. Я попросив її перевірити тебе, щоб дізнатися, чи справді ти та людина, за яку себе видаєш. Вона це зробила, і це був ти.


Це дивний потиск рук? Я навіть не можу згадати, звідки це взяв».


'Ні? Дозвольте мені освіжити вашу пам'ять. Навесні 1962 року ти був на Цейлоні зі справою Девіда Хоука з АХ. Пароль був студентським жартом, який один із ваших союзників вивчив в університеті десь на північному сході. Це був якийсь дивний потиск рук...


Хоук, АХ. Я миттєво насторожився. Але мої думки мчали далі. Цейлон


— Тоді вашими контактами були давно померлий британський джентльмен — людина на ім'я Вілкінс — і я.


Я впустив кам'яну чашу. Він розбився об стіл. - Ти не "Вілл Локвуд".


"Це був ти?"


"Остання робота, яку я виконував, ну ..."


— Але ж ти мертвий. Багато років тому. Я чув про це.


«Тепер я міг би процитувати Марка Твена: чутки про мою смерть...»


'Але ...'


«Мене підстрелили над територією Китаю. Мій літак розбився, і я був серйозно поранений. Я потрапив до рук Народної Республіки, з деякими добрими наслідками, з деякими поганими. До переваг належить чудове медичне обслуговування, яке я отримав там. У мене, як бачите, нове обличчя. Я вже звик до нього, тепер це частина мене. Я вже не молодий. Я був, скажімо, далеко за пагорбом, коли ви бачили мене востаннє.


— Не для людей зі слабкими нервами, — сказав я. Тетяно, ти знаєш, хто він?


— Я знаю дещо, — сказала вона. 'Просто скажи мені.'


«Він був найкращим агентом, який у нас колись був. Найкращий. Хоук якось сказав мені, що Вілл Локвуд може і його дечому навчити.


— Колись я говорив, але Девідові це не дуже сподобається, якщо я тобі скажу. Так, колись я був цінний. Коли пластичні хірурги перестали працювати з моїм обличчям, у мене з'явилася зовсім нова особистість. Звичайно, коли ті інші лікарі закінчили зі мною, я…


«О, чорт забирай», — сказала Тетяна. «У нас закінчились креветки. О Вілле, як я могла бути такою дурною. я... '


Безтурботна посмішка повернулась до неї. «Що ми їмо?»


«Вісім дорогоцінних супів. У монгольському рагу.


— Тоді зроби сім коштовностей, моя люба. Ми з Ніком не заперечуємо.


- Ти сказав... - сказав я.


'Ах да. Так чи інакше, я втік. На шляху мені допомагала жінка, китаянка з неповнолітньою дочкою російської, яка наражала себе на серйозний ризик. Ця жінка була насильно репатрійована, коли її чоловіка було вбито при взятті Харбіна. Я взяв її та її дочку із собою, коли перетинав кордон. Жінку було вбито. Дочка... Він кивнув на Тетяну, що возилася на плиті поза чутністю. «В неї не було документів. Коли я прибув до Гонконгу, я відмовився від фальшивого імені, яке відповідало моїй фальшивій особі. Я взяв ім'я друга, з яким відсидів у в'язниці, людину без сім'ї, яка не представляє інтересу для уряду США. Як тільки мені вдалося обійти свою фальшиву особу, я купив папери для дівчини. Я знав, що закінчив свою кар'єру в АХ. Я вирішив виховати дівчинку. Однак я не міг перестати займатися справами і, нарешті, робив те саме, що й раніше, але, так би мовити інакше. Однак моїй діяльності дещо заважають...»


- О, Вілл, - сказала вона тепер за ним. — Підійди та розпали мені пекти. Я завжди роблю це неправильно…»


Він підвівся і виконав її прохання. Його очі зупинилися на мені. Ніжне, любляче поплескування по плечу, було батьківською ніжністю.


— Нічого, — сказав я. «Мені ще важко переварити все це. Ви більше ніколи не пов'язувалися з Хоуком?


- Не напряму. Час від часу я передавав йому наведення, але завжди через анонімний лист чи телефонний дзвінок. Іноді навіть обхідним шляхом попередньо передавши інформацію англійському посольству. Там сидить смішний чоловічок із сумним обличчям та дивним почуттям гумору».


- Фредерікс?


- Так це він. Я не працюю каналами нашого посольства. У будь-якому разі зараз відбуваються цікаві речі».


'Це точно. І це буде моє наступне питання.


'Саме так. Люди, з якими ви зіткнулися сьогодні вночі, ті люди, яких ми залишили на Темпл-стріт, були найманими вбивцями. Зважаючи на все, їх найняв хтось, хто знав про невинні стосунки Тетяни з покійним містером Мейєром. Їх послали за нею, щоб змусити її замовкнути, якщо вона щось знає. Я думаю, що, мабуть, це вони вбили Меєра...


- Це все ще відкрите питання, - сказав я. Я знову прикусив губу. Чи маю я сказати йому? І отримати інформацію від найбільшого агента всіх часів? Можливо, якусь допомогу? Я тяжко проковтнув і продовжив. «Я знаю тих хлопців, які вбили Мейєра. Здається, вони дуже неприємна торгова марка. Я розповів йому про їхній кривавий підпис. «Питання у тому, чи є вони тими хлопцями, які наймають банду божевільних убивць?» Я налив собі ще одну миску саке в і зробив ковток... Потім я глибоко зітхнув і розповів йому все інше.


Він сидів невимушено, кивав і посміхався і жодного разу мене не перебив. Наприкінці він усміхнувся і похитав головою.


"Небеса, небеса", - сказав він. — Цілий корабель американської зброї. І не один, а три конкуренти борються за нього».


- Гей, - перебив я його. 'Хіба троє?'


« Не рахуючи Мейєра, який виступав швидше посередником, посередником між генералом і… і… вибачте, Нік… я…


Його руки піднялися до голови. Його очі на мить здавалися не у фокусі. Потім він, здавалося, знову взяв себе до рук. — Я… стара рана… вибачте. .. де був я?'


— Три групи б'ються через постачання зброї, — сказав я. "Ти в порядку?"


Він рукою відмахнувся від допомоги. "Ах, так, так. Просто... - Ще один спалах болю пробіг по круглому обличчю. - Ні... я сказав... ізраїльтяни здаються чужинцями, Нік. Я не вважаю їх агентами свого уряду".


'І я ні. Уілле, можу я тобі щось принести?


'Ні ні. Ні. Боюся, ніякий аспірин не позбавить цього. Просто мені здається, що це те, з чим просто потрібно жити». Він схилив голову на Тетяну, яка все ще була зайнята за ним, ігноруючи нас. «Я намагаюся, щоб вона якнайменше помічала це. Це так її засмучує». Його усмішка раптом стала усмішкою старого, юнацька підступність зникла.


«У будь-якому випадку, у вас є на прикметі ця група, а потім у вас є хтось, про кого ви можете не знати. Мейєр, схоже, мав більше одного кандидата на зброю. Він розповів Тетяні дещо про одну людину. Знаєте, небагато, але достатньо, щоб порушити чиюсь цікавість. Дещо про Близький Схід. Щось… ну, я подумав, можливо, Мейєра вбили, щоб перешкодити йому здійснити ту іншу угоду.


- Це нове для мене, - сказав я. «Але досі багато чого не пояснено. У Мейєра щось було з собою, коли його вбили — щось, що він щойно купив у людини, заради якої я приїхав до Сайгона. Хто б його не вбив, я думаю про Шимона та Цві особливо, він забрав цю штуку. А ця штука… ну, я гадаю, вона якось пов'язана з торгівлею зброєю генерала.


"О?" він сказав. 'Це цікаво. Що це було?'


«Якийсь мікрофільм. І не питайте мене, що на ньому. Я не маю жодного уявлення.


'Хм... так. І ці люди або вбили Мейєра, щоб отримати його, або вбили його, щоби переконатися, що транзакція не пройшла, і знайшли його і забрали, коли обшукували його документи. Ми не маємо можливості дізнатися, що з цього правда. Так, все дуже заплутано. І потім, звичайно, у нас є третя і в певному сенсі найочевидніша постать у нашій гонці за цією зброєю».


'Це хто?'


"Ну, Ко..." Біль знову пронизав його. Його обличчя напружилося, руки вчепилися у віскі. — Я... Ко... Комаров, звісно. ми...'


Напад ударив на повну силу, настільки ж потужний, як землетрус, і майже такий же руйнівний за своїм впливом на Вілла Локвуда. Безтурботна особа зазнала серії неконтрольованих конвульсій, які спотворили його обличчя, як обличчя може бути понівечене хворобою. Його руки, дико тремтячи, схопилися за голову. Очі закотилися в орбітах, а з рота, все ще усміхненого й спокійного, вирвалося низьке тваринне гарчання болісного болю. Очі двічі моргнули, потім його розум поринув у блакитні глибини.


«Про Боже, про Боже огг-гг. .. , - сказав він. Потім усе перетворилося на стогін. Швидкі вмілі руки перетворилися на незграбні пазурі. Мова випала з рота. Погляд повернувся до мене, показуючи лише біль – безнадійне страждання, від якого не було жодної допомоги. Потім він упав уперед і завмер, притиснувши кам'яний глечик та глиняні чаші.


Розділ 12


Я обійшов низький столик так швидко, як міг, але як би я не був швидкий, Тетяна була швидше. Вона потягла його назад і поклала на татамі. Вона перевірила його пульс і, перш ніж я встиг її зупинити, дістала з сумочки шпильку, обмацала його язик у роті, витягла його і приколола до його щоки. Це змусило мене здригнутися, але, подумавши, я дозволив їй продовжувати. Вона явно знала, що робить, і це був вірний спосіб не дати йому подавитися власною мовою, якою б безпорадною вона не була.


— Стеж за ним, — сказала вона. Вона поспішила до іншої кімнати і повернулася зі шприцом у руках. Вона перевірила рідину, і в повітря вистрілив тонкий прозорий струмок. Я тримав його за руку, поки вона спритно вводила йому щось. Потім ми спостерігали, поки біль не зник з його обличчя, і він не поринув у мирніший сон.


Ми присіли на мить, поставивши коліна на циновку, і подивилися на нього. Потім я видихнув все приховане повітря в глибокому зітханні.


'Що це було? Все, що я коли-небудь бачив, було схоже на напад, але це не він. — Ні, — сказала вона. - Це було щось інше, Нік. У тюремній лікарні йому щось зробили з головою – якусь експериментальну операцію. Принаймні останніми роками ситуація погіршилася. Він уже давно гаразд, ви бачили його — бореться блискуче, майстерно, а потім, раптом, це повертає його до… — Вона безпорадно махнула рукою і подивилася на мене. Її очі були сповнені сліз.


— Невже ніхто нічого не може з цим поробити?


— Без даних операції нічого. Здається, ніхто не знає, чим вони з ним займалися. І це погіршення поступово пришвидшилося. Раніше такі напади були раз на два місяці, а тепер щотижня, а іноді й через день. На даний момент він перебуває у жахливому стані. Це вже третій тиждень. Це була одна з причин, через яку я попросила тебе допомогти мені сьогодні ввечері, Нік. Зазвичай він цілком здатний захистити себе самостійно. Ви бачили, яким він був. Але зараз він поганий, Нік. О, поки він бився з тими чоловіками, міг би перенести напад посеред бою. Вони б його зарізали. Тому допоможи мені...


Я обійняв її. — Чому б тобі не поїхати з ним до Америки? Має бути хтось, хто може щось із цим зробити».


— Ми вже оминули всіх лікарів, Нік. Ми були у найкращого лікаря в Лондоні. Людина, чию особу прийняла Уїлл, мала право на пенсію. Я попросила британський уряд привезти його на дослідження. Вона притиснула свою маленьку голівку до моїх грудей. 'Нічого такого. Нічого такого. Пенсія сплатила б усе… навіть домашнє лікування… Але Вілл не хотів більше терпіти. Ти знаєш, який він.


- Так, - сказав я. 'Я думаю так. Він хотів померти на ногах. Тож він повернувся туди, де все сталося. Він був експертом з Далекого Сходу, оселився тут і з того часу повернувся до роботи, як ні в чому не бувало».


'Саме так.' Вона стиснула мене в обіймах. — Я знав, що ти зрозумієш. Можливо, ви трохи схожі на нього. Він має таку якість, як не бути переможеним, який би виклик не кидав йому світ. Але тепер, коли все це відбувається так швидко і так затято.


Вона підняла до мене своє вологе обличчя і вчепилася в мої ниючі ребра з силою, яка мене вразила. "О, Нік. Я так самотня. Я так боюся. Я хочу... я хочу...


Чого вона хотіла, було ясно. Вона хотіла мене. І я не заперечував проти цього. Виразно не заперечував, коли вона підняла обличчя і міцно поцілувала мене, а потім знову. Все ще стоячи на колінах поряд з нерухомим тілом Вілла, вона спритними руками розв'язала темний чонс, щоб підготувати своє золоте тіло для мене. До того часу, як вона звалилася назад на килимок, хіть палала крізь її сльози, які вона не спромоглася витерти, я був готовий до неї. Але й тоді пристрасть, яку збудила в мені перший дотик, стала для мене цілковитою несподіванкою. Мене це трохи налякало, але ненадовго. Після цього були тільки грім і блискавки, і тайфунні вітри, що дмухали зовні над мирним морем, коли ми притиснулися так міцно, що пізніше в обох залишилися садна...


Після цього мені завжди хочеться курити, але я втратив останню сигарету власної марки, коли зробив дурний кидок у провулку в Сайгоні. І тому що моя марка не продається в Гонконгу, і я не торкаюся ні до якої іншої марки, я задовольнився тією чашкою зеленого чаю, яку вона мені подала - все ще оголена. Її гола шкіра ніяк не реагувала на вологий холод гонконгської ночі. Я глянув на неї, ще з голодом в очах. Я ніколи не бачив нічого схожого на неї — чи, можливо, хочу сказати, що в мене ніколи не було такої реакції на іншу жінку. Тепер, коли я розповідаю про це, я навіть не міг сказати, чи були її груди зараз великими чи маленькими. Все, що я можу сказати, це те, що, як і всі, вони були в порядку. Що ще чоловік може сказати про жінку?


Ми деякий час спостерігали за Віллом і звільнили йому мову, тепер, коли він міцно спав і більше не зазнав судом. Вона підклала йому під голову подушку і ніжно вкрила його з турботою, якою я позаздрив, хоча знав, що отримаю таку турботу, якщо мені знадобиться або попрошу про це. Тільки вставши, щоб закінчити трапезу, вона відчула холод і накинула на плечі чорну накидку. Але оскільки вона відчувала мою глибоку вдячність за її бездоганне тіло, вона залишила його повністю відкритим спереду, зверху до низу, і розташувала його так, щоб під час роботи воно було видно мене. Коли суп був готовий, вона налила його в миску, помістивши тушковане м'ясо, щоб воно кипіло. Весь цей час вона не зводила з мене очей. Я зітхнув і обійняв її... Цього разу все було повільніше, розслаблююче і чуттєвіше. Ми знайшли час для всього, та я маю на увазі все.


Потім ми встали на вечерю, і я відчув, що з багатьма впораюся. Китайці можуть їсти тушкований суп, насолоджуючись кожним новим ароматом, оскільки інгредієнти, що додаються по шматочку, повільно нарощують наваристість супу, а потім, покінчивши із супом, їдять ще одну повноцінну їжу без унції ваги. Не питайте мене як. Нам, іноземним чортам, однієї юшки вистачить, щоб угамувати голод на тиждень. Навіть без креветок.


Після їжі я натрапив на ще один сюрприз. Я саме казав: «Я так розумію, ви чули, що Мейєр мав другу пропозицію на постачання зброї, якщо він зможе гарантувати вантаж».


"О?" вона сказала. — Ти це чув від Германа?


Ні, я сказав. — Від твого батька.


— Від… від кого? вона запитала.


- Від твого батька, - сказав я. — Тоді від твого прийомного батька.


- Нік, - сказала вона. «Уілл не мій батько. Чи не прийомний і не звичайний.


- Що ж, - сказав я. - Хто він тоді?


- Мій чоловік, - сказала вона.


'Чоловік?' - Я мало не випустив чашку чаю. — Але я думав… — Я подивився на нього, що тепер мирно сплявся на матраці, з ковдрою, натягнутою до підборіддя.


- О, - сказала вона. Вона заспокійливо поклала руку на мою. - Ні, Нік. Це не те, що ви думаєте. І ви маєте рацію. Якщо він щось для мене означає, то це ніби мій батько. Але коли він вивіз мене з Китаю і мою матір убили під час перетину кордону, ми зіткнулися з безпосередньою проблемою, як сформувати дипломатичну ідентичність. Він уже мав власну фальшиву особу, особу, яку він прийняв. Папери доставили швидко. Людина, чию особу він прийняв, був героєм війни, на пенсії та з Хрестом Вікторії за Другу світову війну. Але я? Мені було тринадцять. У мене нічого не було. Усиновлення не обговорювалося. Вілл був самотній. Єдиним способом отримати громадянство для мене було вийти за нього заміж. Зараз я зареєстрована як Mrs. Артур Джеффордс, це офіційне ім'я Вілла.


- І ось так ти прожила всі ці роки?


- Так, - сказала вона. "Вілл і я... ми ніколи... ти знаєш. Тим не менш, по-своєму, я залишалася вірною цьому дивному шлюбу. У мене були коханці, принаймні кілька. Але вони ніколи не пред'являли мені жодних прав. Ніколи , Бувай...


Я продовжив: «І у вас є прибуток від вашої роботи і доход від пенсії Вілла, щоб жити. Це воно?'


- Ну ні, - сказала вона, знову наливаючи чай.


«У Вілла є свій невеликий бізнес. Він володіє невеликим тату-салоном на Темпл-стріт, прямо посеред ринку. Він також працює письменником китайською мовою. Це співтовариство, де мало хто вміє читати та писати. Але він робить це лише для того, щоб залишатися в курсі фактів спільноти на найнижчому рівні. Як письменник він перехоплює повідомлення в китайському співтоваристві. Як татуювальник, він вислуховує моряків. Спочатку він працював у Ваньшаї, потім, коли дія перемістилася на півострів, переключився на малий бізнес у Цімі. ша Цуй, недалеко від того місця, де я працюю. Він...'


- Так, Нік. Дія зараз на цій стороні, - сказав Вілл слабким голосом. Він сів і глянув на нас, потираючи руками віскі. «Вибачте, що втручаюся у вашу розмову без прохання… але я щойно прийшов до тями».


- Гей, - сказав я. "Так ви думаєте, ви повинні сісти так скоро?"


- О, все гаразд, - сказав він. «Я просто почуваюся так, що ніби випив бочку олії, і тепер мені потрібно позбутися величезного похмілля. Тетяно, люба, чи не знайдеш ти мені чаю?


- О, Вілл, звичайно. Я дам тобі супу: «Так, так. Було б чудово. Спасибі. У будь-якому випадку Нік, як я вже сказав, дія відбувається вже тут. У Морському Раю.


- Морський рай?


— Це стара назва матроського кварталу в цих прибережних містах. Там і відбувається дія ... але іноді воно змінюється, тому що канали засмічуються і кораблі прямують до інших місць для навантаження та розвантаження. Початковим гонконзьким матроським раєм — місцем, на честь якого названо місто, — був Абердін, де є інше велике плавуче село. Кантонська назва Абердіна-Heung. Конг Цай, або «маленька пахуча гавань». Це дало його ім'я, неправильно вимовлене англійцями, як завжди, всієї колонії.


- Потім, - сказала Тетяна з камбуза, - він перейшов у Ваньшай. Багато моряків досі там тусуються, а туристи вже націлилися на Цим Ша Цуй. Я побачив, що вона застебнула плащ, і мені стало трохи легше. Вілл продовжив:


Але з завершенням будівництва морського порту в Коулуні і, я думаю, з постійним припливом людей через Кай Так значення Коулуна зросло. Нещодавно судам з великою осадкою доводилося кидати якорі далеко в бухті, де їх розвантажували баржами. Тепер навіть найбільші можуть дістатися до набережної. І якщо треба просто на залізничній станції.


— А як щодо менш важливих кораблів? Як той… як наш зниклий корабель з його вантажем зброї?


- А, - сказав він. Принаймні до нього повернулася частина його веселої посмішки. Ну ось тому я й переїхав до Яуматі, а точніше до Яу Ма Теф, — він додав словам правильний китайський ритм, насміхаючись над спрощеною британською вимовою, — і посілися на Темпл-стріт. Його посмішка була навмисною, і його виснажене обличчя підморгнуло мені. «Вантаж, який не підходить для великих причалів, як і раніше, вивантажується на великій глибині, де стоїть на якорі старий плавучий причал. Усі баржі, які обслуговують цей район, швартуються, коли вони не працюють, у цьому районі, у цьому мальовничому притулку. Їхні капітани та команда — мої друзі та сусіди.


- Гей, - сказав я. 'Це означає... '


— Це означає, що я можу відстежити, де розвантажували цей транспорт зі зброєю завтра вдень, якщо мені пощастить. У будь-якому випадку це означає, що я майже напевно отримаю цю зачіпку до завтрашнього вечора. Човнярів не так просто обдурити фальшивими документами, чи знаєте. По-перше, вони вміють читати. Крім того, тут немає контейнерного сервісу. Коли тут на берег прибувають ящики зі зброєю, вони обслуговуються як ящики зі зброєю, а не як ящики із апельсинами. І мої друзі точно знатимуть, куди вони прямують.


— Дуже добре, — сказав я. 'А далі...'


— І якщо тобі цікаво, то, можливо, ми могли б піти прогулятися завтра ввечері. А потім подивитися, що вийде. Хто знає? На той час, коли друге шоу Тетяни закінчиться, у нас може бути набагато більше відповідей, ніж зараз».


«Тим часом я думаю, що робити з цією командою дзвонити протягом дня, щоб підтримувати зв'язок. Я трохи потрясу Безіла, але я можу впасти мертво, якщо захочу, щоб він був тут. Ні. Чим більше я про це думаю, тим більше мені хочеться передати йому це все з великим червоним бантом, зав'язаним на ньому. Як доконаний факт


"Боже мій", - сказала Тетяна, підходячи з суповою тарілкою Вілла і ще одним чайником чаю для нас трьох. — Ти такий самий. Обидва вперті, як мули.


- Виконуй роботу, люба, - сказав Вілл з легким ритуальним поклоном, перш ніж узяти першу ложку супу.


«Ну, ви бачили б деякі з тих речей, які Девід і я готували разом перед війною, коли ми працювали в Пекіні. Це було зроблено для того, щоб якийсь хлопець не надав собі заслуги за виконану нами роботу. Він похитав головою з кривою відстороненою усмішкою, згадуючи це. Він знову був самим собою.


«Допоможи мені згадати, — сказав я, — що я чув від тебе про Девіда Хоука».


Вілл підняв голову, його очі були широко розплющені. «Він би вбив мене за це на якійсь глухій вулиці. Це точно. І вже точно дурня не пошле. Він би надіслав такого експерта, як ви. І ця людина повернеться з моїм скальпом».


"Не тоді, коли ти такий, як минулої ночі".


'О. Я досі час від часу займаюся цим», - зізнався він. Він зробив ковток ароматного чаю та посміхнувся. - Але з іншого боку, минулої ночі ти побачив мене з іншого боку. Ні, Нік. Я мав свій день. Ці речі приходять у швидкій послідовності. Минулої ночі я швидко одужав, але це тому, що Тетяна так швидко діяла. Але якщо це станеться зі мною, якщо її не буде... Востаннє я вимотався за кілька днів. Мої добрі друзі у спільноті танка надіслали молитви, які використовуються лише для мертвих. Тоді вони мали рацію більш ніж наполовину. Ви можете сміливо списати частину мене».


"Буде." Тепла та ніжна рука Тетяни лягла на коліно старого. "Ні будь ласка."


— Ні, люба, — сказав він із покірною, навіть спокійною усмішкою. «Це те, що ми з Ніком виявили за вашою допомогою. У мене таке почуття, що це може бути моя остання робота. Що ж, якщо я все зроблю правильно, ніщо не зробить мене щасливішим, ніж піддатися на роботі тут у Морському раю. Його рука накрила її. Він усміхнувся нам обом. — І якщо нам вдасться виконати цю роботу в рамках угоди… — Його усмішка стала ширшою. В його очах знову з'явився колишній веселий блиск.


Розділ 13


Ми випили ще трохи на щастя, а потім Тетяна постелила мені японське ліжко на циновках біля камбуза. Вона поцілувала мене на ніч і зникла у своїй маленькій каюті поряд з каютою Вілла. Коли минула година чи близько того, вона залізла в ліжко поряд зі мною, вся тепла і м'яка, гола, з розпатланим волоссям, пригорнулася до мене ближче, і все знову стало по-справжньому затишним. Минуло багато одиноких місяців відтоді, як у неї був останній чоловік, і їй потрібна була якась втіха, яку тільки може отримати жінка. І, звичайно, мене не треба було так довго вмовляти, зламані ребра чи ні. Але потім, коли вона заснула поруч зі мною мирним сном, я сам був надто схвильований і втомився, щоб легко заснути. Я дуже хотів цигарку. Я ліг на спину і м'яко розгойдувався в човні, розмірковуючи про багато подій останніх двох неймовірно насичених днів і кілька питань, на які я не знав відповіді, але не міг ігнорувати. Наприклад:


Три конкуренти за цей вантаж? Хто це був? Я навіть не знав, хто були ці два ізраїльтянини, крім того, що знав їх як пару холоднокровних кровожерливих виродків. Але чого вони хотіли? Можливо, це були ренегати, які працювали на людей ОПЕК чи одну з країн арабського блоку? Якісь вільні агенти? Я знав, що краще не брати їх за офіційних ізраїльських секретних агентів. Я працював з деякими з цих хлопців раніше, і це зовсім не виглядало як їхній стиль, але я не був так впевнений.


Наймані вбивці? Скоріш за все ні. Невідомі знаменитості, агенти якоїсь дивної нації, яку ми ще не помітили? Можливо. Але, не відмовляючись від такої можливості, я був готовий посперечатися, що ми маємо справу з типом затятих терористів, які працювали на бозна-кого, але більшою мірою заради гострих відчуттів. Так чи інакше, вони виглядали як наймані професіонали... але потім була ця дивна штука із прикрасою на тілі Мейєра.


Але тепер: хто були ті два інші бійці? Я повинен був не забути спитати Вілла вранці. У нього був цей загадковий натяк на Комарова, і це також дещо прояснило. Хто це міг бути? Когось нещодавно призначили до місцевого підрозділу КДБ? Занадто недавно, щоб бути у списках Вашингтона? Я думав, що Вілл цілком здатний знати про структуру тутешньої секретної служби більше, ніж Девід Хоук. Тим більше, що Хоук отримав багато інформації від таких людей, як Безіл Морс. Я пообіцяв собі, що вранці завітаю до думок архіву Вілла на цього російського джентльмена.


А потім була третя сторона, яку Вілл згадав. Ніхто з нас про це нічого не знав. Все, що в мене було, — це здогад Вілла, і мені краще було б їй повірити, бо здогад Вілла виходив з того факту, що поточний стан справ був би неправильним, якби було лише дві сторони. Я заснув, пообіцявши собі, що завтра вранці у мене буде довга розмова з Віллом про це...


Але все виявилося інакше.


Коли я прийшов до тями, їх обох уже не було. На дошці оголошень поряд із камбузом поряд зі списком покупок Тетяни були дві нотатки. Я зняв їх та прочитав.


Прекрасні люди, працівники човнів тут не поступаються цим чортовим птахам. Я краще зроблю це сам, якщо хочу отримати щось від них. А поки, будь ласка, зателефонуйте всім прокатним заводам на багато миль навколо і запитайте, чи був підписаний контракт за останні два тижні на різання та утилізацію вантажного судна. Тоді приходьте до мене, в той маленький ресторанчик біля океанської гавані. Я буду там об одинадцятій. Нік: Повернися в офіс Майєра і закінчи роботу, яку ти почав учора, яка заважала тобі. Нам треба глянути на весь цей архів. Але прошу вашого особливого інтересу до архівів під листами Г. та К. Також для хронологічних записів за останні два місяці, якщо Майєр вів свій бізнес так само. Якщо можеш, йди і розбери все це безладдя. Тоді подзвони мені близько полудня за телефоном H-643219. До того часу ви будете зайняті цими архівами. Їй-богу, я чудово проводжу час.


Бувай


Я знав, що він мав на увазі. Я теж майже почав отримувати від цього задоволення, вперше в цій подорожі, через кілька підказок, які у нас були, і мізерний шанс дістатися кудись за кілька годин. Я знову прочитав записку. Так, або вивантажили десь вантаж і здали корабель на злам, або знову відправили в море, вже під іншим прапором, ім'ям та паперами. Це залежало від того, здійснили вже перекидання союзники генерала чи ні. Якби цього не сталося, вони зробили б дуже розумно, очорнивши його. І до чого тут архіви Г та К? К. міг бути Комаров, але хто був цей Г?


Тетяна замітка була коротшою.


Нік дорогий,


Було важко розлучатися з тобою цього ранку. Я тільки-но можу дочекатися вечора. Будь обережний ...


Т.


Я озирнувся. Телефону на човні немає. Вона зійшла на берег, щоб зателефонувати. У мене з'явилося раптове передчуття, і я висунув голову, питаючи, що вони залишили для мене, щоб зійти на берег. Але до борту джонки був пришвартований плоский веселий човен. Я одягся, заварив каву і вийшов, щоб зайнятися денними справами.


Це був чудовий ясний ранок — такий, на який завжди сподіваєшся, вирушаючи до таких міст, як Гонконг, з його скелястими горами, що зникають у насиченій синяві моря. Якби в королівській колонії були проблеми — бідність, злочинність, загроза Червоного Китаю — ви не знали б про них, якби дивилися на чисту красу навколишнього середовища. Поки я повільно греб через безліч причалів, у мене було достатньо часу, щоб озирнутися і насолодитися цими декількома дивними та інтригуючими видами та звуками цієї водної спільноти.


Я відчував жаль, що поряд зі мною не було Тетяни, яка розповідала мені про все, або Вілла, який розповідав мені довгі матроські історії про острів і Морський рай. Але як би там не було, це була чудова атмосфера ясного ранку, і помалу вона привела мене в гарний настрій задовго до того, як я причалив човен і ступив на берег.


Однак у будь-якій війні, холодній та гарячій, відкритій чи секретній, є лише одне головне правило: будьте напоготові.


Так що, поки моє таксі пробиралося через щільний ранковий рух до Натан-роуд, 68-72, я витяг Вільгельміну, розібрав її, вона була сповнена бруду від того, що якийсь ідіот упустив її, а потім не почистив, і я пообіцяв собі, що за першої ж нагоди зроблю їй чистку і мастило. Тим часом я досить почистив її старим складаним ножем — було б соромно використати для цього тонке лезо Хьюго — і до того часу, коли я закінчив і поклав люгер Вільгельміну назад, вона була принаймні у придатному для використання стані. Вона стріляла. Чиста стріляла б краще, але принаймні тепер я знав, наскільки можу їй довіряти, і це змусило мене почуватися набагато краще.


Це абсолютно не влаштовувало водія. Вперше, коли він озирнувся і побачив мене, що посміхається і насвистує, змащує 9-міліметровий Люгер, він трохи засмутився. Ми мало не збили поліцейського, але зрештою дісталися Натан-роуд і минули готель Fortuna Hotel Tsim.


Якось я зламав ці вхідні двері, і тепер я міг зробити це уві сні. Незважаючи на те, що я ходив туди-сюди по конторі Майєра, я вирішив просто пройтися і увійти господар. Я впевнено пішов до дверей. Поки я рився в кишені, мимо пройшла секретарка з сусіднього кабінету. Але коли вона пішла, я вставив свою кредитку, підняв засувку і зайшов до кімнати.


Іноді ви не такі чутливі до вібрацій, іноді так. Того дня я був насторожий.


Як тільки я зайшов усередину, я відчув, що щось не так. Не питайте мене, що це було. Це була просто напруга у тому просторі, який можна було розрізати ножем. Ззаду, за вікном, почувся гомін. Я підбіг до вікна і виглянув, Вільгельміна була напоготові в моїй руці. У провулку ізраїльтянин Цві вибіг з-за рогу. Я почув, як двигун "Ягуара" завівся і він рвонув уперед. Мабуть, зараз за кермом сидів Шимон. Якого біса я не помітив його на вулиці?


Я почув шум біля своїх ніг.


Я подивився вниз. Тут була людина. Його руки були притиснуті до шиї, але це мало допомагало йому. Поки я дивився, кров ринула з сяючої рани, яку хтось завдав гострим ножем.


Він не міг говорити. Його голосові зв'язки були перерізані. Він вмирав жахливо, лежачи в калюжі темної крові. Я бачив, що його пояс і ширинка були розстебнуті, і всі вони були в крові. Його вбивці залишили свій підпис: зірка у темно-червоних подряпинах.


Я його знав.


Я нахилилася над ним і спробувала слухати, намагаючись вловити відчайдушне послання, яке він хотів передати мені. У мене паморочилося в голові. Моє серце билося швидко. Моя рука стиснула зазубрену рукоять Вільгельміни, ніби бажаючи зламати цю зброю навпіл. Він не міг говорити. Його руки тремтіли в паніці. Він знав, що вмирає. Паніка зростала. Рука вчепилася в шию. Інший він намалював у повітрі одну літеру, рухаючись так, наче хотів написати більше.


Потім він упав.


Я знову випростався і повільно сів на закривавлений килимок, ні на що не дивлячись. Мій погляд зупинився на дрібних деталях. Пляма крові на штанах, що залишилася минулої ночі. Пістолет мерця, далі кімнатою на підлозі. Його незрячі очі. Кров на його шиї. Кров у його промежині... Я подивився в інший бік.


Нарешті мої очі знову проясніли, і я втомився. Мої ребра хворіли, і я відчував себе старим, переможеним і кульгавим. Я притулився до шафи і спробував повернути все на місце, але нічого не було на місці, коли я спробував поговорити з мерцем. Мій голос був схожий на тремтливе каркання старого.


- Фред, - сказав я. — Я примушу когось за це заплатити. Обіцяю. Небеса допомагають мені, що я роблю. Мало того, що хтось отримає це і завдасть болю, він ще й благатиме мене не робити цього. І коли він перестане просити, він все одно отримає це від мене. Дивись, друже.


Фред , чорт забирай ...


Фреде, чому ти втрутився? Чому б просто не надіслати одного зі своїх молодших агентів, як зробив би Безіл Морс? Чому ти завжди маєш сам брати на себе ризик божевільний ублюдок? Чому ти не міг бути обережним, як твій бос? Чому ти просто не був боягузом?


Через деякий час я розпочав роботу. Але картотечна шафа була розграбована, і зникли саме ті речі, які Вілл просив мене перевірити. Якийсь час я даремно проклинав його, а потім подався дізнатися, що від нього залишилося. Я не був певен, що шукаю, окрім очевидного.


Через деякий час я зачинив картотечну шафу, підійшов до вікна, сів і визирнув.


Літера "G", це все, що я знав. Крім того факту, що літера «К» була іншою літерою в архіві, який дав мені Уїлл,


Я нічого не знав про те останнє відчайдушне послання, яке Фред хотів передати мені.


За винятком того, що це була похила літера G, і після неї виразно була ще одна літера в довгому висхідному штриху. ГІ може? ГЛ? Я запитувала себе, чи знає Вілл - Вілл, який, здавалося, мав якесь відношення практично до всього, що відбувалося в Гонконгу. Потім задзвонив телефон.


Я замерз.


Я глянув на годинник. Половина одинадцятого, крім кількох хвилин.


Я взяв слухавку. - Привіт, - сказав я.


'Нік? Будеш тут.


'Буду? Що ти...'


- У мене не так багато часу на розмови, Нік. Тетяна зі мною. Здається, ми приземлилися прямо посеред цього лайнового місива, друже.


'Де ти?'


Він дав мені адресу у Ваньшаї, за протокою. Звичайно звичайно. Номер, який він попросив мене набрати опівдні, мав код острова Гонконг. "І дивись, Нік, твої смертоносні друзі тут..."


'Хто?'


«Ізраїльтяни. Вони...'


- Але це неможливо. Я... вони щойно вбили Фредерікса. Тут. Я просто спізнився. Я бачив, як той, що більший на зріст, втік. Вони не могли так швидко перебратися і бути зараз із вами. Ні на поромі, ні на гелікоптері, ні в якому разі…


— Ну, хоч би хто вони були, вони замкнули нас. Ми на складі, Нік. Куди піде вантаж. Я забарикадував це місце, але, гадаю, вони прорвалися б за кілька хвилин. Схоже, я мав рацію. Є три групи. Якщо тільки...'


- Вілл, - сказав я. - Ти сказав, куди це піде. Хіба його там нема?


«Ні, його перехопили — викрали в море, наскільки мені відомо. Пункт призначення невідомий. Але я підозрюю Європу, Нік. Європа чи Близький Схід. Можливо, десь у Середземномор'ї. Я... ні, Тетяно, геть від тих дверей! Ні, любий... Нік, де я був? О, так... е... ну, я не думаю, що це буде довго, Ніку. Будь ласка, зв'яжіться з Девідом. Розберись у всьому цьому. Це щось велике. Я впевнений – більше, ніж будь-який інший звичайний транспортер зброї. Доданий новий фактор... у... ні..."


- Вілл, - сказав я. "Вілл, тримай лінію".


— О, Боже... о, Боже, моя голова... о, Боже, не зараз... не н-


нн ... - Розумно говорить голос перетворився на низьке виття. У моєму вусі пролунав гучний хлопок. Потім знову один. Пролунав пронизливий крик жінки. Більше пострілів. Шість, вісім. Я не впевнений скільки. Через деякий час хтось знову поклав люльку на гачок.


Через деякий час я теж поклав свою люльку.


Розділ 14


Я подзвонив Безілу Морсу.


-- Безіл ? Нік Картер. Я...'


«О, Картер. Я все думав, коли, чорт забирай, я отримаю від тебе звістку.


- Безіл, - сказав я. - Я в офісі Майєра. Думаю, вам краще підійти сюди та подивитися.


— Майєр… — Його голос звучав нудно, гугняво, нетерпляче. "Де це, чорт забирай?"


68-72 Натан Роуд. Тобі краще поквапитися. Тут сталося вбивство, і у вашій секретній службі з'явиться гарна вигрібна яма.


«Вбивство? Слухай, Картере, якщо ти його вбив..."


— Не я, це… Послухай, Безіле. Копи не будуть надто далеко від мене. Я просто сиджу тут. Ви також захочете заглянути сюди, перш ніж вони прибудуть. Ці копи захоплять картотечну шафу цього хлопця, як тільки дістануться сюди. Ви захочете побачити його першим. Дивись, Безіле ...


- Заспокойся, Картер. Я не можу визначити голову чи решку у цій вашій історії.


Безіл, я бачив, хто на їхньому совісті. Це ті самі люди, які прибрали Майєра з дороги. І вони зробили це так само, з тією самою торговою маркою. Мені потрібний опис цих двох у кожній місії, яка маємо. Рано чи пізно ці хлопці знову десь з'являться, можете посперечатися.


'Так, але ...'


- Повір мені на слово. Ви захочете глянути на ці архіви. Я покажу вам як. Ви починаєте з літери А. Це верхня скринька. Тоді ви спробуєте Б…”


«О, чорт, 68-72, ти сказав? Натан Роуд?


— Так, і поспішайте. Поняття не маю, чи попередили ці хлопці спочатку поліцію. Не те, щоб я поняття не мав, навіщо вони це роблять, але я не ризикую. Тож поспішайте.


— Добре, — сказав голос із закладеним носом. - Ем... двадцять хвилин.


"Зроби п'ятнадцять".


" Добре ".


- Гей, не вішай трубку.


"О?"


— У вас має бути чоловік у Вікторії. Бажано у Ваньшаї чи якомога ближче.


'Да я...'


«Зв'яжися з ним. Негайно. У вас це? Надішліть його за цією адресою. Я дав йому адресу, яку дав мені Вілл. - І швидко. І озброєного до зубів, Там мої друзі сидять і потрапили до засідки. Я ще не зовсім певен, хто влаштував цю пастку. Мені щойно подзвонили від них. Може, ми спізнилися. Але про всяк випадок є ще шанс, хоч і маленький..."


- Добре, я почну прямо зараз.


'Зроби це.' Я повісив слухавку.


Потім я знову сів і спробував не дивитися на Фреда. Він помер з останньою кров'ю, що витекла з його шиї, майже як Майєр. Так багато людей уже загинуло за такий короткий час. І через що? Постачання зброї, яку хтось перехопив?


Я намагалася не думати про Вілла. Я просто знав, що сталося. Він був готовий до них, настільки готовий, наскільки це взагалі можливо, і цей диявольський старий хлопчисько, яким він був, майже з нетерпінням чекав, коли перший увійде в ці двері. Потім цей біль у голові знову вдарив, якраз тоді, коли він найменше на неї чекав. Просто колись...


Я здригнувся. А Тетяна? Чи довго вона переживе його? Я вагався. Не після того, як за нею послали хлопців кунг-фу з Темпл-стріт.


Ні, вони не залишать її в живих тільки для того, щоб дізнатися про те, що вона знала.


Я похитав головою, намагаючись прояснити ситуацію. Мені тепер потрібна була повна ясність на сто відсотків, щоб усе це засвоїти, упорядкувати, організувати та запам'ятати так, щоб ніколи не забути. Я хотів мати кришталево чисту пам'ять на майбутнє.


Коли-небудь, десь, я зможу зібрати все це разом і використати це. І якби я це зробив, сокира впала б на когось винного. І тяжко.


Я обіцяв собі багато чого. Для кожного.


Я все ще думав про все це, коли з'явився Безіл Морс, знову із запізненням на кілька хвилин. Але я помітив, що він не виглядав особливо квапливим. Я не розлютився. Я навіть не сподівався, що він хоч трохи поспішить до мене.


Я це запам'ятав.


Він увійшов, подивився на підлогу і сказав: «Дорогий Господь». Він швидко глянув у інший бік. Я не був певен, чи впізнав він людину на підлозі, чи ні. Я теж зберіг це у пам'яті.


Він запитав. — Ти… не залишив відбитків пальців?


"Ні. Я не знав, брешу я чи ні... Мені було б начхати, якби хтось дізнався про те, що Нік Картер був сьогодні тут, у цій кімнаті. Я відчував себе старим, втомленим і розслабленим, а на зараз я надивився на Гонконг досить: "Ось картотечна шафа", - сказав я. "Я шукав його, але я шукав свої власні літери. Ви знаєте, мій власний коник. Може, там є речі, які стосуються тебе, а не мене .


Він не намагався провести розслідування. Він уп'явся в стіну і закусив губу.


- Безіл, - сказав я. — Якого біса ти там робиш?


— О, я… подумав. Ви... ну нічого, що вас стосується.


Я запитував, що він міг придумати в цей момент і що мене не торкалося. - Безіл, - сказав я. — Ви послали чоловіка на ту адресу, яку я вам дав?


'Адр ...? Ах так, Гріффін. Він сказав, що проїде повз дорогу в…


'Проходячи повз? Проходячи повз? Чорт забирай, Безіле, ти...


«Ну, він був в Абердіні, і йому потрібен деякий час, щоб дістатися Вікторії, але я запитав його, чи може він ...»


'Запитав його? У вас не було нікого ближче?


'Що ж. Кеннеді. Але він виконував роботу для боса, а я був не дуже добрий.


- Дивись, - сказав я. Я знову підвівся і відштовхнувся від стіни, до якої притулився. Чи перестали боліти ребра, чи я взагалі не відчував болю. Щось стиснулося в задній частині мого горла. Було ясно чути, коли я сказав: «Чорт забирай, Безіле. Я сказав швидко». Це було питання життя чи смерті. І не було…"


«Картер, є така річ як метод. У вас, польових агентів, схоже, такого немає, а у нас, домосідів, яким доводиться робити всю роботу.


Я сів і дивився на нього. Мої віскі були готові луснути.


- Цей дурний Фредерікс. Боже, який брудний... О, цей грібаний ідіот. Як безглуздо з його боку. Як нерозумно просто зайти сюди. Ну англійці завжди такі. Я ніколи не дізнаюся, як вони взагалі набули репутації володарів добрих розвідників. Цікаво, що, чорт забирай, він збирався знайти…


Я встав. Долоні були вологими, голова паморочилася. — Що ж, хлопче, тобі доведеться розібратися самому. я... '


'Як? Що це?'


Ви можете отримати всю цю криваву кашу від мене. Ви можете отримати від мене все, що відбувається тут у Гонконгу. Я повертаюся до Вашингтона».


«Назад до… про що ти кажеш? Ви нікуди не поїдете. Ти призначений працювати на мене. Ви не підете, поки я не скажу вам..."


Я вдарив його.


Це був удар, який перевершував усе. Коли я почав бити, я знав це. Відчуття було гарне. У той момент, коли я накинувся, я знав, що вдарю по цьому аристократичному підборідді Безіла Морса з максимальною силою. І я знав, що в той момент, коли я торкнуся його чутливого кінчика, він згасне, як свічка. І сталося так, як я й гадав. По дорозі на землю він перекинув лампу та стілець. На добраніч, Безіл.


Якийсь час я продовжував потирати кісточки пальців. Цього було замало. Я хотів убити його. Я хотів переламати йому кістки. А потім мені захотілося викинути його з вікна, підпалити це місце, а потім вийти через парадні двері та застрелити перших трьох зустрічних.


Той жалюгідний виродок. Можливо, це був лише найменший шанс, що хтось прибуде вчасно, щоб допомогти Віллу та Тетяні. Але це було до того, як Безіл сам змінив пріоритети через міжнародний протокол. Не вдалося порушити правильний перебіг дій. Не вдалося роздратувати боса...


Вілл, Тетяна.


Фред. Ісус, Фред. Це була навіть не його справа. Він тільки внюхав гніт, зрозумів те, що я йому розповів, і провів власне розслідування. Я згадав Тетяну. Вона була помічена з Майєром. Він навів довідки і з'ясував, що Майєр не повернувся до міста, хоча на нього все одно чекали. Він знайшов адресу офісу і вдерся сюди. Так само, як я робив це раніше...


Я сів і витяг свій люгер. Мої руки були спокійні, коли я дивився на нього.


Вони непогано дістали мене тут, на Далекому Сході, цієї поїздки — спочатку в Сайгоні, а тепер у Гонконгу.


Я втомився від цього.


Мені потрібні були відповіді, і я не збирався їх отримувати, продовжуючи грати в цю безглузду гру, яку сам себе втягнув. Мені довелося повернутися у Вашингтон і з'ясувати, що, чорт забирай, трапилося з Девідом Хоуком, і поговорити з кількома людьми, які могли б допомогти мені зібрати воєдино шматочки цієї заплутаної головоломки. І коли б це сталося...


І якби це сталося, я зірвав би деякі вечірки. Я назавжди знешкодив би всіх цих кровожерливих виродків, пообіцяв я собі. Я не знав, як, але я знав, що я збираюся зробити. Я відчував себе скривдженим і змученим, спітнілим і зовсім нещасним. Але тепер, коли я прийняв рішення про все, я відчув себе трохи краще.


А поки я мав ще одну справу, перш ніж я зміг покинути місто з чистою совістю.


Я глянув на годинник. 12:00. Вілл сказав мені зателефонувати йому опівдні.


Я набрав номер, який він дав мені, номер на острові Гонконг .


Після трьох дзвінків відповіли. 'Так?'


"Це Нік Картер". Я дозволив імені повиснути у повітрі.


"Картер?" сказав голос. — Здається, я чув про вас. Що я можу зробити для вас, пане. Картер? Чомусь у цьому голосі було щось знайоме.


'Нічого такого. Де мої друзі?


— Ти знаєш, де твої друзі.


'Так я так думаю.' Моє горло знову стиснулося. "З іншого боку, ти не отримав цей вантаж, чи не так?"


- Вантаж?


«Транспорт зброї. Давайте не гратимемо в ігри. Він знову в морі, чи не так?


— Е… може. Можливо, ні. Твої ... е ... друзі люб'язно сказали нам: "Вони не могли говорити. Він навіть не міг подумати, коли ти увійшов у ці двері. І вона не знала. Ви так само неосвічені, як і я, і не зізнаєтеся в Я зробила глибокий вдих: "Я хочу знати, чи швидко вони померли?"


'Швидко? Так, я так думаю. я... '


'Добре.' У горлі стояла грудка, на яку я не звертав уваги. — Це означає, що якщо я тебе впіймаю, то швидко вб'ю. Ти навряд чи помітиш, якщо я дістануся тебе. Але я тебе дістану. Рано чи пізно. Ти можеш розраховувати на це.


'Ви не знаєте, хто я.'


'Так я знаю. Я просто не знаю, на кого ти працюєш, як тебе звуть і чим ти займаєшся. І я не готовий убити тебе, доки не отримаю всю інформацію, яка мені потрібна, щоб потопити твій маленький кораблик і зірвати всю операцію. Але тоді, друже, будь обережний.


'Я слухаю. Я чекаю.'


'Так? Ну, не лізь туди. Я весь час. Але я тебе дістану. Просто почекай і побачиш.


'Г-н. Картер, ти...


- До побачення, - сказав я.


Я повісив слухавку. Потім я деякий час дивився на стіни, підраховуючи всі борги, які я нагромадив, заплативши за цю коротку подорож. А потім я глянув на Фреда, і мене знову почало нудити. Я миттєво позбувся почуття нудоти, глянувши на Безіла зверху вниз. Я залишився злим.


Я не усвідомлював, що тримав агресивність на нього весь цей час. "Безил, ти брудний, брудний подонок", - сказав я. — Я збираюся зробити тобі кілька складок на твоїй брудній шкільній краватці. Я тебе підставлю. Я влаштую все так, щоб у тебе були всі можливості згадати цей день і поставити питання, що саме з вами сталося і чим ви, можливо, заслужили це».


Я схилився над його розкритим тілом. Я підняв м'яку і мляву руку і занурив її долонею вниз у кров Фреда. Потім я витер її, червону та липку об його голову. Решту я розмазав по килиму біля його голови. Потім я підвівся.


Вони б його не запідозрили... не зовсім. Чи не після належного англійського розслідування. Ніхто, хто знає, наскільки тісно переплетені операції американських та британських спецслужб, не міг уявити, що американський агент убив британського. Тим більше не на тому рівні, на якому вони діяли. І були б питання. Мотив. Зникла зброя вбивства. Відкрите вікно за. Таємничий четвертий учасник. Ні, вони дозволять йому працювати знову.


Але завжди залишалася ця кумедна тінь. Він не зміг би висунути мене на свій захист. Він не зміг би пояснити все. І завжди його долали дивні сумніви. Були б чутки про Безіла Морса, що він не розповів усього, що знав. І, можливо, тільки може бути, що його кометоподібна кар'єра десь похитнеться на шляху до вищих урядових посад, кабінету чи сенату, або десь ще, де можуть опинитися люди його соціального походження. Можливо, його кудись відверне цей промах. А потім він на якийсь час розлютується, як будь-який бідолаха, у якого немає свого минулого і достоїнств, і, можливо, тільки тоді може бути, він почне задаватися питанням, чому все склалося саме так, а не інакше.


Можливо, рано чи пізно Безіл Морс знову подорослішає. І, можливо, тоді він усвідомив би, що решта людей на Землі не обов'язково пішаки, а він і йому подібні не обов'язково гравці. Можливо. Але я не збирався робити ставку на це.


Я взяв слухавку і зробив ще кілька дзвінків. Анонімні підказки для поліції Королівської колонії, в яких досить часу, щоб дозволити мені піти і покинути Гонконг до того, як вони прибудуть. Я зателефонував до поліції Коулуна і відправив їх у Ванджай. Тоді я зателефонував до поліції Вікторії і розповів їм про загиблих людей у Цімі ша Цуй. Потім протер трубку. Я вийшов через задні двері і пішов вулицею. Проїхавши квартал будинків, я дістався Натан-роуд і зупинив таксі, що проїжджало повз таксі. - Аеропорт Кай Так, - сказав я. Я полетів додому.


Розділ 15


Таксі аеропорту, що випливало з Даллеса, зупинилося на Коннектикут-авеню, прямо перед книгарнею Біалека.


- Гей, - сказав я. 'Що ти зараз робиш?'


"Ви сказали, їхати в округ Дюпон", - сказав водій. — Якщо ти передумав, то й скажи. Тим часом, поки ти мрієш, я маю заробляти собі на життя, приятелю. Мені начхати на цей лічильник, але… — Він дозволив цій фразі повиснути в повітрі. Його очі в дзеркалі заднього виду були нудними та втомленими


— Вибачте, — сказав я. По дорозі назад у мене було надто багато думок, і я майже не спав останні кілька тижнів. Мабуть, я виговорив це, округ Дюпон, сила звички. Ну, подумав я. Деякі місця так само добрі, як і інші. Мої кімнати були за кілька хвилин ходьби, і це було чудове місце для початку. — Ось, — сказав я, простягаючи йому три долари. Коли я вийшов з машини, я пошкодував, що немає способу нахилитися зі зламаними ребрами, не почуваючи себе іграшкою, яку збила вантажівка.


'Нік.'


Це було не все, що сказав голос, що почувся мені. Це було все, що я міг уловити з постійного бурмотіння вбудованих глюків. Рудобороде обличчя і злегка одутле тіло в настільки рваному костюмі, що навіть Девід Хоук не надів би його, не були особливо помітні. Але блукаючу ходу і цей голос я дізнався б будь-де. Це мав бути Роберт Френкс.


Що ж, давайте послухаємо:


…Нещодавно отримав повідомлення для тебе, і від кого б воно не було, воно звучало цікаво. Я підсунув цю записку під твої двері, принаймні в неробочий час. Цікаво, чи має хлопець? Хотів би зустріти цю даму і взяти її на вихідні, якщо вона все ще має маленьку подружку. Хлопчик. Ти сьогодні виглядаєш слабким. Хочеш випити філіжанку кави? Я маю хвилинку або близько того. На шляху до внутрішніх справ. Величезний шум через права індіанців на риболовлю. Скажи мені пізніше. Я не можу тебе зацікавити, чи не так?


'Вона...'


- Боб, - сказав я. «Заспокойся, ем. Що ти сказав?


'Коли? Ех, ну... індуси хочуть


"Ні. «Що стосується тієї записки, яку ви залишили під моїми дверима


Двері в твій кабінет.


'Хммм? Ах да. Ну, ти знаєш. Еда Куінлана немає в місті цього місяця, а я зараз користуюся його офісом і телефоном... ну поки вони не відключили їх. Моя оперативна база, чи знаєте. Коли він повернеться, я повернуся до себе


— У нього кабінет за три двері від вашого. Ні, вже два, чи не так? Мало не забув. У будь-якому випадку притулок Еда знаходиться поруч із туалетом... Мені було цікаво, навіщо цей офіс є прикриттям. Ед ніколи не з'являється на роботі, а його дружина весь час дзвонить... ну вона завжди дзвонила і...


— Скажи, Бобе, послухай мене, добре? Мені треба дещо розслідувати. Я йду зараз і подзвоню вам найближчим часом, добре?


Він усміхнувся своєю кривою усмішкою. — Тобі не вдасться. Я ще не сплатив цей телефонний рахунок. Але він помахав мені на прощання своєю теплою, недбалою манерою і вже був на повному ходу, коли доїхав до провулка, щось бурмочучи собі під ніс, стиснувши губи і рухаючи рудими бровами вгору-вниз.


Я теж заворушився. Я відчинив двері старої будівлі і з гуркотом побіг угору сходами, притулившись рукою до хворої грудної клітки. Це буде не вперше, коли Боб передає мені щось важливе. У нього був свій спосіб переміщатися Вашингтоном з відкритими очима і вухами, і я готовий посперечатися, що в його блискуче дезорганізованому мозку зберігається досить нескладної інформації, щоб убити половину всіх високопоставлених людей в цьому районі, ну чи зламати. Але це? Якби він знав, про що говорить цього разу... Я дістався правого майданчика, штовхнув двері і пішов коридором, пихкаючи. Я спробував четверті двері.


Нічого такого. Табличка на дверях говорила ДЖОЕЛ ОУН, ЮВЕЛІР.


Нікого не було.


Я постояв хвилину і подумав, що сказав Боб Френкс. Через три двері від твоїх. Ні, вже два, чи не так? Ледве не забув... Питання було: що забув? Я відступив назад і подивився на двері. Чоловічий туалет, згадана ним справа, комора та офіс.


З MAYTAG CORP.: РЕГІОНАЛЬНИЙ ОФІС ПРОДАЖУ . † †


Я видихнув. Потім я пройшов ще одні двері і спробував засувку.


Сьогодні не був робочий день. Двері не повинні були відчинятися.


Вона відкрилася.


Там, за столом, у своїй звичайній позі ведмедя сидів Девід Хоук, одягнений у свій звичайний поношений костюм і покусував одну зі своїх смердючих сигар. Він глянув на мене очима, в яких не було ні подиву, ні роздратування. - Нік, заходь, - сказав він. 'Де ти був?'


Я сів трохи незручно... і все розповів йому.


Він слухав, час від часу ставлячи питання одним словом і клацанням, з безпристрасним виразом обличчя, якому міг би позаздрити будь-хто. Коли підійшла розповідь про Вілла Локвуда, він здивувався. Трохи здивування. Брови піднялися на міліметр, не більше. Він це була величезна реакція. Проте сигара дуже постраждала.


Наприкінці моєї розповіді Хоук зрозумів, що його сигара скінчилася. Він вийняв її з рота, окинув її поглядом і кинув у кошик для паперів. Потім він знову глянув на мене, і його безпристрасний вираз обличчя повернувся на місце. "Ви знаєте, яке лайно прийде", - сказав він. "З Морсом".


- Е... так, сер, - сказав я. Я готував захист. Але вибачення? Ні ніколи так.


Хоук примружився. "Ну це нормально. Якби ти цього не зробив, у тебе були б великі проблеми зі мною. Я поставив вас на перерву, тому що ви втратили свою мету. Комусь іншому його посмішка могла здатися похмурою, але я знав різницю. «У нинішньому вигляді вам не завадило б кілька тижнів відпустки…»


- Гей, - сказав я. - Ні, сер, ніяких канікул. Я накладаю гумку на ребра, і я обережний, але не хочу жодного вихідного дня. Єдина причина, через яку я повернувся, була для отримання додаткової інформації і включитися в роботу АХ і розібратися з цими ублюдками.


Хоук підняв руку. Я трохи помовчав. — Я нічого не говорив про кілька тижнів відпустки вдома. Ти працюватимеш, не турбуйся про це…»


Я відкинувся назад і трохи розслабився — трохи.


- Взагалі-то, - продовжив Хоук, - ти непогано впорався, Нік. Я дійсно не знаю, як ви могли б це зробити краще.


"Там було хрінова", - сказав я. Там усе пішло дуже погано. Отже ...'


Він жестом наказав мені знову замовкнути. 'Ні ні. Я знаю, що ти полетів туди за інстинктивним рішенням. Це нормально. Це була моя провина, якщо це вина. Вибачаюсь. Я не думаю, що це колись сталося б, якби у мене не було шести інших справ на думці. Але тут виникли деякі складнощі. Ми...'


— Я збирався спитати про це, — сказав я. 'Що трапилося?'


«У місті був жахливий грім. Якийсь ідіот-конгресмен - ми знаємо хто, але це не має великого значення - придбав купу паперів, яких у нього не мало бути, і передав їх одній із газет. Зараз ми знаходимося в епіцентрі величезної битви, щоб спробувати запобігти їх публікації. Можливо, ми зможемо це зробити. Цей матеріал надто чутливий, навіть «Вашингтон пост» насилу це опублікує». Хоук пильно подивився на мене. «Тим часом, оскільки це також невеликою мірою впливає на наші операції і не має великого значення, якщо наше прикриття буде розкрите, ми пішли у підпілля. Вибачаюсь. Я не хотів зв'язувати тебе по руках і ногах у скрутну хвилину. Я думав взяти зовсім нову адресу, але це би дуже все ускладнило. Ось чому я перестав переміщатися ще на одні двері».


- О, - сказав я. Думаю, мені краще назвати щось.


Я розповів йому про Боба Френкса і про те, що він знає, де я працюю, що мене здивувало. До цього ми зустрічалися лише на роботі у пресі.


— З ним усе гаразд, — сказав Хоук. - Ми перевірили його. Хтось розмовляв із ним якийсь час тому. Він просто один із тих персонажів Вашингтона, які переходять з одного агентства в інше. Раніше він мав високий запас міцності, за часів між Кореєю та В'єтнамом. Він був консультантом. Він знає, що таке бізнес, і коли потрібно заткнутися.


- О, - сказав я. Я повинен був знати, що він перевірить усіх, перш ніж щось сказати. 'Але...'


— Але з огляду на всі обставини ти непогано впорався. Можливо, ви втратили той мікрофільм, але він призвів до кількох відкриттів. Я казав вам, що цей фільм є незамінним, але, можливо, це не так. Насправді це те, що ви збираєтеся робити у відпустці, серед іншого.


'Я не розумію.'


Хоук знову підняв руку. 'Все в свій час. У всякому разі, начебто все обійшлося...


— Нічого не обійшлося, — гірко сказав я. «Вілл та Тетяна мертві. І Фред також. І слідів убивць майже немає. Все, на що я можу розраховувати, це..."


“Вам є на що розраховувати. Ось побачиш. І не турбуйтеся про це надто сильно. Єдиний спосіб врятувати Фреда - це було позбутися Цві та Шимона вперше, коли ви могли вбити їх на складі. І як би мені не було шкода сумувати за Фредом — він був доброю людиною, і ми, і британці шкодуватимемо за його втратою — я радий, що ці двоє ще живі. Можливо, вони зможуть дати нам відповідь на щось. Чесно кажучи, це новий недолік, і як тільки я закінчу з вами, я повідомлю Тель-Авів. Вони повинні знати, якщо вже не знають, що в колоді є дивні карти.


- Ви не знаєте, хто вони?


- Ні, але відповідь буде, і тоді ти теж це дізнаєшся. На той час, коли ми закінчимо цю невелику операцію, ми знатимемо все, що нам потрібно знати. У тому числі, що трапилося з тією партією зброї, куди вона поділася і хто зараз планує її використовувати. А також, як, Мику, ми можемо випередити це. Що ж, мені не потрібно розповідати вам, які збитки така кількість зброї може завдати балансу сил у світі, незалежно від того, використовується вона на Близькому Сході чи ні…


"Вибачте, сер. Це де ви очікуєте побачити кінці? Саме?'


«Я був просто готовий до цього. Так, це певна можливість. І це було з тих пір, як ви придумали зі своїми друзями Цві та Шимоном. Є й інша можливість: ще одна бочка з порохом чекає, поки ця іскра запалить усе, — і пекельна купа гармат, виставлена десь на продаж, може бути якраз тою іскрою, про яку ми говоримо.


"І де це?"


«Ангола. Тепер, коли Португалія пішла, ми можемо чекати на новий Конго з нуля. І цього разу, якщо наша інформація є вірною, з російськими відбитками пальців на одному боці конфлікту, а також якимось втручанням з Куби».


"Але... чому Ангола?"


«Чому там росіяни? Отже, ми на порозі нової колоніальної епохи Півдні Африки. Тільки зараз згадується понад половина світу – майже три чверті ООН – колоніалізм за російським «визначенням».


«Чорне – це біле? Війна – це мир, свобода – це рабство, невігластво – це сила?» Я сказав, цитуючи "1984 рік".


'Ти розумієш. І Ангола займає гарне місце у новій геополітичній картині, орієнтованій на нафту, Нік. Це гарне місце для партизанських атак на Південну Африку та можливого вторгнення туди. І наша дружба із бурами може бути трохи натягнутою, але вони залишаються нашими союзниками. Ну, ти бачиш проблему…»


- Добре, - сказав я. 'Тим часом...'


«Тим часом ви працюватимете з посередниками у нашій спекулятивній торгівлі зброєю, яка відбувається прямо зараз…»


— Посередники? — Ти маєш на увазі тих двох ізраїльтян? Чи тих хлопців, за якими стежив Вілл?


— Уілл… — зітхнув Хоук. Краї його рота опустилися. — Мені також не дуже зручно. Я… ну, він сказав тобі. Ми були добрими друзями. Я думав він мертвий.


- Так, - сказав я. «Він хотів, щоби так і залишилося. Він був справжнім агентом. Я не хотів говорити про Вілла чи Тетяну. Я не хотів думати про них. Не раніше ніж усе це закінчилося. 'Тим не менш... '


- У будь-якому разі, - сказав Девід Хоук, відчувши мій настрій, - ви переслідуєте не Цві і Шимона. Ти забув це дуже важливе ім'я, Нік. Він вирішив запалити сигару. Коли він спалахнув і в повітря піднялися клуби диму, він продовжив. - Комарів, - сказав він.


— Ось що я хотів спитати. Хто такий Комаров?


— Якби я одразу сказав тобі… Але, байдуже. Зробив справи та інше. Тут. Я вже переглянув справу, поки тебе не було. Прочитай, поспи і приходь завтра. Добре?'


Він простягнув мені папку.


«І порайся у своєму гардеробі у пошуках того, що вони одягнуть на пляж цього року. Якщо вони ще носять щось цього року».


Я запитав. - 'Пляж? Де? Я ще не дивився на справу. «Одеса? Приморські курорти на Чорному морі? Севастополь?


«Це не так уже й фантастично. Середземне море, і Адріатичне чи Егейське. Хоук здригнувся. Він ненавидів подорожі. Він знову глянув на мене, тепер його похмурий погляд був майже сердитий. — Чорт забирай, Картер, ти ще не пішов?


Розділ 16


Я зробив те, що сказав мені Хоук. А наступного дня, коли я зайшов у ці закинуті двері і сів, я з рішучістю вручив йому папку.


Я більше не потребував її. У мене все збереглося у пам'яті.


— Насилу можу в це повірити, — сказав я. Хоук був захоплений доповіддю і не звертав на мене уваги. Іноді він потягував з паперового стаканчика каву, каву, яка здавалася чорнішою від її власних сигар і міцнішою, ніж Кінг-Конг.


Нарешті він підвів погляд. - О так, Нік. Приємно бачити вас знову. Прочитав справу?


- Так, сер, прочитав, переварив і зберіг у пам'яті. Але я насилу можу в це повірити.


'Хммм. Чому?


«Комарів. Я маю на увазі, як він міг викликати щось велике... і стільки проблем... так, щоб ніхто про це не знав?


- Ти помиляєшся, чи знаєш, - сказав Хоук, повертаючись до мене обличчям.


'Неправильно все це?'


Комарів не завдає жодного клопоту. Він лише робить їх можливими. Він не розпочинає війну, він просто продає зброю обом сторонам. І в такому великому масштабі, що людині з дещо войовничими нахилами майже неможливо не розпочати якогось конфлікту.


Він також обирає сторони. Гватемала, Чилі, загальний переворот у Греції...


'Так звичайно. Ви помітите, що в кінці він завжди питає себе, чи приймає він чиюсь сторону. У той момент, коли одна сторона починає давати збої — починає показувати ознаки потенційних збитків, ви бачите, як Комаров скорочує свої кредити з такою швидкістю, що ви не повірите своїм очам».


«Чиста реальна політика за долари, га?»


Хоук примружився. «Ви переоцінюєте долар. У наші дні вони мають найкращий засіб обміну в рублях або як вони там це називають. Не має значення. Це, як ви бачили, була історія надзвичайно успішного життя. І, як ви вже здогадалися, хтось навмисне дивився в інший бік, щоб змусити його вирости таким великим ділком, протягом не більш як двадцяти п'яти років, у той же час - і, якщо на те пішло, зовсім не так таємно - усі правила про міжнародний обіг зброї були вирвані з контексту».


У Комарова прямо чи опосередковано вважаються консультантами один сенатор і кілька членів Конгресу. Дружини двох інших сенаторів працюють на Комарова високооплачуваними консультантами, де взагалі ніякої роботи не робиться.


«Але давати хабарі так безсоромно


«Нещодавно Глобалармс, корпорація Комарова, сказала: ....


«Гей, – сказав я. Фредерікс намагався мені щось сказати, коли вмирав. Його палець намалював букву G у просторі. "Я думав про це. Швидше за все. Здається, Фредерікс працював над файлом G, коли вони прийшли і напали на Вілла і тебе. Вони взяли це, звісно, після того, як убили його. Ви пам'ятаєте, коли Вілл надіслав повідомлення вам у справі G:


"Так сер".


«У будь-якому разі повернемось до того, що ми робили. Декілька років тому Закон про контроль над озброєннями 1968 року наклав реальні обмеження на операції великих корпорацій. Подробиці нових основних правил ви знайдете тут. Він вручив мені буклет Державного департаменту під назвою Розділ 22, Звід федеральних правил. Частина 121–128. Міжнародні правила озброєння (ITAR). Дата листопад 1973 року.


- Так, сер, - сказав я. «Я думаю, що це вже було нарізано на шматочки малого розміру для того, що ви змусили мене переварити. Мабуть, це викликало чимало проблем.


«Наслідок закону 1968 року, який нас цікавить, — це вплив, який він вплинув на таку акулу, як Комаров, яка не мала інших інтересів, на які можна було б спиратися. І який у сьогоднішній неспокійній атмосфері, з дрібними революціями та дешевими захопленнями влади з усіх боків, знову почав розбурхувати справи низки дрібних країн, аби поставити на ноги свої справи».


- Вибачте, сер, - сказав я. - Комарів - громадянин Америки? Я неправильно зрозумів це.


'Ні він не громадянин США. Він був біженцем після Другої світової війни, і тоді нікому не вдавалося переправити свої гроші за кордон через Швейцарію. Ми дозволили йому це. І за більш ніж двадцять із лишком років, що він тут живе, він встиг непогано заробити...


— То де він зараз працює?


«О, його яхта у Середземному морі. Під прапором Ліберії. А так як у нас в АХ більше немає людини, яка могла б пхати носа у справи Комарова, у нас є ...


'Більше немає?' Я запитав. — А у нас тоді хтось був?


Хоук глянув на мене з-під навислих брів. Вираз його обличчя був таким же привітним, як крем із грибного супу. - Так, - сказав він. "Його звали Уолтер Корбін".


- Корбін? — недовірливо мовив я. 'Але...'


- Так, - сказав Хоук. «І велика робота, яку Корбін мав зробити для нас, полягала в тому, щоб… ну останнім часом Комаров став виявляти досить велику активність. Він фактично порушує баланс сил у всьому світі. Він перевантажує маленьку країну ОПЕК зброєю і допомагає їм вести безперервну війну проти Ізраїлю, яка виходить за рамки всього, що ми вважаємо безпечним та керованим. Він зміцнює склади озброєнь всіх маленьких африканських бананових республік у той час, коли республіканські частини цих країн ненадійні і потрапляють до рук таких людей, як Іді Амін та інші. Зараз південний край Африки ось-ось вибухне, Нік. І я був би здивований, якби це не призвело до інциденту, подібного до В'єтнаму, до кінця року».


— Але ж Корбін?


"Ми контрабандою протягли його на борт як механік", - сказав Хоук. «Він не був надійною людиною, ви це знаєте, але він був єдиним вільним агентом із необхідними здібностями. І нам довелося ризикнути».


- А його робота?


Добратися до архівів Комарова і зняти на мікрофільм весь цей чортовий бардак. Звіти про всіх, з ким він веде справи, про час, місце, кількість, типи озброєнь і так далі.


- І що пішло не так?


Ми не зовсім впевнені. Все, що ми отримали, це наведення на те, що Корбін нас обдурив. Ми не впевнені з ким. Але оскільки він зник і знову з'явився у Сайгоні, ми могли лише думати, що він хотів продати цю інформацію В'єтконгу. Тепер я вже не такий певний. Це якось пов'язано з Майєром як посередником. І що нам потрібно зробити зараз, ну, одна з речей, які ми маємо зробити зараз, це з'ясувати, яка команда придбала цей матеріал. Наприклад, ті самі ізраїльтяни? Ті хлопці, які вбили Фредерікса і мало не схопили тебе? Чи хтось, про кого ми абсолютно нічого не знаємо? Ну, Нік. ось і ми все прояснили. Це ваша робота, щоб дізнатися про все це. Ну, принаймні, частина твоєї роботи.


- Добре, - сказав я. — Як щодо того, щоб розповісти мені і про інше, сер?


'Ах да. Ти закінчиш роботу, для якої був найнятий Корбін».


'Це взагалі? Мікрофільм? Повернути... чи замінити?


'Вірно.' Хоук відкрив свій стіл і схопив одну із цих жахливих сигар. «Попрацюйте над своєю інтуїцією. Бізнес Комарова має бути зупинено. Здається, він діє у якійсь панічній ситуації у ці дні. Його рухи... здається, вони взагалі не мають жодного сенсу. Раніше у його схемі роботи був явний чинник: гроші. Ми можемо зрозуміти гроші. Але зараз? Здається, зараз є якийсь ідеологічний відтінок. Тепер він підтримує один бік за рахунок іншого, і єдині люди, які перебувають на межі перемоги, це славетні хлопці, які «єдиним блоком» в ООН проголосували проти нас.


"Ти сказав мені діяти з моєї інтуїції?"


'Так. Ви вкрадете цю інформацію, якщо зможете. Якщо це не спрацює, зробіть усе можливе, щоби справа пішла не так. Ці архіви? Зніми їх, якщо зможеш. Спали їх, якщо не зможеш отримати. Але запам'ятайте все, до чого зможете дотягнутися, перш ніж спалити це. Зауважте якнайбільше слідів.


— Ще кілька запитань без відповідей, — сказав я.


'Так?'


«Наприклад, це постачання зброї до В'єтнаму».


"Ми працюємо над цим. Може, ти дізнаєшся, куди вона поділася, раніше за нас. Якщо так, то ви знаєте, як надіслати нам повідомлення.


— А ці ізраїльтяни?


Тель-Авів працює над цим. До речі, вони надсилають одного зі своїх людей працювати з тобою.


"І я працюю під прикриттям на борту корабля Комарова?"


'Це так. Їхній агент уже на борту, до речі, наскільки я розумію. Можливо, він буде чимось корисним. Їхні агенти, як правило, досить гарні.


- Так, - сказав я скривджено. - А моє прикриття?


- Вам пощастило. Чи знаєте ви щось про астрологію? Дочка Комарова, як повідомляється, одна з тих, хто збожеволів на цьому, щойно звільнила свого домашнього гуру».


"Я заміню його."


- Ніби так. Ваша заявка вже перебуває на стадії розгляду».


- Гей, - сказав я. — Як я дізнаюся про цього тель-авівського агента? Той самий, якого я маю зустріти на тому човні?


"Він зв'яжеться з вами".


— А… е… пароль? Він носить червону гвоздику? Хоук насупився. «Він зробить тобі рукостискання Вілла».


Кути рота опустилися ще нижче.


"Це була єдина річ, про яку я міг думати так швидко".


Зовні, на Дюпон стріт, я знову зіткнувся з Бобом Френксом. - Скажи, - сказав він, перш ніж я встиг щось сказати. Досі нічого не намітили для таких вихідних? Хммм. А шкода, я б із задоволенням так зустрівся з тією дівчиною. Скажи, що сьогодні ти маєш досить задумливий вигляд. Що тут відбувається?'


— Що ти знаєш про астрологію?


- Астро... хм, з якого погляду?


'Що ти маєш на увазі?'


— Я маю на увазі, чи ми дивимося на це за допомогою логічного та раціонального обговорення? У такому разі, вибач, Нік, але це повна нісенітниця. Або ми виходимо з переконання, що…


"Мені потрібно знати дещо про це найближчим часом," сказав я. «Що ти затаїв під своєю лисиною, що могло б допомогти мені переконати когось, що я знаю все про таємничі зірки та особисте послання, яке вони мають для всіх і всього?»


"Як скоро вам це потрібно і наскільки мудро ви повинні звучати?"


«Я маю стати одним із цих безсмертних майстрів цієї лженауки. Завтра близько четвертої години дня.


Пісочні брови Френка металися вгору і вниз, як у Граучо Маркса. Він прикусив губу.


— Випий зі мною філіжанку кави. Містична мудрість віків може бути передана непосвяченому, не знає секретного пароля».


— То ти чорт забирай це?


— Ні, але досить швидко. Я вже хотів позбутися книги, яка в мене є. Це дає вам достатньо двозначності, щоб справити враження на тьмяне світло, яке ви бачите десь у барі. Якщо ти прочитаєш цю книгу і запам'ятаєш кілька речень… — Він знову закусив губу. — Але ж треба багато вивчити? Піднесений володар містичного святилища? Хммм. А завтра вже? Це вимагає повного трактування Роберта М. Френкса: "Я сказав швидко, пам'ятаєш?"


«Я знаю, коли хтось поспішає чи просто щось говорить. Добре. Отже, завтра. Завтра ви зможете уславитися майстром-астрологом у будь-якій компанії, в якій відсутній Сідней Омар. Дійсно у будь-якій компанії. Але тримайтеся подалі від тих, у кого на голові червона пов'язка та золоті каблучки у вухах. Вони відразу зрозуміли б твою балаканину.


- Добре, - сказав я. — Я віддаю себе у твої руки. Ви щось говорили про каву?


Розділ 17


- Я Гаррі Арчер, - сказав я. "Я новий астролог міс Комарової".


"О?" - сказала блондинка, не вражена. Вона пильно подивилася на мене. — А хто послав вас сюди, щоб мене турбувати? Яке це стосується мене?


Я спокійно глянув на неї. Те, що я міг бачити, було приблизно на дев'яносто дев'ять відсотків засмаглої шкірою, а решта була чимось на зразок купального костюма. На пляжі було близько сорока людей.


Пройшов тиждень. Хоук смикав за ниточки, щоб прискорити моє впровадження та знайти мені нову роботу. І ось я на півдні Франції, у своїй новій джинсовій вітрівці, шортах і еспадрильях, віч-на-віч з однією з найманих помічниць Олександри Комарової. Я почав відчувати занепокоєння. "Я... мене прислав сюди той хлопець за стійкою", - сказав я.


- Ах, Пилипе, - сказала вона. Її посмішка була сухою. - Ти думаєш, він трохи дивний? Дивно, що він не кинувся на тебе. Ах, він завжди обтяжує мене такими речами. Але тепер, коли я бачу тебе… — Її губи задумливо стиснулися. Ми були на якомусь приватному пляжі в Ніцці, де в Олександри Комарової був будинок, офіс і багато персоналу, який доглядав її, коли вона не борознила сім морів на батьківській яхті «Вулкан». Менше години тому я зареєструвався у величній будівлі, мені виділили номер і, за порадою маленької портьє, перевдягся і вирушив на пошуки нових задоволень. І ось вона лежить, мій призначений провідник, чарівна білява дама з засмаглою шкірою – на всьому протязі – кольору гарного меду. По тому, як рухався цей купальний костюм, я зрозумів, що якщо вона ще не показала мені чотири квадратні дюйми шкіри, то вони мають бути на підошвах її ніг.


- Ну, - сказала вона нарешті. - Думаю, ти зможеш продовжити. Її посмішка була глузливою, але без зневаги. 'Я Вікі Вайнер. Ласкаво просимо до нашої... компанії. Або назвіть це як захочете. Вона нахилилася вперед і підняла маленьку пляжну сумку.


Коли вона зробила такий легкий рух, її купальний костюм з огидою здався. — Отже, — сказала вона, підводячись, — я розумію, що це моя робота… як би це сказати…


— Покажіть мені район, — запропонував я. "Міс Вайнер, я у вашому розпорядженні".


- Гарно, - сказала вона. Вона повернулася і пішла гальковим пляжем, запрошуючи мене слідувати за нею. Ззаду вона була така гарна, як і спереду. Я пішов за нею.


Через виступаючий скелястий виступ пляж був майже безлюдний. Нам довелося перетнути Середземне море по щиколотку, щоб обійти його. Я зняв туфлі і пішов за нею. З іншого боку, взагалі не було видно людей. Пляж був порожній на кілька сотень ярдів, до того місця, де його обмежував інший скельний виступ. Білі водоплавні птахи, що усіюють темний камінь, надавали цьому місцю щось на кшталт переекспонованого фотоефекту, що порушується тільки синьовим морем і небом.


Як тільки наші ноги торкнулися суші, вона рішуче обернулася і вручила мені пляжну сумку. - Ось, - сказала вона, розстібаючи блискавку, коли вона була в мене в руках, і дістала згорнуту ковдру. «Я покладу це, а ти дістань наш обід із сумки».


Вітер гнав у мій бік пісок. Я повернувся й затулив спиною пил, що скупчився на мішку. На пляж вона пішла добре підготовленою: бутерброди, салат, все у маленьких пластикових коробках, навіть кілька пляшок пива "Пілснер Урквелл". - Обід на двох? — здивовано спитав я, випорожнюючи сумку і ставлячи її. — Ти чекала на мене?


- Ні, - сказала вона за моєю спиною. Я порився в полотняній сумці, шукаючи відкривалки для пляшок. «У мене було призначено зустріч із іншою людиною. Він не з'явився.


— Нерозумно з його боку, — сказав я, обертаючись. «Щодо мене, то я повністю у вашому розпорядженні…»


То була фраза, яку я ніколи не закінчив. Там була міс Вайнер, яка граційно спустила сабо, її чудові груди виставлені на сонці, коли вона склала маленький ліфчик і впустила його на ковдру. Поки я дивився, її руки рухалися з обох боків її крихітних трусиків від бікіні і спустила їх ... до кісточок.


І я можу офігіти, якщо в результаті вона виявиться не справжньою білявкою.


Я знову підвів очі і впіймав її погляд. Її очі були кольори морської хвилі, веселі та впевнені.


Червоні губи цього широкого дотепного рота насмішкували мене. "Ну, м. Арчер, - сказала вона. «Знаєте, це Франція. Ви ж не шоковані? Вона опустилася на ковдру і сіла, схрестивши ноги, як йог.


— Сядьте зі мною, містере. Арчер, - сказала вона. — А з якої частини Сполучених Штатів, за твоїми словами, ти родом? Айова? Канзас?


— Я нічого не казав, — сказав я. Я сів поруч із нею і поліз у сумку. Тепер я знайшов отвор. Я відкрив пляшку пива і простяг їй. Не можу сказати, що мої очі не сповнилися захопленням. Це золоте тіло було чимось, що ви не могли б ігнорувати. Я навіть не думаю, що Філіп, з явною неприязнью до такого роду речей, став би в цей момент дивитися в інший бік. Вона цокнулася зі мною, стукнувши своєю пляшкою об мою. - Привіт, - сказала вона.


' Votre привіт, - сказав я. "У мене тут один бутерброд із паштетом, здається, і один із... хммм..."


Вона позбавила мене клопоту, вибрала другу булочку і вчепилася в неї своїми міцними зубами. Вона посміхнулася мені, жуючи. Я знизав плечима і почав їсти. Це був паштет і він був смачним. Сонце, прохолодний вітерець, їжа, пиво і ця чудова гола жінка дрочить поруч зі мною на абсолютно пустельному пляжі... Я починав отримувати задоволення від цієї частини подорожі, хоча й не мав жодної уяви, де все це було.


- Ти, - сказала вона. — Ти дивишся на зірки?


Я зробив ще ковток пива. 'Що ж. я...'


— І ви вірите, що ці маленькі цятки в небі впливають на наше життя? Її усмішка була більш глузливою, ніж будь-коли. Що одне сузір'я може зробити одного багатим, а іншого бідним? Насправді це була не найулюбленіша моя тема. Я хотів покінчити з цим якнайшвидше. «Ну, – сказав я. «Сьогоднішній астролог більше не схильний говорити про причину та слідство, чи знаєте. Принцип синхронності...»


— Це не має значення, — сказала вона. 'Г-н. Арчер, я гадаю, ти не астролог. Це правильне слово? Не справжній?'


'Що ти маєш на увазі?' Почав дзвонити тривожний дзвінок. Поки що слабкий.


«О, не хвилюйтеся. Я не зраджу тебе. Принаймні не таким чином. Вона посміхнулася. Зараз я не знущаюся. І вона простягла золоту руку, щоб повністю розстебнути блискавку моєї вітровки. Потім її руки потяглися до моїх грудей, щоб стягнути її.


Вона зупинилася, коли побачила перев'язку. Тільки на мить. Її рот склався в безмовне о. — Але ж ти поранений. Ось, дозвольте мені... І тепер вона стала ще обережнішою, стягуючи мою куртку далі.


"Я розумію, - сказав я, - що знову буду таким же засмаглим, як ти".


Вона запитала. - «Боже… як це сталося?» Я думав зафарбувати тіло в тих місцях, що стирчали з-під пов'язки з усіх боків — темними, синьо-чорними плямами на плечах, руках і нирках, але відмовився. Але виявилося найкращим не приховувати цього.


"Автомобільна аварія", - збрехав я. — Я… е… впав із «Астон Мартіном» у Кармелі. Отак я втратив свою останню роботу. Мій роботодавець сидів позаду.


— Нагадай мені не сідати з тобою в машину, — сказала вона. 'Що трапилося? Він дізнався про вас?


Я запитав. — Чому ти вважаєш, що я не справжній астролог? "Ти..."


- О, це, - сказала вона. Вона помахала мені засмаглою рукою. "Астрологи, як правило, нездорові чоловіки, більше схожі на нічних портьє в якомусь готелі не в сезон". Схоже, вона мала англійське виховання, я ще думав над її акцентом. Ні французької, ні німецької, ні італійської. Я вже викреслив троє з них. — За винятком, можливо, того голландця, якого я одного разу зустрів у Ніцці. Я спочатку подумав, що вона француженка, але це через її ім'я. Вона виглядала задумливою.


- Як добре ти складена, - сказав я. Я не знаю точно, скільки це в тобі кілограмів.


- До речі, ти теж спортсмен. Ні, я б ніколи не сплутала вас із звіздарем, містере Арчере. Я не знаю, що ти задумав, але..."


— Мені це ні до чого, — сказав я, знову пережовуючи хліб. "Я просто заробляю на життя".


"О, та гаразд," сказала вона. Коричнева рука лягла мені на стегно. — Тобі не треба ховати це від мене. Тільки від Олександри і, можливо, від Ельзи, Бориса та Мішеля. Решта з нас усі фальшиві, як і ти.


'Що ти маєш на увазі?'


«Ну, візьмемо, наприклад, Пилипа. Він має зійти за особистого секретаря Комарова. Але це не так. Він її постачальник гашишу. Я нібито її перукарка. ха-ха! А Олександрі взагалі не потрібний перукар. Вона...'


— Я її ніколи не бачив, — сказав я. У будь-якому разі це було правдою.


- Я покажу тобі її. Якщо ви не впізнаєте її відразу, тобто через її манеру вести справи. Вона розпещена дитина багатого батька. Вона вершина всіх розпещених дітей багатих батьків. Але перукар? Ні. Я художниця, м. Арчер і дуже хороша. Я тут, бо вона хоче, щоб її намалювала. Завжди коли вона під наркотиками. Всі... '


Вона не почервоніла, але зупинилася і почала знову. «Весь час гола. Має жахливий смак. Його мета завжди еротична. Вона бере з собою коханого, а потім вдає, що позує мені. Але це завжди для нього. Вона розмовляє - розмова в спальні - з ним, поки я малюю її. Ви повинні знати, що вона тоді дуже кайфує. Для неї я майже не існую. Тим краще. Коли вона концентрується на своєму коханому зараз, мені вже майже не доводиться її малювати. Тому що вона ніколи не просить у мене переглянути ці картини. Тим краще. І поки вона зайнята своїм коханцем, принаймні вона не закохується в мене. Я пам'ятаю той час, коли… Але вона здригнулася і знову подивилася на мене. — А вас, містере Арчере, хто вас найняв?


«Ну, я думаю, що це зробив Пилип. Він розглянув мою заяву, яку я надіслав разом із фотографією та всім іншим».


Вона знову здригнулася. 'Бачиш? Ти також незрозуміло хто. Якщо ти зробиш хоча б один гороскоп за час перебування на "Вулкані", я здивуюсь. Її рот зімкнувся у натягнутій посмішці. Її коричнева рука сильно стиснула мою ногу. "Я... пробач..."


Зелені очі, які дивилися на мене, були сповнені каяття. Було ще щось. Вона збиралася заплакати. На її оголених плечах пробігли мурашки. І був момент, коли моя мила оголена білява супутниця мало не танула в моїх руках... і це минулося. Вона взяла мою куртку та накинула собі на плечі. Погляд її був спрямований на море, сповнений зневаги до себе. Зелені очі сповнилися гіркими сльозами.


— Якщо вам це не подобається, — сказав я, — то чому б вам не піти? Вона дивно подивилась на мене. - Так, - сказала вона. "Чому б і ні?" Але вона мені не відповіла. Закусивши губу, вона скинула куртку і лягла на спину, дозволяючи сонцю впасти на неї. Коли вона подивилася на сонце, вона змусила весь вислів зійти зі свого прекрасного обличчя і лише тоді одягла темні сонцезахисні окуляри, які дістала з пляжної сумки. Вона більше нічого не сказала.


— Я гадаю, — сказав я, — що скоро ми вирушимо до круїзу.


- Так, - сказала вона нарешті. "Вулкан" очікується у порту завтра. Він кине якір у Ніцци, і нас доставлять туди моторним човном».


- Звідки він прийде? — Філіпп мені не сказав.


— О… гадаю, це десь за Гібралтаром. Може Канарські острови. Африканське узбережжя. Я не впевнена. Це має значення?'


'Я так не думаю. Куди він піде?


'Греція. Кіпр. Левант.


Зробимо ставку, Я думав. У цю історію про Канарські острови я також не повірив. Не з Анголою у цьому напрямі. Мені не терпілося почати з'ясовувати, що, чорт забирай, відбувається. У будь-якому разі я б поставив місячну зарплату на те, що до кінця року на Близькому Сході відбудеться ще одне повстання.


Інформації, яку Хоук дав мені про операції Комарова, було достатньо, щоб моє волосся вставало дибки щоразу, коли я думав про це. Там, куди приходив Комаров, трава вмирала і більше не виросте. Це було так просто.


Я запитав. - "А чи бачите ви часто м. Комарова? Я маю на увазі, я розумію, що він та Олександра Комарова живуть у різних світах».


— "Комаров? Ні ні. Зараз він дуже багато часу проводить у своїх покоях. Я думаю, він був хворий. Чому? Це не твоя справа." Вона підняла верхню частину тіла на лікті і подивилася на мене: — Ходімо, містере, Арчере, сонце вилікує твої рани.


Раптом вона підвела голову. Через моє плече, до чогось позаду мене. Так, хтось опинився позаду мене.


Його довга тінь перетнула її смагляві ноги. Вираз її обличчя виражав швидку лють.


Я повернувся так швидко, як тільки міг, не напружуючи ниючі ребра. Я був недостатньо швидкий. Кулак такий, як у Уолтера Корбіна, вдарив мене вище вуха і поклав на золоте тіло Вікі Вайнер. Мені здавалося, що по ребрах хтось ударив мене з чогось на кшталт слонової рушниці.


"Костянтин..." сказала дівчина. Вона спробувала відштовхнути мене від себе. Моїм ребрам це не допомогло. Я відштовхнувся, стиснув зуби і скотився з неї, стежачи за тим, щоб вона залишалася між мною і тим, хто вдарив мене, поки мої ноги не підігнутись під мене.


Коли я це зробив — насилу встаючи на ноги, бурмочучи недобрі слова, — я нарешті глянув на нього. Він був одним із тих пляжників, весь у біцепсах та м'язах, які так добре виглядають у світлі змагань з бодібілдингу. Сильний, як кінь. Не той, до кого можна наблизитись. Його очі були на мені, але його слова були призначені для неї. - Ось... що ти тут робиш... з цією... цією свинею...


— Не твоя річ, — закричала вона. Це був гарний, сильний крик, я повинен був визнати це. Принаймні вона не кричала, як торгівля рибою. — Я вже казала тобі раніше, що йду, куди я хочу. Я дала тобі ще один шанс, а ти не прийшов. Вона продовжувала розмовляти французькою так само швидко, як неймовірною іспанською, якою говорять жінки в Мадриді. Я помітив, що у неї, як і раніше, був акцент, але вона мала чудовий словниковий запас жаргонного. Все почалося з того, що йому повідомили, що його мати — корова, а потім швидко пішло під укіс.


Я підвівся і пішов від неї. Я побачив, що вона одягла мою куртку. Не думаю, що мій вид налякав би його. У будь-якому разі, у мене немає цих чудово накачаних м'язів і всього іншого, тому що я навчений тільки тому, що справді приносить мені користь. А еластична пов'язка лише додала йому впевненості. Через кілька секунд він стане нестерпним.


Я глянув на нього ще раз. Він був приблизно мого зростання. Його волосся було тонким, неслухняним чорним. Оливкова шкіра і прямий ніс, які можна знайти тільки біля Середземного моря, казали мені, що він знаходиться неподалік свого рідного села.


— Ходімо, — сказав я з огидою. - Мені не хочеться йти за тобою. І я не можу чекати весь день, коли ти прийдеш до мене. Давайте покінчимо з цим.


Він показав мені багато білих зубів. І рев, який він видав, коли напав на мене, був грубим. Великі кулаки були підняті, один із них відвів назад під кутом, коли він побіг до мене.


Мені не хотілося поратися з цим хлопцем. Мої ребра хворіли, і я почував себе нещасним. Удар, який він мені дав, спричинить у мене неприємний головний біль. Я відійшов убік і завдав йому акуратного удару карате в його кадик. Не настільки, щоб вирубати його, але достатньо, щоб поставити його на коліна і змусити його важко дихаючи триматися за шию. Потім я вдарив його в ключицю. Я відсторонився тільки в останню мить. Він приземлився обличчям на гальковий пляж.


Я глянув на нього зверху вниз. Він усе ще був у свідомості. Я схопив його за комір сорочки і потяг до води. Там я кинув його мордою за два дюйми крижаної води. Це змусило його повністю прокинутися. Він знову встав і виглядав ще гірше, ніж я почував себе. Він навіть не подумав знову кинутися на мене. Однак він кинув на мене лютий погляд. Я знизав плечима і відчув ниючі ребра, коли він поплентався геть.


Я повернувся і подивився на дівчину. У руці вона тримала дві частини купального костюма. Куртка все ще висіла на плечах. Вона дивилася на мене вже іншими очима, я не міг сказати, що в них було написано. За мить вона опустила очі, повернулась і одягла цей безглуздий купальний костюм під мою куртку.


- Що, - сказав я, - це, чорт забирай?


Він думає, що я його. Я не заохочувала його. У мене було побачення з ним раніше, просто щоб зберегти світ. Він запізнився. Я пішла з тобою, щоб залякати його. Вона обернулася до мене обличчям, бікіні повернулося на місце. Вона простягла мені куртку. — Боюся, що ви придбали жахливого ворога. Я не знаю, що він збирається робити зараз. Вибачаюсь. Я була дурна. Я завдала тобі великих неприємностей. Будь ласка... будь ласка... вибач...


— Не має значення, — сказав я. — Але ти могла б показати мені, де знаходиться винна шафа. Лікар, який втиснув мене в корсет, уб'є мене, якщо побачить це».


"Бідний, м. Арчер. Вона підійшла до мене і поклала м'яку руку на мою руку. - Я ... я спробую загладити свою дурість. Будь ласка, дозвольте мені зробити це. Будь ласка, вибачте мені ..."


І тепер вона танула в моїх руках. Момент. Її зелені очі, що дивилися на мене з цього прекрасного обличчя, були стурбовані і серйозні. Потім вона поцілувала мене швидко і сильно. Тепер була моя черга відступити, щоб прийти до тями. — Нема проблем, — сказав я. — Ні, якщо ти знайдеш мені щось випити. І... міс Вайнер ...


Вікі, будь ласка...


- Добре, Вікі. І я Гаррі, зрозуміло?


'Ах да.' Вона знову посміхнулася. Вона взяла мене за руку і знову повела навколо скелястого виступу. Коли ми досягли пляжу, де я знайшов її, я відчув, як обидві її руки міцно стискають мене, коли вона підійшла близько, дуже близько до мене.


Це було дуже красиве привітання. Тепер усе могло стати лише краще.


Розділ 18


У своїй кімнаті вона раптом стала манірною по відношенню до мене. На пляжі вона показала мені своє голе тіло, і тепер, коли ми повернулися до її кімнати, що вона робила, коли зняла бікіні? Вона дала мені випити та відійшла за ширму.


Велика кімната, де ми знаходилися, служила їй вітальнею і спальнею. Вона перетворила другу кімнату на художню студію і навела в ній затишний безлад. Ця кімната була не схожа на решту будинку, подумав я, і мені справді це не повинно було подобатися більше, ніж мої власні апартаменти або решта будинку, де було щось музейне, чого я не міг зрозуміти. Але це була кімната, де Вікі Вайнер жила і це робило це місце придатним для життя. Я мало не розлютився на неї за витівку на пляжі, коли вона використовувала міняючи, щоб зіпсувати настрій її хлопцю, але тепер я розслабився і відчув себе як удома. Я вирішив надати Вікі Вайнер ще один шанс.


- Ах, так, - сказав я. «Цей хлопець, Костянтине, яке саме тут його місце?»


- О, - сказала вона. По тому, як рухалися її голова та плечі, я зрозумів, що вона одягає ліфчик. «Він такий самий фальшивий, як і всі ми. Він має зійти за водія того маленького фургончика, який відвезе нас до "Вулкана" завтра, коли він покине якір. Але оскільки Олександра так часто виїжджала з міста, у нього, бачте, інші справи… — Вона знизала плечима.


- Так, - сказав я. "Капітан без корабля".


- Точно, Гаррі. Ну, насправді він був останнім хлопцем Олександри, останнім, кого вона... е... звільнила. Я говорю правильні слова?


Я кивнув головою. — Мене це не дуже дивує. Він не її типовий тип. Іноді має хороший смак до чоловіків. Я не знаю. Можливо, вона змінюється. Її не було тут уже... е-е, три місяці. Я нічого від неї не отримувала, окрім якихось безособових телеграм. Вона була далеко,


я не сподіваюся знову мати з нею справу».


- А Костянтин? Він став зустрічатися з тобою одразу після того, як вона його залишила?


"Костянтин? Так, я розумію. Він поводиться як ідіот. Мене вмовив призначити зустріч на пляжі. І… Гаррі, мені дуже шкода, що я втягнула тебе в це. Твої груди... вони жахливо болить?


— Думаю, не гірше, ніж зазвичай. Я трохи брехав. — Ну, що ти мені скажеш про цю Олександру Комарову?


«Олександра? Що ти хочеш дізнатися?'


Забавно, що якщо ви просто бачите чиюсь особу таким чином, ви знаєте, що ця людина робить. Тепер вона працювала в костюмі брюки і, без сумніву, виглядала чудово.


— Ну, якщо, як ви кажете, вона цікавиться лише астрологією, окультними справами, то чому я? Навіщо така ціла низка таких, як я?


- Гаррі. Інші відрізнялися від вас. А Олександра колись цікавилась духовними матеріями. Нещодавно вона стала серйознішою, діловитішою. Якщо вона не вживає наркотиків, тоді вона стає закоханою. Гаррі, ти надіслав їй свою фотографію? Разом із вашими сертифікатами?


«Моя співбесіда під час прийому на роботу? Так. Насправді це було підкреслено в тій рекламі. Це якось пов'язано з питаннями безпеки, принаймні так вони висловилися. І коли мені розповіли, чим її батько заробляє на життя, ну…» Я показав на обличчі Жахливе Занепокоєння. - О, це? Ти маєш на увазі... чому я?


- Гаррі, - сказала вона. - Це не місце для тебе. "Вулкан" - притулок для душевнохворих. Ще не пізно відступити. Гарний чоловік, як ти, завжди можна знайти іншу роботу, справжню роботу. Я назву вам кілька телефонів людей, яким ви можете зателефонувати в Ментон, Каннах. «Ні, ні, – сказав я. На моєму обличчі з'явилася цинічна посмішка. «Я просто тут, і я думаю, що просто буду тут деякий час і подивлюся, що станеться. Просто для гострих відчуттів. Якщо мені все це стане надто, я піду. Я думаю, що приблизно половина моєї мотивації для роботи пов'язана з цікавістю. Знаєш, я ніколи раніше не був на справді великій яхті. І мені цікаво. Тепер я знаю багатих. Такі гроші є в Кармелі, Санта-Барбарі та Монтесіто. Але ці люди... Я ніколи не мав стосунків із такими людьми, як вони. І частково мені цікаво, як виглядають справжні правителі цього світу.


Вона подивилась на мене. Її рот завмер, і єдиний білий зуб прикусив повну нижню губу. - Гаррі, - сказала вона. — Ти надто схожий на мене. Нам ніколи не буде добре разом. Вона вийшла з-за ширми і змусила мої очі трохи розширитись. Вона виглядала чудово в сліпучо білих штанах, куртці та сандалях. Там, де можна було побачити її шкіру, вона чудово контрастувала із білим. Я підняв свою склянку з віскі в тості і випив.


Я сказав. — «Ну, навіщо тоді морочитися? Коли ми купка авантюристів, наше єдине виправдання для роботи такого роду — отримувати від неї задоволення. До речі, ти чудово виглядаєш. Давай скористаємося чимось». Я простяг їй руку, але вона обернулася. Я поклав руки на її смагляві руки і обернувся до неї спиною.


'Що з тобою відбувається?'


- Гаррі. Поки я робила безглузді речі сьогодні вдень, я зрозуміла, що була ідіоткою, коли грала з тобою. Ти не та людина, з якою можна грати в ігри. І точно не зі мною. Я думала про безлад, який я зробив з усього цього минулого року.'


Я сказав. - "Тоді йди. Немає нічого простішого".


'Ні ні... Я в щось у вуха влипла. «Мені знову треба прокладати собі шлях. Знайти свій вихід.


- Не знаю, - сказав я. Я посміхнувся і швидко поцілував її у кінчик ідеального носа. — Мені доведеться вам повірити на слово. Тим часом яхта прибуде лише завтра. Ми ще маємо вечір. Я у Ніцці вперше. Я взагалі не знаю цих місць. Ви можете показати мені околиці. Ми можемо десь поїсти: при свічках, риба, вино, я...


— Гаррі, любий, — сказала вона. 'Із задоволенням. Але я... у мене призначено зустріч увечері. Це важливо і... '


"Хіба ви не можете зателефонувати цій людині і домовитися про нову зустріч?"


Коли вона подумала про це, в її очах з'явилося дивне світло. - Може бути. Ми можемо піти раніше, а потім покататися - я знаю чудове місце у старому місті. Маленький і тихий. Зараз не сезон для устриць, але... о, тобі сподобалося б. Я впевнена… Тепер була її черга стати навшпиньки і поцілувати мене. - Так, Гаррі. Слухай, ти переодягнися, а я заберу свою машину з гаража...» Я все ще думав над цим акцентом. — Побачимося через… скажімо, за десять хвилин? П'ятнадцять? Гаразд, п'ятнадцять.


Коли я вийшов, я обернувся. Телефон був затиснутий під підборіддям. Посмішка, яку вона мені подарувала, була теплою, майже сором'язливою.


Її маленькою машиною був гарний старий "Морган" із дерев'яним шасі, яке ми не дозволяємо продавати в США. Потай я жадав мати одну з них, поки здоровий глузд не втрутився і не нагадав мені, що я не вдома — якщо Вашингтон був моїм будинком після всіх цих років — щоб дозволити собі мати його. Як тільки я зрозумів це, я перестав думати про автомобілі та зосередився на тому, що я роблю зараз.


Не те щоб красиві жінки не були достатнім приводом, щоб робити щось самостійно. Але я був тут не просто так і мені не хотілося забувати, що робота на першому місці. Я обдумав усі «якщо», «і» та «але» і вирішив, що можу виправдати спілкування з Вікі тим, що вона була така близька з Олександрою. Може, я міг би змусити її почати з нею безглузду розмову, а потім повідомити про це мені. Я знаю, це звучить брутально, але такі думки просто трапляються на цій роботі. Вікі здавалася щасливою та веселою. Але час від часу я бачив, як якась тінь пробігала її обличчям, а потім мене несла та тепла усмішка, яку вона продовжувала кидати мені.


Вечеря, як вона сказала, була у старому місті — на звивистих вузьких вуличках між Пайоном, підземною річкою, що ділить місто навпіл, і замком на пагорбі біля старого порту. І все було так чудово, як вона й казала: ідеальна форель, чудовий салат, і мені й досі шкода, що я тоді не написав назву цього вина. Приглушене світло, щоб ви бачили лише очі та руки один одного. І чарівна балаканина про те, що подобається і не подобається. І я майже забув про біль у ребрах і ту брудну роботу, яку мені тут доводилося робити.


Потім вона швидко повернула мене на землю. "Гаррі", - сказала вона, поклавши обидві ці м'які руки на мої. - У мене є зустріч неподалік - угода, про яку я тобі говорила. Ви вибачте мені? Будь ласка? Мене не буде щонайбільше півгодини. - Гаррі...'


І що мені залишалося робити, крім як допомогти їй надіти куртку і вивести у вузький провулок, пообіцявши зустріти її біля машини за сорок хвилин?


Я не брехав їй про одне. А справа була в тому, що в мене ненаситна цікавість до цієї зустрічі. Незабаром я кинувся за нею темними вулицями, вниз кам'яними сходами і, нарешті, впершись у зовнішню кам'яну стіну, на балкон з видом на вікно, на якому вона сиділа силуетом і розмовляла з кимось, кого я не міг бачити.


'... Ні, такого імені немає. Скільки разів мені тобі говорити? Я... будь ласка, відпусти мою руку. Ти робиш мені боляче.. .' Я не чув чужого голосу. То був чоловік, це все, що я міг сказати.


— …послухайте, вам доведеться відпустити мене. Я марна для вас таким чином. Я... я маю жити своїм життям...


Піді мною почувся галас.


Я завмер.


Наскільки я міг судити, будинок, на який я піднявся, виглядав порожнім і покинутим. Це було у вузькому провулку, навпроти вікна, де сиділа Вікі. Усі вогні піді мною згасли.


Але все одно хтось був унизу.


Мене переслідували? Я не знав. Але якби я вловив тінь там, у ресторані, і тільки зараз помітив її, я був би в небезпеці.


Через вулицю дівчина сказала: «...Мені байдуже. Я просто не можу так продовжувати. В мене нервовий зрив. я... '


Мені дуже хотілося б поглянути на те, що відбувається внизу. Але це було б не так розумно.


Тьмяного світла, що проникало через вікно через вузький провулок, було достатньо, щоб окреслити моє обличчя для когось, що сидить унизу і дивиться вгору. Я проклинав себе за те, що залишив Вільгельміну вдома, але мене трохи заспокоїла впевнена присутність Хьюго, гостра як бритва сталь, яка надійно сиділа в піхвах на моєму передпліччі. Внизу було більше людей. Існував ...


Я на мить забув, що сказала Вікі. Внизу пролунав різкий удар і здавлений зітхання. Я ризикнув зазирнути за край. З одного з вікон виходило слабке світло. У когось в одній із кімнат унизу був ліхтарик, і він пустив промінь по кімнаті.


Я дозволив Х'юго вислизнути з його піхви, пробрався через край маленького балкона і повільно опустився на наступний. Поверхом нижче я почув, як хтось низько і хрипко гарчить. Він потяг когось через кімнату. Я зітхнув і знову переступив через край. Я опустився і залишався в тіні. Нарешті мої ноги торкнулися кам'яного краю балкона піді мною.


Я завагався на мить. Цього було достатньо, щоб урятуватися.


Від дверей пролунала коротка бавовна, і семимиліметрова куля з приглушеним свистом просвистела повз моє обличчя. Якби я не послизнувся – ну, бувають у вас такі моменти, коли не так зручно бути весь час ідеальним.


Я вдарився об підлогу і перекинувся. Хлопець з пістолетом причаївся в дверях, і хоч би яким дурним він був, у нього все ще був включений ліхтарик в іншій руці, в іншій він тримав пістолет.


Я вийшов зі своєї ролі на повному ходу і не дав йому часу зреагувати. Якби я знав, хто він такий, — якби я міг подумати про це, — думаю, я розрізав би його і дивився, як він повільно стікає кров'ю. Я різким рухом вдарив цього хлопця між ребрами. Стилет потрапив йому просто у серце. Х'юго з силою увійшов до нього до упору. Людина одразу впала. Мертвий.


Я відійшов убік, взяв ліхтарик і глянув на нього. Я відштовхнув його тіло і дозволив ліхтареві освітлити кімнату. Я побачив приблизно те, що сподівався знайти.


Костянтин лежав на підлозі у калюжі темно-червоної крові. Мабуть, я не почув звук цього глушника вперше через інші звуки вечора. Єдиний раз, коли ці штуки видають щось схоже на шум, коли зброя спрямована на вас. Я дозволив ліхтареві пограти над його тілом і знайшов ще щось, що й сподівався знайти. Розстебнутий одяг, кров на животі.


Я ще раз висвітлив обличчя людини, яку вбив. Який безглуздий збіг, подумав я. Бідолашний дурний Костянтин пішов за мною тільки для того, щоб побити мене, бо він думав, що я вкрав його дівчину. Якось він став між мною і набагато більш смертоносним переслідувачем на шляху сюди, і вони прийняли його за мене.


Хіба він не глянув би на обличчя Костянтина і не побачив би, що це не я? Хіба він не... Я глянув на обличчя чоловіка. Він виглядав жорстоко, навіть після смерті. Ні, можливо, ні. Тільки не з таким божевільним, як Цві...


Я вимкнув світло. «Ось один із цих ублюдків, Нік, — тихо сказав я собі. Можливо, я повинен був сказати більше, можливо, ні. Однак наступна подія зробила все це теоретичною.


'Леоне, обережно! ти...


Це були слова Вікі з вікна через провулок. Це все, що їй вдалося вимовити. Решта потонула у звуку пострілу великого та потужного пістолета. Раз два. Потім тиша.


Розділ 19


Це було все зараз. Я посвітив ліхтариком на тіло Цві і знайшов його пістолет із глушником. Я нахилився, проклинаючи ті ребра, які змушували мене нервувати, і підняв його. Потім я погасив ліхтар і засунув його в задню кишеню.


Знову був постріл з пістолета нагорі, але цього разу це була слабша зброя, револьвер. Наскільки я міг судити, Night Special. Той звук слабший, а великі гармати змусять ваші вуха страждати.


Однак я впізнав перші два постріли. Принаймні я так думав. Є тільки один пістолет гучніший або потужніший .357 Magnum, і це .44. Це був не 44-й калібр. Це не змусило б мене зіщулитися, і 44-й калібр — єдина зброя, яка робить це зі мною. Ні, це був .357, і я поставив би на Wembley Vickers ...


Хтось напав на Вікі та її друзів?


Ну не біда, вирішив я. Мені було байдуже, за ким він полює. Тепер, коли ми помінялися місцями, я нарешті піду за ним. І цього разу я схопив би його. Я спіймав себе на тому, що сміюсь у темряві. Пістолет знову вистрілив.


Я підкрався вперед і висунув голову у вікно. Я порахував до п'яти і вийшов на балкон.


Там не було жодних ознак життя.


Я засунув пістолет у кишеню і повернувся до дверей. Якщо він спробує спуститися по цій групі балконів, як я піднявся, вони побачать його і вб'ють. Тепер я знав, що один із них — Вікі чи хто б там не був, якийсь Леон — живий і озброєний. Добре. Це означало, що він мав інший вихід, і він, мабуть, мав увійти до будівлі. Те, як Цві сприйняв, а потім убив Костянтина. Я піднявся парадними сходами старої будівлі. Однак, коли я відчинив двері, зволікав і, нарешті, вийшов на сходову клітку, не було чути жодного звуку.


Я вирішив форсувати рішення.


Я знову вийняв пістолет і обережно навшпиньки піднявся сходами. На майданчику я зупинився та прислухався до звуків. Нічого такого. Ще обережніше, ніж раніше, я продовжив підніматися сходами. Нагорі сходи я відступив назад і штовхнув двері... і мене мало не застрелили за все це зусилля. Маленький револьвер знову ляснув звідти, і куля просвистіла над моєю головою. Я швидко впав на підлогу та пошкодував про це.


— Агов, — покликав я. 'Вікі. Це я. Гаррі Арчер. Хлопця із пістолетом більше немає.


"Гаррі?" Голос звучав нервово та нерішуче. 'Що ти тут робиш?'


— Я… заревнував і пішов по тебе. Я поясню це тобі згодом. Людина, яка була тут, хлопець із пістолетом, пішла. Я все перевірив.


— Гаррі… я можу тобі довіряти?


'Краще довірся. У будь-якому випадку, краще зроби щось швидко, пристрели мене або довірся мені. За кілька хвилин тут буде повно копів.


Ти не можеш прийти сюди? Я маю на увазі... тут дехто поранений. я...'


'Почекай секунду.' На такій висоті балкони розташовувалися так близько один до одного, що домогосподарки могли регулярно базікати, розвішуючи білизну через провулок. Я насилу підвівся, підійшов до балкона, напружився і перестрибнув через нього.


Коли я це зробив, маленька стінка збоку від мене — щось на кшталт ліпнини — впала під ногами. Уламки з гуркотом упали в провулок. Я сильно вдарився об балюстраду з іншого боку, вхопився за мене обома руками і повис. Потім, лаючись, я виліз на неї.


Вони були всередині у темряві. Я відсмикнув штори убік. Коли Вікі ввімкнула світло - єдину лампочку зі стелі, - я витяг з шафи шматок ДСП і поклав його перед віконним отвором.


Коли я глянув униз, то побачив, що в неї на колінах голова чоловіка, а в руці маленький жіночий револьвер. Він мав велику рану на стегні, і він втратив багато крові. — У нас не так багато часу, щоб його гаяти, — сказав я. - Візьми машину і постав її в кінець провулка. Я не знаю, як вона там називається, але там є високі ворота, принаймні вони були там, коли я був тут останній раз…


"Але Гаррі, ти сказав, що ніколи раніше не був у Ніцці..."


"Ніколи так, як Гаррі Арчер", - сказав я. - Пояснення прийде пізніше. Нам треба витягнути звідси твого приятеля, поки копи не дісталися цього місця. Роби, що я говорю.


"Добре, але ... ось, мій пістолет ..."


- В мене є один. Я вихопив пістолет у того парубка, якого вбив унизу. Його приятель уже далеко.


Вона подивилася на мене зеленими очима кольору морської хвилі. - Я добре.


Вона дозволила мені взяти чоловіка на себе, а потім побігла до дверей у своїх сандалях на плоскій підошві. Я чув, як його підошви стукали вниз.


Я повернулася до чоловіка. — Це, — сказав я, — завдасть мені стільки ж болю, як і тобі. Але принаймні зараз ми можемо зробити краще. Якщо я зможу підняти тебе на плече..."


Він подивився і сказав: «Все гаразд». Його очі розширилися і знову звузилися, поки він вивчав моє обличчя. У нього було довге худе обличчя, обличчя надактивної, цілеспрямованої людини. Під оком у нього був невеликий шрам. — Ти… допоможи мені. Будь ласка. я...'


Я взяв його руку. Вона була холодна: від шоку.


І чорт забирай, якби він не дав мені того особливого рукостискання від Вілла Локвуда. Почулися звуки сирен через дорогу.


— Ну, чорт забирай, — сказав я.


- Так, - сказав він. — І ти знаєш мене. Чотири роки тому ми разом працювали в затоці Бахра... я..." Але виглядав він погано. Я приклав палець до рота: залиши це на потім, нам треба вибратися звідси першим. Знаю його? Природно. Я знав його як Леона Шварцблюма Один із найкрутіших і найнадійніших секретних хлопців Ізраїлю, він переходив з однієї служби на іншу, коли там були потрібні його таланти, він був одним із агентів, які привезли Ейхмана з Аргентини, і тепер сидів зі мною поранений. на другий план, а мене залишила майже там, де я почав.


— Ходімо, друже, — сказав я. — І стисніть зуби. Я спробую підняти тебе на плече. І тримайся там, я знав, що він триматиметься. Він був найкращим фанатиком, якого я коли-небудь зустрічав.


Перевезти пораненого на "Моргані" було не так просто. Нам довелося покласти його мені на коліна, і це було не надто добре для його стегна та моїх ребер.


Вікі якийсь час мовчала. Вона була досвідченим водієм і направила машину до пагорбів за Ніццей. Це була дорога, яку не знав, але в мене була певна вистава, куди вона нас веде. Мабуть, у них поблизу було якесь місце для зустрічей, де також було заховано радіо…


Я запитав. - "Що ви знаєте про догляд за ранами?"


— Нічого, — сказала вона, дивлячись на дорогу. — Але ж ми можемо подзвонити другу.


— Все буде гаразд, — сказав Леон крізь стиснуті зуби. Він розумів необхідність швидкої їзди. - Соня, - сказав він. - "Це Нік Картер".


– Нік Кар… – Вона перевела погляд на нас. — Але, як ти сказала, — сказав я. «Ми усі фальшиві. Соня? Чомусь мені подобалося ім'я Вікі.


- Вона... моя сестра, - сказав Леон. «Вона була нашим зв'язковим на борту «Вулкану». Досі вона мала свою частку брудної роботи.


"Я намагалася умовити Леона відпустити мене".


Вона закусила губу, потім продовжила: «Я вже уявляла, що стаю якоюсь ідіоткою, пихатою, дурною і примхливою, як усі вони, просто тому, що оббиваюсь з ними весь цей час.


Сьогодні я була така дурна і хотіла зіграти з тобою в цю гру...


- Добре, - сказав я. 'Без проблем. Крім того, Костянтин мертвий.


'Мертв? Але він не був одним із них...


— Але він пішов за мною. І вони прийняли його за мене у темряві. Трохи пізніше я зіткнувся з одним із них і встромив у нього стилет. Він...'


Леон спробував сісти ще трохи. - Нік, ти бачив його руки? Він...


«У нього була маленька зірка Давида, витулена між великим і вказівним пальцями? Так. Чому?


Він тільки кивнув і замислився. 'Я знав це. Я знав, що ми зіткнемося з ним тут. Дебютні ходи у цьому випадку позаду. Чуєш, Соня? Це фінальна гра. Ми наближаємось. Ми...'


Але вона звертала увагу лише на дорогу, і це було гаразд. Це була дуже звивиста дорога, і всі повороти були небезпечні. З іншого боку дорога йшла прямо в крутий урвище. Я вирішив не дивитись вниз. У потрібну мить вона звернула в дірку в ряді дерев на внутрішній стороні дороги. Вона зменшила швидкість, коли шини машини вдарилися об гравій і голосно заскрипіли каміння під дном машини.


Дивлячись на цього «друга», який виявився м'язистим медбратом, що латав ногу Леона, я вирішив, що він ще чудовіший, ніж передбачалося в моїх перших думках. Ми могли говорити тільки про поверхневі речі, поки вона не пішла, але потім настав час обговорити це питання. Ми повинні були вирішити, як краще упорядкувати думки.


— Ти, — сказав я, відпиваючи зі склянки віскі, яку мені дала Соня, — саме збирався розповісти мені про тих хлопців із таким татуюванням. Ти... '


Вона також дала Леону випити. "Сини Давида", - сказала вона. "Вони служать на людей, які Леон і я повинні викурити".


'Я не розумію.'


- В Ізраїлі, - сказав Леон, зливаючись з натовпом, - є свої ідіоти, фанатики, називайте їх як хочете. У нас є свої зрадники та відступники. Ми можемо бути маленькою країною, але ми вже маємо майже все, що можна знайти в набагато більшій країні».


Він сів на ліжку та закинув подушку за спину.


«Це свого роду менталітет, який я можу описати лише як суїцидальний. Це насправді самогубство. І здатний залучити весь організм до своєї смерті. У певному сенсі можна стверджувати, що Гітлер був крайнім прикладом такого крайнього менталітету. Єдине, що можна було справді достовірно передбачити, припускаючи початкову організацію німецької військової машини, то це вид Німеччини в руїнах, а народ деморалізований, бездоменний і голодний. У певному сенсі можна стверджувати, що Гітлер зробив усе можливе, щоб це сталося. Кожен дурний крок, який він робив із таким сміливим самовпевненим виглядом, тільки прискорював той день у бункері в Берліні. Він зайшов надто далеко — можливо, далі за будь-яку людину в історії — наживаючи собі ворогів, і чим сильніше і безжалісніше, тим краще…»


- Я вас розумію, - сказав я. "Це спосіб дивитися на речі".


- Нік, - сказав Леон. «Нашим батькам вдалося пережити Освенцім. Мій батько сказав мені, що єдине, що його врятувало, це те, що він зміг зайняти об'єктивну точку зору. Будь-яка інша точка зору закінчувалася безумством. Нам із Сонею час від часу доводиться відключати певні думки в умі. Нам це потрібно..."


'Я розумію... '


'Добре. Ці люди – Сини Давида – люди, які не можуть дочекатися нової війни з арабами. Вони хочуть одного зараз – війни до смерті. Ви знаєте, що це означатиме, враховуючи нинішні відмінності у становищі з війною Судного дня…


- Ой, - сказав я. "І о мій Бог." Я розповів їм про події в Гонконгу — про вкрадену партію зброї, зникнення мікрофільму та про все. «Але я не міг зрозуміти їхні дії навіть тоді і досі не розумію їх».


- О, - сказав Леон. - Все складно. Це біблійне питання, Нік. Стародавні ізраїльтяни – за часів Книг Царств – були дуже войовничим народом. Цар Саул був могутнім воїном, цар Давид був ще сильнішим. І це були війни, які велися за турнірними правилами. А після єврейської перемоги всіх ворогів було обрізано. Воїни збирали крайнє тіло, як американські індіанці часто збирали скальпи. Сини Давида мають ці татуювання, і я впевнений, що розташування цього пальця не випадкове. Хтось щось знає про її історію. Я не вибачаюсь за варварський час.


«Вони вбили мого доброго друга. Я вбив одного з них. Мені потрібен інший.


'Я зрозумів. Навіть якщо мені доведеться убити його заради тебе.


— Зроби це, і я почекаю, доки твоя нога заживе, а потім зламаю іншу. Я хочу це зробити сам.


- Так, Леоне, - з усмішкою сказала Соня. «Гаррі… я маю на увазі, Нік… крутий».


- Я знаю, - сказав Леон. 'Добре. Але що нам робити тепер? Потрібно будувати нові плани. Ця нога... ну, первісна ідея полягала в тому, щоб взяти мене на борт як помічник на камбуз. Якийсь час я був суб-шефом у тризірковому ресторані.


Соні довелося створити для цього свого роду відкриття, як вона робила кілька разів у минулому. Цей хлопець просто більше не міг терпіти мадемуазель Комарову. Він обернувся до сестри і взяв її за руку. - Соня? Ти ще хочеш звідти вибратися? Тому що її не терпиш?


"Ні, ні", - сказала вона. «Не зараз, коли я знаю, що ти теж працюватимеш на яхті». Її очі на мить затрималися на мені; вона почервоніла.


'Ти впевнена? Тому що тепер ви наражаєтеся на більшу небезпеку...


'Ні ні.' Вона простягла руку і схопила мою склянку. Її пальці на мить торкнулися моїх, потім вона встала та підійшла до стійки. Будинок був маленьким, ізольованим та старим. Він стояв високо над затокою, і мені здалося, що звідти відкривається чудовий краєвид на Середземне море на світанку.


- Добре, - сказав я. «А навіщо цим Синам Давида знадобилася ця партія зброї? Щоб озброїти їхню групу і розпочати війну?


'Так. І хоч би якими фанатичними були, коли вони думали, що їх обдурили, вони вбивали всіх, хто, на їхню думку, був відповідальний за це. Це був, звісно, Майєр, наприклад. Крім того, ви допомогли їм, позбавившись того в'єтнамського джентльмена, який почав це і був справжнім зрадником.


'Генерал?'


'Так. А потім, як ваш містер Хоук припустив, що вся ця зброя потрапила до рук третьої групи».


'Кого? Комарова?


Ми не впевнені. Але, як каже Хоук, діяльність Комарова останнім часом зазнала певних змін. Там, де колись він продавав зброю обом сторонам, усім, тепер він раптом стає прискіпливим. А в цьому випадку він став на бік різних терористичних груп Організації звільнення Палестини. Він продавав їм усю зброю, до якої міг дістатись. І в кредит, що не було його методом роботи досі. Він виразно прийняв чийсь бік.


«Що викликало цю зміну?»


Ми не впевнені. Але, як Соня сказала: «Сини Давида подібні до керманичів, які йдуть за акулою». Труднощі з нацистським менталітетом, який вони демонструють, полягає в тому, що вони схильні шукати однодумців, будь вони лівими чи правими. Ліві фанатики більше схожі на правих фанатиків, ніж від них. І вони розуміють одне одного. Вони як різні ящики однієї шафи».


'Так це так?'


Соня не була з мадемуазель Комарової вже кілька місяців. Комарова пішла у море. Велика дама, його тон був саркастичним, зникла з поля зору. Можливо, з коханцем з такою поганою репутацією, що вона не наважується показати його світові. Тим часом, все це відбувається. Ми підозрюємо, що Комаров знайшов нових друзів і що вони становлять йому компанію радниками. Він підняв плечі. «Тут безперечно відбувається щось дивне. І ваша та наша робота — з'ясувати, що саме».


Я визирнув назовні. На темному небі був червоний серпанок. За кілька хвилин зійде сонце. Боже мій, куди пішов час? — А поки що, — сказав я, — чим ти займешся?


«Ми продовжимо підтримувати зв'язок між собою. Тепер, коли Сини Давида тут... твої друзі, Цві та Шимон, належать чи належали? - До головних вбивць їх організації. У будь-якому випадку, їхня присутність тут означає, що у нас все гаразд. Труднощі будуть на борту "Вулкану". Ми втрьох, ви, я, сини Давида, незалежно один від одного дійшли такого висновку. Завдяки низці різних джерел у нас є хоч якесь уявлення про курс «Вулкану» в найближчі кілька тижнів. Ми зв'язуватимемося з вами час від часу. А поки що ми стежитимемо за зниклим кораблем.


- Ти маєш на увазі, що він все ще в морі? Його ще не розвантажили?


— Так, принаймні ми так думаємо. Під яким ім'ям, під яким прапором... Хто знає? Але ми не думаємо, що це знаємо. І, Нік, люди на борту «Вулкану», небезпечні, ті, хто впливає на Комарова…


- Так, - сказав я. — Я збирався попросити вас розповісти мені про них більше.


«Серед них нещодавно була людина на ім'я Курт Шіндлер…»


Я свиснув. Шиндлер? Найвищий в ієрархії тих, кого Гіммлер призначив вирішувати "Остаточне вирішення єврейської проблеми", він був там ще більшим гвинтиком, ніж Ейхман.


- А, - сказав я, трохи подумавши про це. «Отже, ви не перейшли до іншого агентства. У вас, як і в мене, є в цьому щось особисте.


- Гірше, - сказала Соня. Вона стояла біля вікна. «Я сама хочу прикінчити Шіндлера так само сильно, як ти хочеш вбити Шимона. Але Леоне, він живе цим. Йому потрібне це... це його свята справа, як квітці потрібне сонячне світло. Він...'


— Все гаразд, — сказав Леон, обличчя його було перекошене та бліде, але на ньому грала вузька усмішка. — Досить, люба. Але я думаю, що у глибині душі Нік зрозуміє».


- Так, - сказав я. 'Гадаю, що я... '


- Гаррі, - сказала Соня з вікна. — Я… я маю на увазі Нік. Дивись. Вона вказала на бухту, що раптово з'явилася. Рожевий світанок був якраз вчасно, і блакитна бухта вилась навколо підніжжя Рожевих гір унизу та на заході, де вона простягала свій палець до Монако та Італії. - Ось він, - сказала вона. - Він прийшов рано. Я… — Слова вислизнули.


Я глянув у напрямку її вказівного пальця. Вже всередині причалу я побачив класичні контури великого трищоглового корабля. Прибув "Вулкан".


Розділ 20


'Що вони роблять?' - спитав я, дивлячись на команду на такелажі, зайняту установкою вітрил. З якоїсь причини ніс корабля, здавалося, був спрямований на скелю, що насувається, але з ще більш дивної причини ми взагалі не пішли в той бік. Повільно ми дрейфували боком вниз вузькою річкою до гирла.


— Вони називають це маневром, — сказав Мішель своєю бездоганною англійською без акценту. О Соня... Вікі, чорт забирай. Я не міг цього забути – не з'являвся три дні. — Дивись, — вів далі він, — ми підняли марселі, щоб іти туди. Ви бачите напрямок вітру? Що ж, як тільки ми вивели її на фарватер, минули мис, ми дозволили їй дрейфувати боком вниз за течією. Тепер головний рушій – це приплив.


— Хіба у вас немає дизелів?


- Так, - сказав він. — Але ж у мсьє Комарова сьогодні проблеми з кишечником. І йому не подобається відчуття дизеля під собою. На щастя, екіпаж швидко впорається з такими речами. І боже мій, Гаррі, ти нікуди не поспішаєш, чи не так? Я маю на увазі, куди нам іти? Якби не та вечірка, яку Олександра хоче влаштувати завтра на острові, все це було б дуже дратівливим. Без жодного інтересу я послухався його пояснення, витяг з кишені одну зі своїх цигарок — цього разу без золотої NC на мундштуку — і закурив. Легкий вітерець розвів блакитні струмки диму.


«Дивіться, посеред каналу ми ставимо реї за вітром і дозволяємо припливу знову нести нас. Коли ми досягнемо естуарію, давайте спочатку роздуємо передній марсель, а як тільки ми акуратно поведемо його за вітром, ми використовуємо всі марселі.


— Чисто, як вітрильник, — сказав я.


«…і ми виходимо в море з усіма вітрилами на правий борт. О, Гаррі, ти справді мусиш краще зрозуміти атмосферу на борту. Інакше все набридне».


"Ці матроські розмови досить божевільні", - сказав я. «Як ми дістанемося туди, коли вітер дме в цей бік? Навіть під усіма вітрилами...»


— На вітер знайдеться маневр, Гаррі. ..якщо звичайно коли вітер зовсім стихне. Якби це сталося зараз, якби вітер зовсім затих, нам довелося б отримувати нові накази від Комарова. Або ми кидаємо тут якір та чекаємо, поки вітер знову посилиться, або використовуємо допоміжні двигуни. Дивись, вітер зараз дме з моря. Ми ставимо вітрила ось так; і тепер яхта, пливе за вітром».


- Що за вітер?


'Простий. Дозвольте мені пояснити..." Але тут з'явився хлопчик у білому, у тому акуратному, чистому костюмі із золотим оздобленням, який носили всі, крім нас, на "Вулкані", - і простягнув мені складену записку на срібному підносі... Не розвертаючи її, я глянув на Мішеля, він підібгав губи і пішов, цинічна усмішка вигнула куточки рота, я сказав: «Спасибі», і слуга теж пішов, залишивши мене біля перил, які нешанобливо поставили ногу на одну з старовинних бронзових гармат, що прикрашали барку.


Пан. Арчер


Мені потрібний докладний гороскоп на двадцять сьоме. Місцезнаходження: Кордон між Ізраїлем та Сирією. Будь ласка, приготуйте його до завтрашнього дня. А поки я чекаю вас на вечерю в моїй каюті, сьогодні о сьомій годині вечора. Я не прийму відмови. Мій слуга прийде по вас без чверті сім. Надягніть чорну краватку. Ласкаво просимо на борт.


А.


- Що ж, - сказав я. Потім я якийсь час думав про це. Ізраїль та Сирія. За чотири дні. Як мені зв'язатися із Сонею якнайшвидше? А Олександра Комарова? Я ще не зустрічався з нею. Я бачив, як вона приходила і йшла кілька разів, завжди на відстані. Той єдиний вид, який я побачив там, що супроводжуючий завжди називав «забороненим місцем» — головна каюта корабля і розкішні каюти, що виходили на кормі корабля, — дав мені ясне уявлення про неймовірне багатство, яким володіла Олександра. Велика каюта справжнього музею зброї та меблі були оздоблені антикварною бронзою та дерев'яними панелями. Тепер я ближче оглянув її власні апартаменти. І наскільки близький до її батька? Я не був певен. Досі я його не бачив і не був упевнений, яка каюта його, але я планував розвідати це місце сьогодні ввечері, якщо маю шанс.


Я склав записку і поклав її до кишені. Потім я спустився до своєї каюти, щоб переодягнутися. Ця наказова записка від неї не залишала мені багато часу.


Я якраз зав'язував краватку — я досі сам їх зав'язую, ці зав'язані краватки завжди виглядають такими неохайними — коли в двері постукали. М'яко. Боязко.


'Так?'


Стукіт пролунав знову. Я відчинив двері каюти - тепер я побачив витончені вишневі панелі, - і Соня в забрудненому малярському халаті прослизнула всередину, не сказавши жодного слова. - Нік, - сказала вона із зацькованою усмішкою, - я вже кілька днів хотіла впасти в твої обійми. І вперше, коли ти один, ти переодягаєшся до вечері, а я вдягаю це».


Я підняв її підборіддя і ніжно поцілував, намагаючись не притискати свій костюм до її свіжої олійної фарби. «Лише той, кого я хотів побачити. Думаю, я маю зачіпку для Леона. Відмінні відомості. Я взяв записку та показав їй. Вона читала і ахала, прикриваючи рота рукою.


- Боже мій, - тихо сказала вона, дивлячись у стіну, її погляд розфокусований. 'Чотири дні. Це не так багато часу.


'Я теж так думаю. Тобто я вважаю, що передача зброї вже відбулася. І це також означає…»


«Це означає, що хтось збирається використовувати його дуже скоро, у стилі бліцкригу. І останні плани... Тримаю парі, вони обговорюватимуться завтра на березі. Але... але, Нік. Це означає...'


— Що Олександра теж є частиною всього цього? Можливо. Це її вечірка, її ідея зійти на берег. А під час великого сільського свята їй буде легко зібратися з друзями, і…


— Нік, я не знаю, що й думати, Олександро? Це сука, гаразд. Але це... '


- Я ще не зустрічався з нею. Що вона за людина? Вона змінилася? Я маю на увазі, відколи ти бачив її востаннє?


'Так, але ...'


'Як?'


— Вона... вона така сама, як завжди. Лише менеджер. Здається, вона знайшла якусь мету у своєму житті. Це ... Але, Нік, це означає ...


— Комарів хворий, знаєш ти про це?


'О? Я нічого про це не чув.


«Мішель сказав мені сьогодні, що ми використовуємо вітрила, хоч би якими громіздкими вони були, тому що у Комарова проблеми з кишечником. Він не виносить шуму дизеля.


— Тоді, можливо, він дозволить їй робити частину своєї брудної роботи. Та це можливо. Мені було цікаво, знаєте. Ходили чутки, що в неї з'явився новий коханий. Під час останнього круїзу. І... але ні, у цьому більше сенсу. Звичайно, він ніколи нікому не довіряв цю роботу за нього, і якщо він хворий.


— Соня, — сказав я, — я думаю, що завтра буде велика ніч. Чим більше я про це думаю…”


«Велика ніч? Для них?'


- Ні, для нас. Завтра ввечері зупинка дасть вам шанс зісковзнути на берег і зв'язатися з Леоном з організацією.


'Я? Що ти збираєшся робити тоді?


«Сьогодні ввечері я збираюся дослідити «заборонене місто». А завтра, коли вечірка буде у розпалі…


"Нік", вона схопила мене за руку своєю твердою маленькою рукою. «Так, я бачила список чергових сьогодні. Тоді на борту буде лише обмежений екіпаж. Майже весь екіпаж звільнено на берег. так Так..."


'Саме так. І навіть якщо це порушить моє прикриття може бути, це буде вже не так вже й важливо. Вважаючи, що головна дія настане за чотири дні...


«Дуже, Нік. Я одержала маленьку радіостанцію від Леона. Я відвезу її в місто, в кошику для пікніка, десь влаштовуюсь і дзвоню Леону. Якби я зробив це тут, є шанс, що хтось вловить мою передачу так близько. Але завтра, швидше за все, із заміною в радіобудку...


- Добре, - сказав я. 'Добре. І в той же час я прослизаю назад на борт і побачу, що можу ще щось розвідати ».


- Нік, - сказала вона, стискаючи мою руку. — Я… мене турбує лише одне…


- І що?


'Ця жінка. Тільки з тобою... сьогодні вночі...


Я нахилився і знову поцілував її, тримаючи сорочку подалі від халата. 'Без проблем. Я несприйнятливий. А тепер біжи. Я погладив її ззаду. "Посланець від Комарової може бути тут будь-якої миті..."


"Добре, Нік... все йде добре, чи не так?"


- Звичайно, - твердо сказав я. Я принаймні сподівався. — І ти теж гаразд. Якби це було не так, Леон не тримав би тебе весь цей час. Він би вигнав тебе із родини.


— Так, — сказала вона із сором'язливою усмішкою. — Він би це зробив, чи не так?


Я пішов за мовчазним слугою вгору сходами і далі довгим коридором, обшитим панелями з дорогих твердих порід дерева, з обробкою з полірованої античної бронзи і обробкою сріблом — останніми російськими газовими ліхтарями рубежу століть, які були перетворені на електричні. На підлозі лежали перські килими, а над моєю головою ще кілька панелей.


Але найбільше мене вразили стіни. У добре обладнаних нішах висіла низка картин, які здалися мені знайомими за стилем, але не за сюжетом, — серію класично серйозних зображень знаменитих убивств та масових вбивств, — і я свиснув. Якщо Комаров помре без заповіту, тримаю парі, що Іспанія негайно закладе Марокко, щоб купити їх, і збудує для них спеціальний музей Гойї. Між картинами висіли гобелени, так само безцінні; один не дуже відрізнявся від іншого. Один мав бути оповіданням очевидця про битву при Кресі, а інший — про битву при Азенкурі, зроблену людиною, яка стверджувала, що була там. І, відповідно до стилю Комарова, коли ми проходили повз приховану будку охорони, людина зсередини визирнула через дротяну сітку сповідальні часів Торквемади, зробленої близько чотирьохсот років тому.


Слуга Комарова зупинив мене в головній каюті і доповів мені через старовинний рупор, з'єднаний з дверима по правому борту. Він отримав відповідь, яку я не зрозумів, і залишив мене одного у великій кімнаті.


Тут декор був суворо діловим. Ні картин, ні драпірувань. Лише зброя.


Насправді це був свого роду музей зброї, де не демонструвалися різні етапи створення конкретної зброї, лише ті великі види зброї, які ознаменували собою прорив історія війн. У двох різних кутках велично стояли кулемет Максима та кулемет Гатлінга.


Стіни були красивою мішаниною, поки ви не зрозуміли б сенс візерунка. Там була кам'яна бойова сокира; грецький короткий меч бронзової доби (і, якщо вірити легенді, з розкопок Шлімана в Трої); залізна кийок "Гутен таг"; броня; арбалет; англійська довга цибуля; гвинтівка Шарпа, револьвер Кольта.


Інша сторона була приблизно така ж, більш спеціалізована на більш елегантних моделях. Там була пара однакових толедських дуельних мечів; пара мечів "Heidelberg Schlaeger", пара блискучих кремінних дуельних пістолетів; кілька сайїв, на кшталт того, що я забрав у того вбивці в Гонконгу, і кілька таких кинджалоподібних мечів, якими Вілл Локвуд з такою смертоносною точністю орудував проти трьох убивць. То це був ніж-метелик, про який мене попереджав Безіл Морс. І дарма я вирішив...


'Г-н. Арчер ...


Тихий голос позаду мене вивів мене із задуму. Я повернувся і побачив, хто назвав мене на ім'я. Ні, люба, сказала я собі, це не так. У жодному разі ви мене не переконаєте, що ви Олександра Комарова.


Вона навіть не пробувала. Дівчина в золотих кайданах сказала: "Сюди, містере Арчер". . Вона відвела погляд. Голова її була опущена, як у рабині. І чим більше я думав про це, дивлячись на неї, це було саме те, що вона мала уявляти: рабиня.


Вона була обв'язана тонкими золотими ланцюгами, які починалися біля золотої стрічки на її шиї та спускалися звідти вниз. Ця смуга була з'єднана маленькими ланцюжками зі смугами навколо її зап'ясть, а ці смуги знову були з'єднані довгими ланцюгами зі смугами, що утримують її кайдани.


Якщо не рахувати ланцюгів і пов'язки на стегнах, вона була повністю оголена. Коли вона повернулася, щоб привести мене до величезних дверей тика, я побачив, що її спина вкрита шрамами від недавньої порки. Мій рот скривився, щоб тихенько свиснути, але він був такий сухий, що не чути ні звуку. Я пішов за цією дивною дівчиною до кімнати. Її підошви безшумно торкалися підлоги.


Голос сказав: “Тепер ви можете йти. Не "дякую, тепер ви можете йти", а просто "тепер ви можете йти". Як домашній тварині. Або рабині.


Я озирнувся.


Я побачив її у колекції шовкових подушок. Вона була досить гарна, як я й думав.


Я помічав щось подібне з кількох разів, коли бачив її здалеку, в одязі, щоб вийти на палубу. Тепер на ній була прозора блузка, її соски світилися крізь сітку із золотою фарбою, яку вона нанесла на них. Золоті блискітки в кільцях на пальцях рук і ніг, дорогоцінний камінь у пупці та діамантовий блиск у проколотій ніздрі.


Її голос був важким, сповненим наркотичної знемоги. "Ах, м. Арчер. Іди сюди, дай мені поглянути на тебе..."


Розділ 21


Запитання почалися з астрології. Спочатку я думав, що мені буде важко це зробити, тому що вона ставила ніби добре обґрунтовані питання. Поступово я дійшов висновку, що на чому б вона не була — на опіумі, ЛСД чи прийняла якийсь інший наркотик — це задавало тон. Вона слухала перші два слова кожної відповіді, яку мені вдавалося пробурмотіти, і її думки починали блукати.


Поки я давав відповіді, я добре її роздивився. Ця дама була досить симпатична: якщо ти досить багата, завжди можна найняти когось, щоб підтримувати своє тіло в пристойній формі, якщо є на що спертися, а в її випадку так і було. Обличчя в неї теж було гарне, як і бувають гарні латиноамериканки — смагляві, майже чорні очі, великий ніс, — але в цьому обличчі й тілі було щось страшне і страшне з якогось науково-фантастичного фільму.


Мої думки пішли швидко. Я знав свої обмеження. Є кілька речей, які мені не подобаються у роботі на АХ. Я все ще працював над своїм внутрішнім чуттям. Але якщо це означало цілуватися з цим божевільним морським чудовиськом, що збожеволіло... Я був божевільним у пошуках ідей. Була одна нагода.


- Скажи, - сказав я. — Я трохи напружений, збуджений, чи знаєте. Чи можна додати щось солодке до моєї кави? Щось, що заряджає вас енергією? Чи щось, що мене заспокоїть? Я подарував їй свою усмішку Гаррі Арчера.


Її прикрашена коштовностями рука торкнулася моєї. Вона була холодна. Вау, подумав я. Їй безперечно більше нічого не потрібно. "Звичайно", - сказала вона дуже хрипким голосом, уже просоченим наркотиками. "Ось, спробуй це".


Іншою рукою вона простягла мені маленьку пляшечку. - Мило, - сказала вона. 'Дуже смачно.' Її рука з позолоченими нігтями на мить затрималася на моїй. Я здригнувся, вона змусила мене тремтіти. Її глибокий голос прошепотів: Лауданум.


- Мммм, - сказав я. Вона не зводила з мене очей і посміхалася моєю загадковою усмішкою. Я взяв пляшечку і налив у каву стільки цієї погані, що вистачило б, щоб убити слона. лауданум? Саме те, що лікар прописав. Я простяг руку, взяв другу чашку - її - і підніс до губ, закриваючи її погляд. Я зробив доброзичливий схвальний вираз обличчя. І випив.


Всемогутній Бог, Я не подумав. Вона також налила собі його у каву. Заміна чашки мене ні до чого хорошого не призвела. Нетвердою рукою я поставив її кави. У голові запаморочилося. - Гей, - сказав я. "Це сильний матеріал".


- Я рада, що тобі подобається, - сказала вона. Її обличчя втратило фокус. Вогні на стелі крутилися по колу. «От, любий, чому б тобі не полегшити тобі завдання?» Вона простягла руку і розв'язала мою краватку.


- Гей, - сказав я. — Я… — Але світ закрутився, як збожеволіла карусель. Її руки стягнули з моїх плечей куртку. "Дай мені розслабитися..."


Світ поринув у туман.


Коли я прийшов до тями - не могло пройти більше десяти хвилин, - я був одягнений тільки в труси, і дама з тьмяним блиском в очах намагалася відокремити мене від них. - Це було чудово, - сказав я. «Це буде вечір для мене...»


— Звичайно, любий, — сказала вона. Я розтягнувся на подушках, а вона схилилася над моєю головою, її великі соски блищали золотом крізь тонку сітку. "Цей вечір запам'ятається надовго".


Її рука витягла щось з-під покривала і швидко натягла на мої груди. Це було щось холодне. Я подивився вниз. Там я побачив тонку смужку власної яскраво-червоної крові, що розділяла мене надвоє прямо над пов'язкою і трохи нижче за ключицю. Потім я побачив у її руці гострий, як бритва, маленький ніж. Він знову подався до мене. Я відкотився від неї. Її рука схопила мене і тримала. Я все ще був надто слабкий і сонний від наркотику.


- Ні, - сказала вона. «Не чини опір мені. Це порядок. Я…» Тепер ніж прямував мені в обличчя. Іноді сліпий інстинкт – ваш найкращий провідник. Я дозволив одній руці схопити її за зап'ястя, скрутила його так сильно, що вона заверещала, як щеня, і випустила лезо. Ця рука — це була моя ліва рука, якою я роблю багато своєї брудної роботи, — переклала ножа в іншу, і та шпурнула його через усю кімнату, доки той не затремтів у дорогоцінних панелях стіни. Потім моя ліва рука гарненько шльопнула її тильною стороною по роті.


На мій подив, вона згасла, як світлячок у ванні. Вона просто впала на подушки і відразу почала хропіти. Ну, вона мабуть прийняла значно більше наркоти, ніж я. Вона почала це задовго до того, як я з'явився на сцені.


Що мені робити зараз? Я поцікавився цим. Наскільки я знав, моє прикриття було розкрите. Я не знав, як вона сприйме це. Але я був певен, що це принесе мені низку нових проблем. Я схопив штани.


- Сер хоче вина?


Я обернувся зі штанами в руці. Оголена рабиня стояла переді мною зі срібним графином у руках і опустивши очі. Я почував себе невдахою.


— Гей, глянь, — сказав я. 'Я виходжу звідси. Ви не хочете також піти? Я маю на увазі, ти не можеш залишатися тут із кимось, хто так з тобою поводиться. Ти...'


Вона сказала. - Сер плескав у долоні і вимагав вина? Її очі залишилися опущеними.


— Слухайте, — сказав я. «Те, що ви чули, було не бавовною, це була ляпас. Вона непритомна. Це твій шанс, якщо хочеш піти. Ми знайдемо тобі одяг у шафі, і я дам тобі трохи грошей. Ми ще недалеко від берега, і, якщо ти добре плаваєш, ти зможеш доплисти...


— Я наллю вина для лорда, — сказала вона скрушно. «Прошу вибачення за мою зухвалу поведінку». Вона взяла мою склянку та налила. Вона поставила повну склянку на шафу поруч із диваном-ліжком. "Сер може пити зі спокійною душею." Вона стояла у своїй покірній позі, її ланцюги тихо брязкали. Її обличчя було б таким красивим, як і її тіло, якби на ньому не було такого виразу.


— Вона незабаром прокинеться, — сказав я. — Ми не маємо стільки часу. Я…» Вона просто стояла там.


У мене болить голова. Я взяв склянку, яку налила мені оголена і скута дівчина, підніс її до губ і жадібно випив.


Я не мав цього робити. Це вино теж було отруєне, навіть гірше за каву. Леді, мабуть, слідувала певному зразку щоночі, і це означало, що з плином ночі в ній накопичувалося все більше і більше наркотику. І її звикання до речей було набагато більше, ніж моє... Але я вже опускався на коліна і зникав у тому, що здавалося мені нескінченним океаном глибокої чорної турецької кави...


Я прийшов до тями на підлозі, на якихось подушках. Денне світло лилося через кутові вікна. Я сів, чекаючи, що голова безжально покарає мене, але єдиною ознакою похмілля був товстий наліт мовою.


Я озирнувся. Мадам не було видно. Так, це було так. Перш ніж піти, вона одяглася біля великого настінного дзеркала, і одяг Королеви Нілу був розкиданий по всій підлозі, як у розпещеної дитини. Раптом мені щось спало на думку. Я уважно оглянув своє тіло. Якби вона щось зробила, поки я спав...


Але ні, я все ще здавався неушкодженим — принаймні, наскільки це було можливо. Я встав, відчуваючи себе дивно, у мене було трохи менше болю, ніж зазвичай. Лауданум — і все, що вона додавала до цього вина, — мабуть, добре лікувало зламані ребра.


Від маленької рабині не залишилося сліду. Мабуть, вона спала вдень, коли господарка чимось займалася... Але де, я не міг сказати. Можливо, в тій стіні, по той бік фіранок, були двері. Але якщо й була, то добре захована у панелях. Я знову похитав головою і пішов шукати одяг.


На великому дивані, де вона лежала, лежала ще одна записка. Не просто папір, а якась грамота. Завжди перший клас. Я розгорнув його і прочитав:


Гаррі,


Дорогий, ти був чудовий. Я не можу пригадати найкращий час. Це було так майстерно – так сильно. Я зайнята сьогодні ввечері. Але я бачитиму тебе знову і часто найближчими днями.


Я почував себе трохи безглуздо, коли вийшов і повернувся до своєї каюти у вечірньому вбранні. Але оскільки це було на тій шаленій яхті, я не привертав жодної уваги. Можливо, тільки розуміючи підморгування від Мішеля, але нічого від екіпажу та персоналу камбуза (який дав мені кавник міцної кави).


На той час, коли я прийняв душ, поголився і перевдягся, був майже опівдні. І в цей момент кава змусила мене відчути, що я можу знову почати жити.


Через ілюмінатор я чув, як на палубі вирує життя: люди встановлюють і закріплюють розпірки, піднімають вітрила. Вітрильники, особливо такі динозаври з квадратним озброєнням, як "Вулкан", вимагають неймовірної кількості ручної роботи - ось чому це таке захоплююче хобі, і чому ніхто у світі більше не використовує їх, щоб заробляти на життя. Я ставив собі запитання, що трапилося.


Коли я повернувся на палубу, я довідався. Ми підійшли до гавані невеликого острова, де мали залишитися на ніч. Це був вражаючий вигляд. Сам острів був не що інше, як згаслий вулкан, який тисячі років тому вивергнув свої начинки вибухом страшної сили. Сама гавань, як і багато інших портів на грецьких островах, була гирлом затопленого кратера, що утворювало три чверті майже ідеального кола. Ми приготувалися плисти через траншею, освічену вогнем і лавою цілу вічність назад. Навколо нас піднімалися круті схили. Далеко попереду, з острівного боку гирла кратера, виднілися поліровані білі стіни невеликого рибальського містечка. Я підозрював, що ми кинемо якір не біля села, а далі, у глибшій воді, з підвітряного боку природної гавані, а звідти зійдемо на берег у каїках села.


Я важко дочекався початку вечірки.


Мабуть, я щось таке пробурмотів. Раптом Мішель підвівся поруч зі мною біля поручнів і погодився зі мною. - Так, Гаррі. Гарне видовище, ви не бачите? Я можу звати тебе Гаррі, правда? І це буде чудова вечірка.


- Мішель, - сказав я. "Я просто подумав ..., я, е-е, думаю, вечірка не була б відповідним місцем, щоб зв'язатися з мадемуазель Вайнер. Я закохався в неї по вуха. Ви вже бачили її?"


- Боже мій, - сказав він. Він повернувся і глянув на мене. 'Дорогий хлопчик. Ти щойно провів ніч у забороненому місті – з Олександрою – і вже думаєш про секс? О Боже. О, чого б я не віддав, щоб знову стати на десять років молодшим, з усією силою та грацією. Але Вікі? Небеса. Я не думав, що це твій тип. Ти здивував мене.'


- Кожному своє, - сказав я.


— Ну, — сказав він, спостерігаючи — з, як мені здалося, з більшою, ніж звичайно, цікавістю — за матросом, який швидко піднявся на снасті і вдарив босою ногою по рею.


«Звичайно, вона набагато миліша, ніж одна з цих жирних грецьких корів із села».


Він здригнувся. "Але, мій любий, це все теоретично."


Я запитав. - 'Чому?' Я глянув на нього, його обличчя набуло вигляду мирського самовдоволення.


'Чому? Ну, вона пішла, мій любий. Вона зникла минулої ночі. Хтось подумав, що вона переборщила. Сьогодні вранці її ніхто не бачив.


Розділ 22


Я глянув на годинник перед відплиттям. Там, на скелях, було непроглядною темрявою, але я міг бачити люмінесцентні стрілки свого водонепроникного годинника. Половина одинадцятого. На другому боці маленької бухти вечірка була в самому розпалі, а випивка в келихах м'яко побрязкувала.


Тепер, стоячи на скелях гідрокостюмі, з кисневими балонами, прив'язаними до моєї спини, і невеликим водонепроникним пакетом з моїми документами, грошима та зброєю, що звисає з мого пояса, я мить вагався, перш ніж стрибнути в затоку. Я стиснув зуби і ступив у холодну темну воду.


У ласт є одна перевага: вам взагалі не потрібно використовувати руки, щоби плисти. Я подякував Леону за передбачливість і за те, що він наштовхнув мене на це підводне спорядження. Плавати у цій холодній воді з продавленою грудною кліткою було б досить боляче. Тепер все, що мені потрібно було зробити, це розслабитися у воді і поворухнути ногами, підвівши голову, щоб уважно стежити за кораблем.


Він наблизився доволі швидко. На палубі спалахнуло кілька ліхтарів, і, на мій подив, була яскраво освітлена кормова частина — у забороненому місті знаходилися і апартаменти Олександри, і апартаменти старого. Я подумав, невже Олександра повернулася на корабель? Цілий вечір я не бачив її в селі.


Я побачив шлюпку, прив'язану під леєром правого борту. Я зафіксував цю інформацію в пам'яті та вирішив переплисти на інший бік "Вулкану".


Пробратися по воді без бризок і великої кількості галасливих бризок було проблемою, поки член екіпажу, який все ще знаходився на борту, не включив портативне радіо, яке голосно транслювало афінську станцію. Коли я вже збирався висунути голову з-за краю, хтось крикнув тому хлопцеві, щоб він знову вимкнув його.


Я завмер. Радіо стало тихіше, але його власник обрушив на іншу серію грецьких прокльонів. Я повільно висунув голову над перилами. Чоловік сидів спиною до мене і знаходився не більше ніж за метр від мене. Я чекав, коли пролунає гучний звук. І під прикриттям цього звуку я пробрався через край. Він ніколи не дізнається, що його вразило. Я завдав йому акуратного удару карате в шию. Я поволі опустив його на палубу. Спускатися було важче; це означало відчиняти і зачиняти двері. Я прослизнув у камбуз — тепер уже порожній і покинутий — і знайшов сходи, що вели на нижню палубу. Вона була вся з різьбленого дерева та рипіла на у кожному мойому ході. Я очікував, що потраплю в біду, як тільки дістануся до елегантного коридору з цими картинами та гобеленами.


Але я застав його без нагляду, хоч наприкінці коридору головна каюта була повністю освітлена.


Я прослизнув у вільну варту — ту, що з дротяними ґратами та кріслом священика, — залишивши там кисневі балони та акваланг. Я б менше шумів босоніж. Я розгорнув три зброї, які справді ношу з собою всюди, і поклав їх на свої місця: Вільгельміна в кобурі всередині гідрокостюму, Х'юго в рукаві і П'єр внизу, в промежині. Я застебнув усе приблизно наполовину. Потім я обережно вийшов у коридор.


Наприкінці пролунали голоси; на зразок чоловіка та жінки. Я не міг зрозуміти більше, поки не дістався головної каюти. У той момент, коли я увійшов до яскраво освітленої кімнати, намагаючись не скрипіти ногами, я зрозумів кожне слово розмови.


Голоси виходили з напівзачинених дубових дверей, які за весь час мого перебування на борту «Вулкану» заглушали голос власника корабля рівною мірою для екіпажу та пасажирів. Такий був Василь Олександрович Комаров, торговець зброєю, продавець війни та руйнування.


Але говорив не Комаров. Це були дві інші люди.


Я знав ці голоси.


Не було ніякого сенсу входити прямо у відчинені двері. Я навіть не знав планування цієї кімнати.


Хтось підійшов коридором позаду мене.


Я пірнув через відчинені двері до кімнати Олександри і зачинив за собою двері. Я висмикнув Вільгельміну і пройшов у майстерню. Це було нелегко, але я повільно пробрався крізь подушки і безлад у її кімнаті до обшитої панелями перегородки, що відділяла її кімнату від кімнати батька. На півдорозі через захаращену кімнату я вже чув їхні голоси крізь стіну. Значить, вона не така товста, як я спочатку подумав, чи вирішив я.


По дорозі я щось ударився ногою на підлозі. Я нахилився і помацав вільною рукою. Маленьку голу рабиню ніколи більше не поб'ють. Вона була холодною та мертвою. Я ще глибше схилив голову над нею, відчуваючи у повітрі слабкий аромат мигдалю. Отрута – ціанід.


Я знову випростався, почуваючи себе старим та втомленим. Я також знав, що Леон мав рацію. Це був ендшпіль; це закінчилося б матюкою, гарним і рішучим. Я міцніше схопив Вільгельміну і підкрався ближче до стіни. Я прислухався до голосів.


— Ти змінив мені, чорт забирай. Трансфер мав відбутися на Кіпрі 20 числа. Але корабель не прийшов. У нас був договір...


'Ділове побачення, зустріч? З такими злодюжками, як ти? З маленькою бандою дрібних злодіїв та вбивць, на зразок ваших «Синів Давида»? Не будь кумедним. Ми використали вашу допомогу тут і там. Це правда. Ви зробили нам корисну роботу під час всього цього, відвівши підозри. Поки влада та їх прихильники вважали, що корабель призначався для дисидентської групи всередині Ізраїлю, вони не йшли по нашому сліду. Вони б не подумали, що зброя буде натомість у ОВП. Воно мало бути доставленим разом із новим комплектом паперів із Родосу. Якраз вчасно, щоб... А Шимон, любий, хіба ти не хотів спровокувати загальний наступ на ізраїльському кордоні? Хіба ти не хотів чогось такого?


— Так, але не з такою різницею у озброєнні. Не так. Повністю буде знищено не лише першу лінію оборони Ізраїлю, а й наші люди, наші диверсанти, наша п'ята колона. Вони не мають шансів.


— Тим краще, я сказав би. Війна — справа тонка, Шимоне. Чим більше буде партій, що відкололися, тим заплутаніше все стане, як тільки війна буде виграна і настане час встановити структуру влади. Як тільки ізраїльтян буде знищено, таким зрадникам, як ви, не буде місця в Новій Палестині. Якщо вже на те пішло, для цих фанатиків не більше, ніж для членів «Чорного вересня» чи будь-якого з їхніх проникливих друзів у Японії чи деінде…»


"Олександра... Ви прийняли чийсь бік?"


'І чому б ні? Коли новий уряд прийде до влади на Близькому Сході, він згадає своїх друзів у торговому світі. Це... '


— Але ж твій батько… Він завжди так робив.


— Мій батько… подивися на нього. Він помер минулої ночі. Коли він помер, сила, яку я набула після його інсульту два місяці тому, належала мені по праву. Поглянь на нього. Він був безпорадний. Старий безсилий. Не може говорити чи інакше спілкуватися. Тим часом наша організація…”


Організація? Там говорила Олександра Комарова? Чи могла це бути одна й та сама жінка — чи була вона такою, якби не вибивалася з колії щоночі? Я важко притулився до дерев'яного каркаса, тримаючись за ниючі ребра... І відчув, як панель піддається. Я чув, як голоси стають голоснішими.


- Олександро, ти не можеш бути серйозною. Ми уклали угоду. Ми...'


— Шимоне, не будь таким дурнем. Поклади цю штуку і негайно забирайся з корабля. Даю вам слово честі, що якщо ви підете прямо зараз, ми забудемо цей інцидент і…


Я повільно штовхнув панель. Вона була майже такою ж великою, як я. Я мовчки прослизнув усередину, тримаючи пістолет напоготові. Я дивився на них крізь фіранки, що оточували ліжко старого. Я вийшов із-за фіранки навколо ліжка з балдахіном і готовий посперечатися, що вони мене не бачать. У повітрі стояв дивний запах. Я схилився над обличчям старого і принюхався. Той самий запах паленого мигдалю. Вона не ризикнула, що він видужає і, що ще гірше, одужає.


- Ні, - сказав Шимон. — Ти не можеш просто так позбутися цього. Можливо, я... що наш рух приречений. Можливо, ні. Я маю два дні, щоб прибрати їх з дороги, так чи інакше. У будь-якому випадку, малоймовірно, що ви спробуєте це знову. Ти не переживеш ніч. Голос у нього був напружений, стриманий. Я бачив похмуру рішучість на його обличчі, коли він говорив, і позицію револьвера .357 Webley, який він тримав у тремтячій руці.


"Ні, Шимон, не треба ..."


Вона надто пізно зрозуміла, що він був серйозним. Вона притулилася до великого столу, піднявши одну руку в марному жесті самозахисту. "Будь ласка, я..."


Пролунав гучний гуркіт пострілів, оглушливо гучний. Тіло Шимона двічі здригнулося в гротескному танці, коли важкі 9-міліметрові кулі Parabellum потрапили до його тіла. Його тіло вдарилося об важкі прути ліжка Комарова і зісковзнуло на підлогу. Дивом завіса втрималася.


У дверях стояла людина з темною пов'язкою на оці та відсутньою рукою. Його великий пістолет PI5 на тому ж дивному вигині тіла та його довга і пряма поза, як у солдата. Він змінився з часів Сайгона. — Олександре, — сказав він, — ти втрачаєш свою корисність, як ти можеш дозволяти такій людині керувати тобою? Його голос був низьким і хрипким, і все ще з натяком на акцент. Що ж, після всіх місць, де він побував за останні тридцять років, у нього, мабуть, був якийсь акцент. Небагато того, трохи того. І, звичайно, тому, що його англійську він підхопив десь по дорозі — у таких місцях, як Швейцарія, Богота, Буенос-Айрес, Сирія, Ліван, від людей, які розмовляли англійською з акцентом. — Ні, — сказав він, дивлячись на неї з огидою. Ти більше не надійна. Отруїти цього старого... ви думали, що розслідування не буде? Ви знаходитесь у грецьких водах. Навіть якщо підкупити місцеву владу... чи можна підкупити пресу? Цей проклятий наркотик, який ти приймаєш, послабив дух твій. Він не ворухнувся, щоб увійти в кімнату, і стояв там у дверях зі своєю дивною військовою манерою поведінки, його обличчя потемніло від гніву. «Але Курт… дорогий… ми перемогли. У нас є ... '


— Дві поправки, моя люба. Раз, не ми виграли, я виграв. Ви більше не берете участі. Два... '


Курт, ні. Ні будь ласка.


Він сказав. - 'Два . .. 'Дивна напівусмішка ковзнула по його обличчю. "Але ні, я не думаю, що друге має значення".


Він натиснув на курок. Раз два. Перша куля рознесла їй мозок про фіранку, а друга просто випустила з чистого садизму. Вона сильно вдарилася об фіранку і цього разу вона впала.


Я кинув на нього швидкий погляд, стоячи у мокрому костюмі, і вистрілив у нього. Куля калібру 9 мм потрапила прямо в ствол Р15; загалом поганий постріл, але достатньо, щоб він випав із його руки. Він подумав його підняти — лише на мить. Потім я вистрілив ще раз у зброю, що лежить на підлозі, і вона відлетіла поза її досяжністю. Він знову випростався.


— Ага, — сказав він. — То це… я гадаю, це містер Картер? Я міг би й не знати, якби ми не мали тієї короткої зустрічі в Сайгоні. Зустріти вас там — і в тісному зв'язку з Корбіном — ні, це було б занадто випадковим, чи не так? Це ти Картер.


- Так, - сказав я. - Ти абсолютно не рухаєшся. Продовжуй говорити, але не рухай ні м'язом.


'Відмінно.' Настала тонка посмішка. Він ворухнув своєю однією рукою. Я вдарив його досить сильно, і, мабуть, це було боляче. — Я… ти винний мені життя, пам'ятаєш? Я врятував твою у Сайгоні. Тепер я запитую себе, чи дійсно я повинен був це зробити. Може, мені варто було застрелити тебе й Корбіна. Можливо ...'


Я запитав. — "Чому Корбін? «Спочатку я цього не зрозумів. Тому що він вкрав цей фільм?


«Гранд-Бретань»? Сподівався, що це убезпечить тебе?


«Звичайно, нічого з цього, – сказав він. Корбін знав надто багато… але не це. Це було не так важливо. Ваші люди спочатку відправили Корбіна, а потім вас, щоб украсти архіви Комарова – ну, його фірми Глобалармс – щоб подивитися, якою була картина за останні кілька місяців. Подивитися, чи можна витягти якусь ідею з діяльності Глобалармсу». Він скривився. «Марно. Марно. Що знав Корбін і що варто було змусити його замовкнути, то це те, що Комаров лежав тут, як рослина, не в силах вплинути на дії, які його дочка і я продовжували від його імені. Корбін був єдиним, хто не був одним із наших довірених осіб і знав про це. Вже одне це коштувало того, щоб я проїхав півсвіту, щоб змусити його замовкнути до того, як ти – чи хтось інший – зможе дістатися до нього. Він сподівався втекти від нас — від вас і від мене — прикинувшись посередником у тій угоді зі зброєю, до якої був залучений Майєр. На жаль, ми вже мали плани на це постачання зброї — плани, які ми реалізовували далеко в морі. І, можу додати, за таємного сприяння колишнього помічника вашого друга, генерала, який належним чином обдурив його і забезпечив нас зброєю. Тепер, якщо все піде за планом, гармати буде доставлено… — Він глянув на годинник… — ні, вони вже доставлені ОВП, не поза Родосом — Олександра помилилася ще більше, — а в єгипетських водах. Атака відбудеться точно за планом.


- Одного я не розумію, - сказав я. «Тепер, коли план нападу на сирійський кордон діє, чому ви вбиваєте Олександру? Чому б тобі просто не продовжувати використовувати її?


«Кому вона більше потрібна? Ви забули, що маю мікрофільм. Як інформація він для вас марний, а для мене безцінний як перелік ділових контактів. У мене є всі постачальники та покупці Koмарова з Globalarms. І сьогодні я довів, що можу це зробити — на задоволення всіх учасників торгівлі зброєю у всьому світі. Я знову у справі.


- Тут ти помиляєшся, - сказав я. "На даний момент ти більш-менш не в собі... Я..."


«Ви не стали б стріляти в беззбройну людину. Крім того, я врятував тобі життя.


— І одразу після цього ти вбив двох моїх друзів. Я справді винен тобі дещо...


— Ці двоє? Так, я розумію. І тепер я згадую дивний телефонний дзвінок, який пролунав одразу після цього. Так, так, м. Картер. Я недооцінив тебе, думаю. Мої вибачення. Мій...'


Він пірнув до дверей. Я кинувся за ним. В той момент, коли я дістався до дверей, він сильно вдарив мене нею, змусивши Вільгельміну полетіти в повітрі в далечінь. Я не мав часу піти за нею. Я знову стусаном відчинив двері і пішов за ним.


Як не дивно, він був озброєний. У руці він тримав один із двох толедських мечів, які зірвав зі стіни. Другий лежав біля його ніг. Він штовхнув його до мене з тонкою усмішкою.


- Ось, - сказав він. - Я врятував тобі життя і вбив твоїх друзів. Можливо, це означає, що ми зараз квіти.


— Це взагалі не означає, — сказав я. «Це твій останній день у цьому світі, що б ти не думав». Я підняв меч. - Дуже добре, - сказав він. 'Як хочеш. А тим часом який спорт? Це єдина чесна бійка з кимось, хто має лише одну руку.


— Звісно, — сказав я. «Набагато веселіше розрізати тобі живіт, ніж стріляти в тебе. я...'


Він атакував. І я зрозумів, що на моєму блефі далеко не поїдеш. Я не фехтував роками, а ці штуки були набагато важчими за рапір...


Його атака була жорсткою, лютою та вправною. Я одразу потрапив у біду. Серйозні проблеми. Такі, що вб'ють мене...


Розділ 23


Ми зустрілися один з одним у 4-й позиції. Миттєво він перемістився на 3 позицію, щоб показати, наскільки він швидкий. Ці рухи… ну, він мав розвинути цю руку, щоб компенсувати втрату іншої. Я взяв це до уваги. Але я просто не врахував, що він так розвинув атаку. Він був сильним, швидким, гнучким. Вістря його меча стало плямою. Він урізався в мене і відступив назад. Він змусив мене відчути, наскільки сильною була його рука. Я парирував удар і теж відступив назад, щоб дати йому трохи простору. Він пішов за мною, хибно, рука в ідеальному русі, кисть піднята вгору. Ми знову зустрілися один з одним на третій позиції. Одним швидким, плавним рухом він ударив мене по вістря і, чорт забирай, мало не влучив мені в горло. Я парирував і знову відступив.


"Ти, - сказав він, - хіба мій живіт не буде вспорот?"


- Точно, - сказав я. Піт струмував по моїх скронях. Ніколи не намагайтеся фехтувати у гідрокостюмі. Те, що ви отримуєте у вигляді додаткового навантаження, не є пропорційним тому, що ви втрачаєте у швидкості тіла у воді.


Я не збирався вигравати це чесним боєм. Це стало більш ніж ясно.


Я не збирався здаватися. Не в тому, що стосується чесної гри. Що я збирався зробити, то це перемогти.


Я мав перевагу перед ним. Він знайшов жахливу гіперкомпенсацію цієї чорної пов'язки на оці. Але неможливо компенсувати втрату глибини бачення двома очима. Я все ще був вражений глибиною, яку він бачив. Це було майже так само добре, як у мене майже. Але я сподівався, що можу втомити його єдине око; деякі очі швидше втомлюються...


Я спробував вдарити згори і відступив назад. - Він різко парирував і посміхнувся. Я відступив убік і спробував повернути ліворуч, подалі від цього єдиного здорового ока.


Його посмішка зникла. Я знав, що набрав очко на свою користь. Тепер його губи були похмурими. Він кинувся знову, і я ледве відбив його могутній стрибок. Його дія була, мабуть, найдивовижнішою в ньому; швидкість та міць.


Я йшов далі й далі праворуч, ліворуч перед ним. Він вилаявся і знову стрибнув уперед. Тепер він ударив мене по руці. Чорт забирай, подумав я. Тепер незабаром кінець. Ця рука швидко втомиться. Я повинен був завдати удару зараз за принципом «все чи нічого», і це потрібно було зробити швидко, поки у мене ще були на це сили.


Я забув про правила фехтування. Я підстрибнув у повітрі, кричачи як банджі, змахнув мечем обома руками і приземлився ліворуч від нього. У той же момент два леза торкнулися один одного. Його рука тремтіла; він втратив рівновагу. Я знову закричав, як збожеволілий вчитель карате, і щосили кинув на нього свій меч. Він парирував його, але ледве. Він просто втратив рівновагу надовго. Принаймні, достатньо надовго, щоб витрусити Х'юго з рукава. Я знову схопився, тримаючи Х'юго в лівій руці, і миттю провів гострим лезом по всьому передпліччю. Хлинула яскраво-червона кров, і кров потрясла його. На цей раз це була його власна кров. Це було його життя. Він упустив меч і глянув на мене затуманеними очима.


Одразу за мною пролунав єдиний постріл із маленького пістолета.


У центрі його чола розквітла червона пляма. Скляне вираз так і залишилося в його очах. Його обличчя залишалося жорстким та незмінним. Потім він упав головою на підлогу.


Я обернувся. Хьюго все ще - все ще був у моїй руці. Соня Шварцблюм стояла в дверях з димним семіміліметровим пістолетом у руці. Вираз її обличчя повільно змінився з чистої ненависті, коли вона подивилася на мерця, на... я не знаю... щось подібне до оніміння, коли її очі зустрілися з моїми. Її одяг був мокрим, як і мій, а босі ноги залишали калюжі на тиковій підлозі і безцінних перських килимах.


Я стояв безмовний, адреналін все ще був у моїй крові, моя рука з Хьюго тремтіла. - Соня, - сказав я. «Прекрасна Соня».


- Я ніколи нікого не вбивала, Нік, - сказала вона. 'Мені довелося. Я... я знаю, що ти хотів цього для себе. Але найбільше прав у Леона і в мене». Її зелені очі були сповнені сліз, але я знав, що це не сльози каяття.


- Так, - сказав я. 'Я теж так думаю. І Леон мав рацію. Це був Шіндлер. І він робив те саме, що й раніше».


Вона підійшла до мене і обійняла, обережно поводячись з моїми ребрами. «Н-нік, я принесла твої ласти та кисневий балон. Останній охоронець я сказав йому, що принесла йому випити з берега. У ньому було снодійне. Я...'


— Дуже добре, — сказав я. — Але ж корабель зі зброєю — сьогодні вночі він прибув до єгипетських вод. Це ...'


- Ні, ні, - сказала вона. Леон передав повідомлення потрібним людям. Корабель торпедували сьогодні вранці у Мальти. Якщо хтось захоче цієї зброї, йому доведеться пірнати за нею.


— Дуже добре, — сказав я. — Це означає, що все скінчено.


Вона запитала. - 'А тут? - Комарів? Олександра? Інші?


— Усі мертві, — сказав я. 'Це довга історія. І все, що нам потрібно зробити, це потопити "Вулкан". Ми його потопимо, а може, краще підпалимо.


"Але... це..." вона вказала на коридор з усіма художніми скарбами. 'Я не розумію. Як ми можем ... '


«Ось це доведеться спалити, — сказав я, — інакше ми ризикуємо втратити архіви Глобалармс — або в картотеці, або у вигляді мікрофільму, заради якого Шіндлер убив Корбіна міг ще потрапити в чиїсь руки. А потім все продовжиться так само. Думаю, я хотів би, щоб усе це закінчилося тут - вся ця афера зі зброєю. Ці заворушення у країнах, які демонструють найменші ознаки нестабільності... Ні, люба. Я сказав би: вогонь все знищить.


— Я впевнена, що ти знаєш, що робиш, — сказала вона. 'Ходімо зі мною. Я допоможу тобі.'


Ми розпалили гарне багаття. Полум'я піднялося вгору по щоглі і вітрилам, перш ніж ми приготувалися ступити за борт. Двоє матросів, які залишилися охороняти човен, ми посадили в човен, на якому припливли Олександра і Шимон, і пустили його поплавати в бухті. Потім, узявшись за руки, ми переступили через перила «Вулкану» і ліниво попливли в море. У нас було відчуття, що інший острів прийме нас гостинніше в даний момент, враховуючи обставини. Я точно не мав на увазі широту і довготу, але мав досить гарне уявлення про те, де ми знаходимося, і ці води були багаті на острови, як ковдру для пікніка мурахами. Це мало що означало. Будь-який напрямок, крім півдня, був добрий. До того ж, ми нікуди не поспішали...


— Соня, — сказав я, підпливаючи до неї ближче, — ти думаєш те саме, що й я?


— Що це, Гаррі, любий?


"Я Нік".


- Ні, для мене Гаррі. А я Вікі Вайнер. І Леон дав мені цілу купу нових паперів для нас обох, щоби довести це.


— Мені здається, ти випередила мене.


«Чому я випереджав тебе, Гаррі, любий? Коли сьогодні вранці ми отримали новини про цей корабель, Леон відразу ж зателефонував Девіду Хоуку.


— Звідки Леон знає про цей особливий зв'язок? Я запитав. «Чи не здається…»


— Дурниця, — сказала вона. Леон використовує її вже багато років. Цього місяця, здається, це виробник пральних машин. Вестінгауз ...


"Вестінгауз?" - сказав я, перевертаючись на спину і ліниво ступаючи по воді. - Ви не маєте на увазі "Мейтаг"?


- Ні, - сказала вона. — Леон про це нічого не говорив. Він...'


- Ха, - сказав я. Я сказав це так голосно, що побачив, як її голова висунулась із води, щоб подивитися, що відбувається. 'Нема нічого. Я просто зрозумів щось приємне.


"Це означає, що Amalgated Press and Wire Services знову запрацювала на звичайному місці" - з Девідом Хоуком за редакційним столом, АХ починаючи з цього прес-прикриття. Все повернулося до норми.


- Гаррі, любий, - сказала вона. — Ось що я хотіла сказати тобі. Я теж подумала про щось приємне і весь час намагалася тобі сказати, але ти перебиваєш мене. Гаррі, ти зараз у відпустці. Як я. Леон і Хоук не будемо потребувати нас обох протягом наступних трьох тижнів. Нам навіть не потрібно нікому залишати свої адреси. Вам це не подобається?


«Це більше ніж весело, Вікі. Нагадай мені поцілувати тебе, коли ми вийдемо з води.


— Це все, що ти збираєшся робити? Тоді мені не довелося б так хвилюватися. Куди ти хочеш піти, Гаррі? Делос, Сафнос? Корфу? Я дивився на зірки та почував себе комфортно.


- Ти головна. Я не збираюся приймати жодного рішення у найближчі три тижні. Я у відпустці.' Я повільно рухав ластами і більше не турбувався.


Вона сказала. - "Ти маєш на увазі, що я можу приймати всі рішення? - І ти всім підкоряєшся? Серйозно?"


- Мммм, - сказав я. На мить я переключив свою увагу на щось інше. Там у вас була Велика Ведмедиця, а там…


«Де ми живемо, що їмо і коли…»


"Так мем." Я не звернув на це уваги. Зірки, всі зірки, перші зірки, які я побачив сьогодні ввечері...


"Я думаю, - сказала вона, пливучи поруч зі мною, - мені все це дуже сподобається ..."


Про книгу:


ХОШИМІН


Тоді місто називалося Сайгон.


Це були останні дні війни у В'єтнамі, і серед кровопролиття Нік Картер шукає людину Уолтера Корбіна і важливу котушку мікрофільму.


Він знайшов людину вчасно, щоб побачити, як його голова розлетілася на тисячу шматків.


ГОНКОНГ


Слід веде із міста Сампан, де тиша випромінювала безпеку, до низки жорстоких вбивств.


В одному Нік Картер був упевнений: організація, яка стоїть за вбивствами, хотіла більшого, аніж просто цю мікроплівку.


Вашингтон


Нік відчайдушно потребував Хоука, свого боса в AX.


Дзвонив до Штатів, але AX начебто стерли з лиця землі.


Залишившись один, Картер знав, що небезпека померти в канаві одного із закутків Гонконгу велика.


Нік Картер


Висока прибутковість у смерті


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: High yield in death


Перша глава


Ніхто не з'являвся на вулиці з того часу, як водій сміттєвозу і два його помічники поставили незграбний зелений сміттєвоз у провулку поряд з рестораном і ввійшли всередину. О третій годині ночі на Десятій авеню було мало машин і майже не було машин на Західній 46-й вулиці, де я ховався на брудній клітці підвалу. Я чекав там чотири години, і тільки один раз мене бачив п'яний, шкутильгаючи вниз сходами, щоб зробити свій внесок у просочений сечею бруд, який, мабуть, накопичився там за роки. Я відступив, щоб уникнути його, коли він послизнувся на порожній банці з-під пива і мало не впав на мене. Мій раптовий рух, мабуть, позбавив його всякої потреби в випорожненні сечового міхура, бо він повернувся і, спотикаючись, пішов угору сходами, навіть не озирнувшись, щоб побачити, що його так налякало.


Це сталося приблизно три чверті години тому, і з того часу квартал пройшли лише двоє людей. Це були пуерториканські підлітки, надто поглинені обмацуванням тіл один одного, щоб помічати це.


Я почав переконуватись, що мій інформатор помилявся. Сьогодні увечері Камаж не з'явиться. Але Сташ був такий впевнений, коли сказав мені: «Сьогодні ввечері сюди прийде Камаж, містере Картер. Він не проґавить можливості підкотити до цієї жінки. Він пристрасно бажає її з того часу, як побачив її в ресторані мого брата. А сьогодні я наказав їй передати йому, щоб він прийшов до неї додому, коли вона перестане працювати опівночі. І тоді я дістануся до нього.


Стеш ніколи б не запідозрив, що це я полюю за Камажем. Він дав мені адресу хорошої офіціантки, яка мала нещастя привернути увагу Лотара Камажа, албанського гіганта, який став найманим убивцею тиранів, які керували його країною. І це було все, що мені було потрібне. Мої пошуки Камажа привели мене до Бронксу, району навколо 170-ї вулиці та Проспект-авеню, де оселилися багато албанців, які приїхали до Нью-Йорка, щоб уникнути переслідувань у рідних країнах. Близько 3500 з них складають етнічну групу між 170-ю вулицею та Університетом та Парк-авеню. Там літня людина направила мене до Сташа. — Схованка допоможе тобі знайти Камажа, — прошепотів він крізь стислі губи під сивими вусами, забрудненими сигарним димом. «Виток у Сташа». Тільки коли я розшукав Сташа, я виявив, що "витік" був чимось спільним зі Сташем і мною в наших пошуках Камажу.


«Виток, Містере Картере, — пояснив Сташ, — це помста албанців. Лек мститься за честь сім'ї, а честь для албанців дуже важлива. Ми нікому не заважаємо. Але якщо нас турбують, ми можемо вбити. І Камаж особливо непокоїв мою родину. Через нього з нами в Америці немає моєї прекрасної сестри Хелен.


Далі Сташ пояснив, що його родина бігла на дірявому човні через озеро до Югославії, а звідти продовжила свій шлях до Америки та свободи. — А ви знаєте, як ми отримали цей човен, містере Картер? — гордо спитав Сташ. 'Ні? Тоді я вам скажу.


За його словами, протягом шести місяців його сім'я будувала човен у підвалі одного зі своїх будинків. — Ми побудували його частинами, містере Картер. З шматків зламаних меблів, які ми вибрали зі смітника. Кожна тріска дерева, яку ми змогли знайти, пішла на будівництво цього човна. Зрештою, я навіть використовував двері в спальні з власного будинку. А чи знаєте ви, містере Картер, що нас було двадцять чоловік, які бігли в тому човні. Ми перетнули на ній озеро, вода текла через кожен шов. Але це спрацювало і тепер ми тут». Сум пробіг по його обличчю, швидко змінившись гнівом. — Ми всі тут, містере Картер, крім нашої дорогої Хелен. Ми дізналися лише через кілька місяців, чому вона не прийшла додому тієї ночі, коли ми виїжджали. Ми не могли дочекатися її; надто багато життів було поставлено на карту. Це Камаж затримав Хелен тієї ночі», - сказав Сташ. Через шість місяців чоловік із їхнього міста втік, і коли він теж опинився в Бронксі, він розповів Сташу та його родині про те, що сталося.


Тієї ночі Камаж зупинив її на вулиці. Наша Олена була гарною дівчиною, а він полював на таких невинних дівчат. Він зупинив її і хотів дізнатись, хто вона така і де живе. Хелен не могла сказати йому, я думаю, вона боялася, що він прийде до будинку і застане нас готовими до втечі. Натомість вона фліртувала з ним, як сказав нам наш сусід. Потім вона сіла в його машину і більше її живої ніхто не бачив. Наступного дня її тіло було знайдено оголеним, захованим у водопропускній трубі поряд із дорогою, — сказав Сташ, і вени на його обличчі та шиї здулися. «Ніхто не наважився сказати, що це зробив Камаж. Він був улюбленцем уряду, вбивцею, якого використовували в особливих випадках: репортер зі зламаною шиєю; вбивство чесного чиновника, якого треба змусити замовкнути, перш ніж він розповість, як наші лідери в інших країнах збирали собі скарби. Це була робота Камажа, і він добре з нею справлявся. І ми ніколи не думали, що ми матимемо шанс помститися за нашу честь, бо він сидів удома і був могутнім, а ми просто обживалися на новій землі. Тільки недавно, — продовжував Сташ, — серед албанської громади Бронкса поширилася чутка, що «Камаж Вбивця» знаходиться у Нью-Йорку. Його помітив на Таймс-сквер один із наших людей. І тоді ми почали мріяти про помсту. Ми знали, що Камаж не міг встояти перед тим, щоб не приїхати до району, де оселилося так багато людей. Він не боявся: хто посміє завадити «Камаю Бику, Камаю Звірю».


«Зрештою, Камаж справді приїхав до Бронксу, — сказав Сташ. І з чистої випадковості він зайшов до ресторану брата Сташа. Він упізнав його, але нічого не показав. Натомість він зателефонував Сташу, який прийшов у ресторан, де спостерігав, як Камаж намагався загравати з офіціанткою. Потім Сташ почав планувати свою помсту, яка поверне сім'ї честь тим, що він помстився за смерть своєї сестри.


«Ми не могли зрозуміти, що Камаж хотів у цій країні, містере Картер, — сказав мені Сташ, — але вам не треба було здогадуватися, чого він хотів від Стелли, офіціантки. Я зробив їй знак іти на кухню. Потім я вийшов і повернувся через задні двері. Я сказав їй переконатися, що вона зустрінеться десь із Камажем наступного вечора, і що ми зустрінемося з ним».


— Стелла зробила, як їй сказали, — провадив далі Сташ, — але Камаж так і не з'явився. Ми не знаємо чому, містере Картер. Але наступного вечора він повернувся до ресторану мого брата. Він не намагався пояснити Стеллі, чому він не прийшов. Все, що він сказав, було те, що він був зайнятий і що це буде знову цього вечора. Я досі бачу цей золотий зуб, що блищав перед його ротом, коли він злісно посміхнувся їй і сказав: «Не хвилюйся, моя голубко, я зроблю це вдвічі краще завтра ввечері».


Я міг би точно розповісти Сташу, що зробив Камаж, у ті дві ночі, коли він упустив шанс спробувати солодкі принади Стелли. Але тоді моє прикриття розкрилося б. Сташ знав мене тільки як людину, якій можна довіряти і яка мала деякий час триматися подалі від імміграційних агентів. Це було повідомлення, передане йому одним із контактів АХ, як тільки я дізнався ім'я людини, яка могла допомогти мені знайти Камажа. Сташ організував для мене проживання у маленькому пансіоні, що належить ще одному представнику його нескінченних родичів.


Він не спитав мене, чому я мав ховатися. Він просто визнав мене заслуговує на довіру, тому що людина, якій він довіряв, поручився за мене.


За кілька днів, що я провів зі Сташем і його сім'єю, чекаючи повідомлення про Камаж, я полюбив цього огрядного таксиста. Мені було шкода ризикувати його помстою, але моя робота полягала в тому, щоб переконатися, що боси Камажа зрозуміли, що Америка закрита для своїх професійних убивць. Я також бачив результат його двох вечірніх робіт. Жахливо змучене тіло жінки, насаджене на старомодний дерев'яний стовп у її будинку, було видовищем, яке ніколи не згладиться з моєї пам'яті.


Вона була дочкою літнього вченого, якого агенти AX нещодавно таємно вивезли з Албанії та відправили до безпечного притулку у північній частині штату Нью-Йорк. Наші плани вимагали, щоб вона приїхала до нього після того, як ми переконаємося, що невелика ферма, яку ми вибрали як новий будинок, безпечна, а його нова особа професора на пенсії добре відома в цьому районі. Тоді було б розумно, якби дочка подбала про нього. Коли Камаж прийшов до неї, вона бачила його лише один раз. Ми підняли їй настрій дводенним возз'єднанням. Потім ми повернули її в квартиру в Бронксі, де їй довелося чекати звісток про те, що настав час з'явитися на публіці як його дочка. На жаль, вона, мабуть, запам'ятала те місце на фермі, де поділила таку радість зі своїм батьком, якого не бачила двадцять років. Її привезла до цієї країни її мати, яка передбачала тиранію, що росте, в Албанії і тому бігла. Але ця брудна тиранія нарешті заволоділа її дитиною. Камаж вирвав у неї точне місцезнаходження ферми, перш ніж шпурнути змучене тіло на шипасту стійку ліжка.


Наступного вечора ферма, де жив старий, згоріла вщент, перш ніж добровільна пожежна команда невеликої сільської громади змогла загасити полум'я. Вогонь спалахнув на висоті тридцяти футів і привернув увагу офіцера, який патрулював дві милі далі дорогою. Офіцери отримали вказівку від свого начальства повідомляти про будь-які незвичайні події на фермі, не повідомляючи, хто там живе. Людина, яка виявила спалах, по рації викликала пожежників. Він залишився на місці події і тримав усіх подалі від уламків.


Його доповідь було передано поліцейським радіом до штаб-квартири АХ, і саме наш лікар провів розтин трьох обвуглених трупів, знайдених у палаючому попелі. Двоє були агентами AX, призначеними охоронцями вченого. Їм повідомили, що Камажа чекають у США і на них можуть очікувати труднощі. Але це сталося швидше, ніж будь-хто очікував, частково через те, що «червона тривога» нашого джерела в Албанії була затримана через поломку передавача, AX отримав повідомлення із запізненням на чотири дні, і цього було достатньо, щоб дати Камажу шанс, якого він потребував.


Хоук зателефонував мені з Вашингтона до офісу AX на Манхеттені, куди я регулярно заглядав, розшукуючи Камая серед албанських іммігрантів. По відеофону, що з'єднує два офіси, я помітив, що його обличчя було більш стомленим, ніж зазвичай. У його голосі був низький тон, якого зазвичай не було. Він вийняв зі стиснутих губ пожований недопалок і запитав: «Ти не бачив дочку, N3?»


- Так сер . Я тільки-но повернувся з її квартири. Жахливо.


«Він випереджає нас на двадцять чотири години, N3, і ми маємо його наздогнати».


"Я збираюся зробити це сьогодні ввечері, сер".


Я розповів про побачення вбивці з албанською офіціанткою десь після опівночі. Я попросив його переконатися, що Сташа та родичів, які його супроводжуватимуть, утримають в Імміграційному департаменті до завтрашнього ранку», - сказав я. Я не хотів, щоб вони з'явилися на 46 вулиці і завадили прийому, який я планував для вбивці.


— Я подбаю про це, — сказав Хоук. «Вони можуть бути затримані на деякий час за підозрою щодо використання підроблених в'їзних документів. Принаймні досить довго, щоб дозволити тобі зробити свою роботу. Хоуку не треба було казати мені, що це за робота. Серед наших ворогів мене називають Killmaster та N3 у AX; принаймні, титул чи звання дає мені право вбивства щоразу, коли це необхідно для безпеки нашої країни.


- N3, - почав Хоук. Його голос на мить знизився.


- Сер?


«Чи ви знали, що поліцейський, який охороняв дівчину, був задушений руками? Що горло буквально стисло до половини його нормальної товщини?


- Так сер . Я бачив звіт про розтин.


«Ну, троє чоловіків на фермі, навіть старий, котрий не мав великого значення ні для нас, ні для них — він, як мені сказали, вже зовсім постарішав, — спалено живцем. Камаж якимось чином убив наших людей, мабуть, одного за одним. Він зламав їм руки і ноги в кількох місцях — схоже, це було зроблено ломом, — а потім облив їх олією. Облив решту будинку бензином, він підпалив їх. Лікар вважає, що вони намагалися доповзти до дверей, щоби втекти, але їхні руки та ноги просто не витримали».


"Я запам'ятаю, сер", - пообіцяв я Хоуку, знаючи, що він передав цю інформацію як опосередковане попередження про те, що може зробити Камаж. Хоук ніколи не міг змусити себе сказати «будь обережний» цій людині. На його думку, це означало б, що я не завжди був обережним. Наша повага один до одного з роками зросла настільки, що такі слова були зайвими.


Я думав про звіт Хоука про жахливу долю наших агентів, поки чекав на свою видобуток у цьому брудному, смердючому під'їзді. Коли я вперше дослідив напівзруйновану будівлю, я зрозумів, що, можливо, ненавмисно, Сташ та його друзі вибрали стратегічну точку, щоб помститися. Камажу довелося б використовувати парадні двері, щоб дістатися бажаної Стелли. Її там не було. Вона була з іншими в імміграційній службі, тому що я не міг ризикувати, що Камаж побачить її десь до того, як він дістанеться до дому.


Будинки, які стояли поряд із будівлею, де я чекав, були знесені, а мешканці давно переселені. Підрядник тепер з нетерпінням чекав, коли зникнуть останні мешканці, аби збудувати новий гараж. З іншого боку будинку була стара будівля з металевими листами на вікнах, щоб не пускати туди алкоголіків та наркоманів, поки її теж не знесуть.


О 4:15 ранку я збирався здатися. До ранку залишалося лише кілька годин, і я був певен, що Камаж не з'явиться ще кілька днів. Він знав, що вони шукатимуть його після його сумних успіхів. Де він був? Хтось ще помер цієї ночі? Чи були відомості AX неправильними, де говорилося, що він завжди святкував свої вбивства з жінкою, хвалячись своєю різаниною, кохаючись, поки він не видихався?


Мої думки були перервані м'якими кроками, що швидко наближалися. Я ризикнув кинути погляд через іржаві поручні, що оточували сходову клітку. Слава Богу за його потребу у сексі. Це мав бути Камаж. З його досьє я знав, що він зріст п'ять футів шість дюймів і важить близько 210 фунтів. Це відповідало тій потворі, яку я бачив, що мчить до напівзруйнованої будівлі. Я пірнув назад у тінь і почав чекати кроків, щоб піднятися сходами з підвалу. Потім я підвівся за ним.


Коли я ступив на третю сходинку, мене видала та сама банка з-під пива, яка мало не шмякнула п'яниці по шиї. Я вдарив її ногою, і вона з гуркотом покотилася вниз сходами. Я підняв очі й побачив Камажа на тротуарі. Він швидко обернувся і поліз під пальто. Я діяв швидше, і мій Люгер був спрямований на нього, поки він все ще тримав руку під курткою.


'Не роби цього!' - це все, що я сказав, і він був досить професійним, щоб вийняти руку з-під пальта.


Я трохи посунув люгер, і він послухався мого сигналу, зійшовши з бордюру. Він тримав обидві руки прямо по боках. Я інстинктивно знав, що станеться далі, і легке клацання ножа, що з'явилося в його руці, сказав мені, що я мав рацію щодо піхов. Бавовна заглушеного пістолета, який підстрибнув у моїй руці, супроводжувався його гарчанням, коли його зап'ястя було прострілено, а ніж упав на тротуар.


На його м'ясистому, спокійному обличчі не було жодного сліду болю, коли він дивився прямо на мене. Кров капала по руці, пальці якої мимоволі стиснуті.


— Твій годинник, — сказав я, показуючи пістолетом на його ліву руку. Його брови запитливо піднялися. На мить йому, мабуть, здалося, що він став жертвою грабіжника. Потім я побачив, що він зрозумів, навіщо мені годинник. Відповідно до справи AX, годинник був його єдиною тратою. Тяжкі, в корпусі з цілісного золота, вони потрапили йому на очі в ювелірному магазині в Женеві шість років тому. Він заплатив за них 2400 доларів і використав їх, щоб справити враження на жінок. Стелла обговорила це зі Сташем після розмови з Камажем у ресторані тієї першої ночі. Сташ пообіцяв їй нагороду, якщо вона заманить убивцю на місце зустрічі.


- Ах? Його голос був гортаннішим, ніж у більшості албанців, з якими я розмовляв за останні кілька днів.


Я кивнув головою.


"Картер?"


Він був задоволений, коли я знову кивнув. «Я задоволений, що вони надіслали найкращого агента».


— Найкращий для найгіршого, — сказав я. — Що ж, ходімо. Навколо будинку та назад. Я хотів, щоб він був у тіні. Вдалині від випадкових перехожих на вулиці. — Але спочатку годинник.


Він підняв ліву руку і простяг її мені. Він трохи відсмикнув його, коли мій пістолет метнувся до його голови. — Боюся, вам доведеться його зняти, — сказав він, посміхаючись. "Інша моя рука здається марною".


'Спробуй. Я впевнений, що такий великий, сильний чоловік, як ти, який може жбурляти дівчат на спинки ліжка, зробить це.


Посмішка зникла, і він простяг праву руку до лівої. Мені було приємно бачити, як по його обличчю пробігло тремтіння болю. Його довгі товсті пальці смикали великі годинники на лівому зап'ясті, і я побачив, що навіть кісточки його пальців покриті густим чорним волоссям. Він відчував все більший і більший біль, і на мить я подумав, що він не витримає. Проте раптово годинник задзвенів, і він кинув їх у повітря на мене. Я впіймав їх, але кров із його руки потрапила мені в око. Коли я моргнув, він повернувся і побіг на рог Десятої вулиці.


Досі засліплений яскраво-червоною плямою, я заплющив очі і опустився на одне коліно в класичній стійці стрільця. Мені довелося зупинити його, поки він не дістався до кута та яскраво освітленого ресторану. Люгер підстрибнув у моїй руці, і він похитнувся, коли його праве коліно підігнулося. Мій наступний постріл потрапив йому у праву ікру. Я не хотів підробляти це з його обома ногами, бо тоді мені довелося б нести його мертвим тягарем. Він звалився на землю біля провулку, де було припарковано сміттєвоз. Коли я підбіг до нього, він люто глянув на мене і хрипко сказав: «Чудовий постріл, містере Картер».


'Вставай. Швидко! — наказав я, не зважаючи на його комплімент. Я очікував, що сміттярі з ресторану повернуться будь-якої миті. Я знав, що вони були всередині понад годину.


Щось у тому, як я сказав, мабуть, підказало йому, що йому не слід витрачати час на жарти, і він узяв себе до рук. У моїй голові швидко сформувався план, і його наступний крок сказав мені, що це все, що я можу зробити.


Він пригнувся до мене. Його ліва рука потяглася до мого горла, згадуючи звіт, в якому йшлося про горло, розчавлене пальцями, що мають силу, подібну до горили. Я відсунувся убік, схопив його за пальто і, використовуючи його власну швидкість, змусив його зробити пірует до кузова сміттєвозу. Сталевий край кузова потрапив йому в стегно, трохи вище за коліно, де він уже отримав вогнепальне поранення. Він упав уперед. Його голова врізалася в один із важких гострих країв кузова. Тканини та кістки розірвалися. Він звалився і, нарешті, звис більш ніж наполовину в кузові сміттєвозу.


Я засунув «Люгер» назад у кобуру, схопив його за ноги і втиснув убивцю, що втратив свідомість, в коробку. Його кров м'яко блищала на лезах, що перемелювали. Підійшовши до кабіни, я побачив, що мій здогад був вірний. Ключі були у замку запалювання. Хто ще почав би красти вантажівку зі сміттям?


Тепер я швидко діяв. Я завів двигун, сподіваючись, що глухе гарчання не перекриє виття музичного автомата в ресторані. Я вийшов із кабіни і підійшов до несвідомого Камажу. Його голова була повернута під дивним кутом, і кожного разу, коли він дихав, я бачив, як кров міхурить між його жорстокими губами.


Ти опинишся там, де тобі саме місце: з рештою сміття, — подумав я, потягнувши за важіль, що чинить механізм подрібнення. Коли я обернувся, перше лезо почало опускатися з загрозливим скриготливим гуркотом. Я помчав униз вулицею і звернув за ріг на Десяту авеню. Сміттярі в зеленому, що вибігли з ресторану, мабуть, мене не побачили.


Втікаючи, я не міг зрозуміти, чи це їхні злісні крики я чув позаду себе, чи, може, останній передсмертний крик Камажа.


Розділ 2


"Цей мікрофільм був знайдений у задній частині годинника Камажа, N3". Голос Хоука долинув із темряви за межами променя, спрямованого на екран у проекційній кімнаті штаб-квартири AX: «Я попросив лабораторію вивчити це». Я знав, що він це зробить, коли віддав йому годинник після повернення з Манхеттена. Ретельність старого вже давно викликала в мене захоплення. Жодна деталь не була надто дрібною, щоб її можна було розглянути, жодна можливість, яка була б надто далекою, щоб її можна було вивчити. Схоже, його інтуїція знову окупилася, хоча коли я дивився на екран, я поняття не мав, яким чином. У спроектованій мікроточці, збільшеній приблизно в п'ятсот разів, з'явилося щось схоже на розклад або список, але даних не було. Інструкції Камажу були відзначені лише "Перший день", "Другий день" і так далі. У списку я прочитав, що вбивця мав забрати ключ, залишений йому в конверті на ім'я Грегора Толчина — ім'я в його підробленому паспорті — з вікна до запитання Центрального поштамту на Лексінгтон-авеню в Манхеттені. Це було все, що він мав зробити в перший день. Наступного дня йому довелося використати ключ, щоб отримати пакет грошей? — подумав я, — із камери схову на Центральному вокзалі. Потім, все за розкладом, він повинен був встигнути на літак до Уест-Палм-Біч, штат Флорида, забрати автомобіль, заброньований на його вигадане ім'я в компанії Thrifty Rent-a-Car, вирушити в мотель на шосе Саут-Діксі і чекати на подальші розпоряджень. .


'Флорида?' - подумав я вголос. Що Камаж повинен робити у Флориді?


Коли Хоук зрозумів, що прочитав список, він звернувся по телефону до проекційної будки. «Ось і все, будь ласка, запаліть світло», а коли запалилося світло, він відповів: «Ви дізнаєтеся про це і ще дещо, що деякий час спантеличувало мене». Ходімо до мого кабінету, і я вам все розповім.


Коли ми вийшли з кімнати і попрямували до коридору до його кабінету, Хоук сказав: «До речі, ми закінчили з цим годинником, на випадок, якщо вони вам знадобляться».


«Я думав, ви хочете повернути його до Албанії, сер».


«Нема потреби, N3. Завдяки твоєму вельми вражаючим способом звільнення від сміття.


Я знав, що він мав на увазі газетні статті про людину, яка була знайдена «схожою на купу сміття», як написав хедлайнер із химерним почуттям гумору, у сміттєвозі. Чого я не зрозумів, то це того, що газети так швидко ідентифікували цю людину як Грегора Толчина. Я спитав Хока про це.


"Ми трохи допомогли", - сказав він з усмішкою. «Департамент Манхеттена запропонував поліції розпитати в одному готелі неподалік Таймс-сквер, де зупинився Камаж, про великого чоловіка, який щойно в'їхав до країни з партією наркотиків. Детективам не знадобилося багато часу, щоб обшукати кімнату, знайти його підроблений паспорт і зіставити його опис з описом тіла у сміттєвозі. Ми організували витік інформації до газет для одного з наших контактів. Думаю, повідомлення дійшло до Албанії страшенно швидко. І дуже зрозуміло.


Тим часом ми дісталися його кабінету. Хоук показав мені на стілець, сів за свій стіл і витяг з попільнички сильно знівечений недопалок сигари. Поки що він дотримався своєї тижневої обіцянки не курити.


"Я все одно збирався відправити вас до Флориди, N3", - почав він. "І це завдання Камажа просто означає невелику додаткову роботу". Він зупинився, щоб дотягнутися до ящика, де зазвичай зберігав сірники, потім рішуче похитав головою і засунув сигару в попільничку. - Що ви знаєте про Крейтона Девіса? - раптом спитав він.


Я пошукав ім'я у своїй пам'яті, миттю впізнав його і сказав: «Він більш-менш Говард Х'юз із Канади, чи не так?»


"Я підозрюю, що він щось більше, N3", - прогарчав Хоук, беручи червону папку з файлами - колір означав "Надсекретно" - і жбурляючи її по столу. «Подробиці ви зможете прочитати пізніше. Коротко, ось що ми зараз знаємо про Девіса:


Крейтон Девіс оселився у Новій Шотландії, а точніше у Галіфаксі, наприкінці 1940-х років. Він приїхав з Англії з грошима, які він успадкував від батьків, які, мабуть, були заможними і загинули в автокатастрофі незадовго до закінчення Другої світової війни. Девіс був капітаном Королівських ВПС та військовополоненим на момент їхньої смерті». Хоук пояснив, що Девіс втік із концтабору в Німеччині і повернувся до Уельсу, де його батько був багатим, хоч і маловідомим землевласником. Не маючи інших кревних родичів і нібито не зацікавлений у відновленні дитячих дружніх стосунків — можливо через горе з приводу втрати батьків — він переїхав до Канади.


Пізніше ми дізналися, — продовжив Хоук, — що він невідомо перевів до місцевих банків близько мільйона фунтів. Коли ми почали перевіряти його, з причин, про які я згадаю, ми виявили, що сума була набагато більшою, ніж очікували колишні ділові друзі отця Девіса від його власності. Проте лондонське відділення повідомило, що старий містер Девіс був скромним валлійцем, який дуже мало говорив про свої ділові інтереси, тож ця сума цілком могла бути отримана від продажу маєтку.


Взявши за основу мільйон фунтів стерлінгів, продовжив Хоук, зазначивши, що на той час ця сума становила 5 мільйонів доларів, Девіс багаторазово збільшив своє майно за рахунок великих інвестицій у всьому світі.


«Зараз, — сказав Хоук, — статки Девіса оцінюються десь між 100 і 400 мільйонами доларів. Важко сказати, тому що його компанії не є публічними — він єдиний власник — і вони настільки поширені. Мене турбує не те, скільки в нього грошей, а те, що він із ними робить».


Він сказав, що близько шести місяців тому Девіс почав з'являтися у звітах відділів AX по всій країні. Більшість інформації надійшла від наших фінансових експертів, які відстежували джерела фінансування радикальних угруповань. "І комп'ютерна роздруківка повідомила нам, що Девіс роздавав гроші майже всім їм", - сказав Хоук. «Ми почали придивлятися і виявили, що більша частина зброї, що поставляється терористичним групам, оплачувалася через одну з компаній Девіса або особисто. Крім того, більша частина цієї зброї перевозилася на її кораблях чи літаках», - продовжив Хоук. — Ви зрозумієте, що я маю на увазі, коли ви прочитаєте ці звіти. Ми не знаємо, чому він це робить і чи робить він це насправді. Це може бути хтось із керівництва його компанії. На даний момент це здається гарною можливістю, оскільки Девіс завжди був, принаймні зовні, стійким захисником правих ідей та кандидатів. Ми виявили, що він є важливим прихильником кандидатів, яких можна по праву назвати фашистами — людей, які думають, що спочатку треба вбивати, а потім ставити запитання. Він також надає їм свої найкращі таланти як збирачі грошей і консультантів з реклами. Це парадокс, який я хочу пояснити, N3, і я хочу, щоб потік грошей до терористів було зупинено. Чи можете використовувати для цього будь-які ресурси, я хочу, щоб це закінчилося. Прочитайте цю справу сьогодні ввечері. Я думаю, вам краще спати тут, в офісі, щоб вся потрібна інформація була у вас під рукою. Вранці ви летить у Вест-Палм-Біч. Камаж мав летіти туди, до аеропорту Палм-Біч».


"Палм-Біч?"


- Крейтон Девіс просто приїхав туди у відпустку. Завтра вранці ви дізнаєтесь більше, якщо почнете читати зараз». Він натиснув кнопку переговорного пристрою і наказав квартирмейстер приготувати для мене кімнату. Коли я схопив червону папку і повернувся, щоб піти, Хоук жестом зупинив мене і відчинив ящик столу. "Я думаю, ви знаєте, що хочете з цим зробити", - сказав він, простягаючи мені золотий годинник Камажа.


- Так, сер, - сказав я. Підійшовши до дверей, я вирішив попросити у секретаря Хоука коробку та обгортковий папір. Я використав кілька хвилин того вечора, щоб зробити пакет, який я відправив до Нью-Йорка наступного дня. Я просто хотів, щоб Сташ знав, що йому не варто турбуватися про вбивцю його сестри та витік інформації. І я знав, що він віддасть годинник хороброї дівчині, яка привернула вбивцю долю, яку він заслужив.


Розділ 3


Коли я потягнувся за годинником на тумбочці поруч із ліжком, маленька фігурка, що притулилася поряд зі мною, на мить ворухнулася. Було близько півночі, і якщо Лілі не прокинеться найближчим часом, мені доведеться розбудити її від міцного сну, який забрав її двома годинами раніше. На той час ми кохали вже майже три години, з еротичними проміжками, що переходили від найніжніших ласок до нападів чистої тваринної похоті. Я був вражений пристрасною натурою, прихованою в цьому маленькому засмаглому тілі поряд зі мною.


Її маленька головка лежала на вигині моєї руки, а витончені ступні упиралися мені в коліна. Я був як мінімум на фут вище за Лілі. Вона важила близько дев'яноста фунтів, але кожна унція була чуттєвістю. Її грушоподібні груди з темними сосками, які здавались надто великими для цієї стрункої фігури, були притиснуті до моїх боків, і, коли вона злегка рухалася, одна нога спокусливо зігнулась над моїм оголеним стегном. Коли я перевів погляд на лялькове обличчя, обрамлене синьо-чорним волоссям, що спадало майже до її вузької талії, її довгі чорні вії на мить моргнули. Несподівано повіки відкрилися, відкриваючи великі мигдалеподібні очі. Темно-коричневі зіниці на мить розширилися майже злякано і знову пом'якшилися, коли вона зрозуміла, де вона і з ким.


"О, Нік. Я заснула? Мені дуже шкода. Голос був хрипким і заперечував невинність її обличчя. 'Я зроблю це для тебе.'


Тонка рука ковзнула по моїх грудях, і пальці з довгими нафарбованими нігтями почали пестити мене з почуттям, що суперечить її зовнішності. Швидко збуджений, я хотів повернутися до неї, але її дражлива рука залишила мій набряклий член і знову притиснула мене. - Лежи спокійно, Нік. Дозволь мені це зробити. Зрештою я відпочила.


Її посмішка була насмішкуватою і багатообіцяючою одночасно. З грацією наїзниці, що осідлала циркового коня, вона схопилася і осідлала мене. Вона нахилилася, щоб поцілувати мене в губи, відкриті її сяючим язиком.


Коли наші роти зімкнулися і наші мови досліджували одна одну, вона підняла стегна, щоб сісти на мене. Потім вона опустилася і взяла мене іншими вологими губами. Вона почала їздити вгору і вниз на мій опухлий, пульсуючий член.


Вона осідлала мене, як жокей, поки, нарешті, не відірвала свій рот від мого і не випросталася, притулившись до мене якнайглибше. Палаючи очі по-котячому звузилися, коли вона подивилася на моє обличчя, піднімаючись знову і знову, а потім знову опускаючись з наростаючим хвилюванням. — Пести мене, Нік. Пограйся зі мною, — прошепотіла вона майже благаюче.


Мої руки піднялися до її грудей, і вона почала смикати своє тіло вгору і вниз ще сильніше. Поки мої великі пальці терли її жорсткі соски, я відчував, як її судоми стискають мій член. "Зараз, Нік, зараз!" - благала вона. Я нахилився до її поштовхів, і ривки струснули її тіло, коли ми скінчили разом кілька разів. Коли буря вщухла, вона залишилася сидіти, і спокій розлився по її обличчі. Золотисто-коричнева шкіра, що обтягує її вилиці, розслабилася, і на мить вона, здавалося, попливла в інший світ. Так само раптом її очі знову розширилися, і вона сказала, важко дихаючи: «Нік, котра година?»


Знову моя рука потяглася до годинника. - Пів на дванадцяту. Юнацька, як у підлітка, полегшення відбилося на її обличчі, а губи розійшлися в широкій усмішці. Вона похитала головою, і довге чорне волосся торкнулося мого обличчя, коли вона відкинулася назад, щоб поцілувати мене. 'Чудово. На мить я злякався, що він може повернутись і виявити, що мене там немає.


Коли наші губи зустрілися, я подумав: «Не хвилюйся, Лілі. Мій телефон задзвонив би в той момент, коли чорний «Роллс» Крейтона Девіса збирався їхати в готель.


Тієї ночі, коли я прочитав досьє Хоука про таємничого канадського мільйонера, я вирішив, що Лілі Чан Лі — мій найкращий шанс зв'язатися з Девісом та його компанією. Можливо, фото, додане до звіту, допомогло мені ухвалити це рішення. Це був лише знімок, зроблений прихованою камерою, коли вона залишала будинок Девіса з коричневого пісковику на Іст-Сайді Манхеттена, але її краса була добре передана. Очевидно, знятий у спекотний день, він показав її в обтягуючих джинсах, які облягали її стрункі ноги, ніби вони були його, і у футболці, яка однаково притягувала її соковиті груди.


Мені б сподобалося, якби пам'ятка, що супроводжує фото, була б такою ж відвертою, як одяг Лілі. В AX знали тільки, що вона біженка із Сінгапуру, яка три місяці була секретарем Девіса. Імміграційній службі не вдалося знайти її дату в'їзду до нашої країни, але документи все ще перевірялися. Там була замітка, що імміграційна служба хотіла заарештувати її, перевірити її в'їзні документи та дозвіл на роботу, але ця дія була скасована нашим тамтешнім агентом, який не хотів викликати підозри у Девіса та його людей. Оскільки Лілі жила в будинку Девіса на Східній 63 вулиці, дізнатися у послужливого швейцара, як довго вона живе за нинішньою адресою, було неможливо.


Той факт, що вона була з Сінгапуру, був отриманий від балакучого китайського підлітка, який працював у супермаркеті Ґрістеде, де вона час від часу купувала продукти, і який кілька місяців намагався призначити їй побачення.


Закоханий продавець розповів це агенту AX, що зображував із себе дружелюбного покупця, що одного разу він використовував свою обідню перерву, щоб доставити речі за адресою Лілі, сподіваючись дізнатися її ближче. Однак його зусиллям завадила та «велика горила», яка відчинила двері службового входу.


Я знав, що ця горила повинна бути Гансом Кенігом, водієм та охоронцем Девіса, AX-NY надав фотографію, на якій він виходить зі службового входу. Я міг сказати після того, як він заповнив дверний проріз, що він був близько п'яти футів зростання і важив близько 240 фунтів. І це не було схоже на жир. Він був одним з тих хлопців, про яких ви відразу знали, що вони суцільно м'язи. Тяжкі брови над його очима наводили на думку, що його мозок теж може складатися з м'язів.


Однак це було не так, як я зрозумів після телефонної розмови тієї ночі з Расті Джеєм, керівником AX в Галіфаксі, Нова Шотландія. Ветеран УСС, а потім старший агент ЦРУ до того, як його завербував Хоук, Расті був призначений відповідальним за канадську сторону справи Девіса.


«Не дозволяй зовнішності Кеніга обдурити тебе, Нік, - попередив мене Расті. — Хоч він і схожий на кроманьйонця, під його голеною головою є мізки. Зважаючи на те, що нам вдалося з'ясувати за короткий час, він більше, ніж просто охоронець Девіса. Він спостерігає за робітниками, які будували острівну фортецю Девіса, і коли його бос ховається там, він особисто відповідає за безпеку.


Я запитав Расті, чи є в нього інша інформація про іншого попутника Девіса, Конрад Вендт. У справі говорилося, що Вендт виконував обов'язки секретаря та помічника з адміністративних питань Девіса.


— Але Вендт — це більше, — сказав Расті. «Я вважаю, що він є натхненником багатьох фінансових проектів Девіса. До цього часу нам не вдалося дізнатися про нього багато. Ми знаємо, що і Кеніг, і Вендт були з Девісом, відколи він приїхав до Канади. Але жоден із них не тусується ні з ким, коли вони в Галіфаксі. Вони майже такі самі самітники, як і їхній господар.


Друг Расті знав людину, яка керувала великим консервним заводом Девіса в Новій Шотландії. Через нього Расті отримав деякі дані про те, як Девіс вів свій бізнес — принаймні один з них. «Очевидно, він не бере участі у повсякденному управлінні фабрикою, – сказав мені Расті. «Поки компанія отримуватиме більше прибутку, ніж роком раніше, він дасть усе спокій. Вендт приїжджає кілька разів на рік, коли вони всі тут перевіряють бухгалтерію і все. Він повідомляє босу компанії, скільки Девіс чекає від заводу в наступні шість місяців, а потім йде. Здається, він геній у числах. Якщо він подивиться на баланс кілька годин, то зможе точно сказати, які витрати та доходи є нормальними і куди слід звернути увагу».


Що особисто один вашого друга думає про Девіса? - спитав я Расті.


- Він ніколи не зустрічався з ним. Іноді він отримує дивні доручення Девіса. Не безпосередньо, завжди через Вендта, але, схоже, це те саме. Зазвичай він хоче, щоб один із рибальських човнів вирушив до Галіфаксу, забрав ящики з вантажного судна, а потім доставив їх прямо на острів Девіса. Або йому потрібно, щоб один із човнів забрав речі в гавані острова і переправив їх на вантажне судно в заздалегідь обумовленому місці в морі.


Я запитав його, чи бачив хтось колись вантаж, що перевозився під час таких спеціальних місій, але Расті сказав, що йому не вдалося знайти моряка, який його бачив. «З цими хлопцями досить важко розмовляти. Мої люди намагаються їх знайти, але більшість часу вони знаходяться в морі. Якщо я щось дізнаюся, я дам тобі знати, Нік.


Коли я сказав Расті, що він може зв'язатися зі мною в готелі «Еліотт» в Палм-Біч, оскільки Девіс та його оточення жили там у той час, він відповів: «Будьте обережні, не обпікайтеся, мій хлопчик, і я не хочу, щоб тобі торкнулося Сонце Флориди.


Я точно знав, що він мав на увазі.


Розділ 4


Зазвичай у розпал зимового сезону зняти номер у готелі «Еліотт» було неможливо. Палм-Біч переповнений в цю пору року, і наймодніші з багатих прямують до Еліотта, незважаючи на те, що він знаходиться в місті, а не на березі моря, як більшість відомих готелів. Коли я приїхав, на мене вже чекала моя кімната з великим кошиком фруктів - з компліментами адміністрації. Хоук подбав про це. Пізніше я дізнався, що один із співробітників Елліотта був його старим другом ще з часів УРС під час Другої світової війни.


Майже відразу ж, як посильний спустився в ліфті, повз нього з'явився Марк Дауні, людина АХ у цьому районі. Незважаючи на кодовий стукіт три-два, мій пістолет був захований під курткою, перекинутою через руку, коли я відчинив двері.


"Ах, старий трюк з Люгером під курткою", - сказав Марк, посміхаючись, коли входив до кімнати, автоматично нахиляючись, хоча знаходився всього за шість футів від підлоги і ледве торкався верхньої частини одвірка.


Я кинув куртку на ліжко, сунув пістолет у кобуру, потім простяг руку долонею і сказав: "Привіт, любий, як справи".


Марк поклав свою величезну руку на мою і зробив ритуальне привітання "Нікс". Він так і не досягнув професійного рівня, але він був однією з найбільших зірок баскетболу в коледжі, перш ніж він здався після захисту докторської дисертації, щоб стати вчителем за своєю спеціальністю, американської літератури, в незначному університеті в Сполучених Штатах у Нью-Йорку. Корейська війна все змінила. Незабаром він зробив собі ім'я у контррозвідці. Підрозділ польового аналізу AX привернув увагу Хоука до роботи Марка, який якимось чином примудрився бути поруч, коли Марк прийшов забрати заяву про звільнення.


Вперше я зустрів його в Токіо, і ми відразу ж порозумілися. Щоразу, коли я отримував завдання на Далекому Сході, яке приводило мене на територію Марка, ми зустрічалися,


випивали багато бурбона та розмовляли. Хоук і я, обоє були вражені, дізнавшись, що поранення ноги, яке він отримав на війні, завдавало йому великих страждань, і що він добровільно пішов у відставку.


Я згадав, як Хоук хмикнув: "Його мозок все ще працює", і перевів його на відносно мирну посаду голови сектору Центральної Флориди.


Його очі блищали з-під досить великих окулярів, коли він оглядав мою багато прикрашену кімнату, і, подібно до Граучо Маркса, він ворушив вусами, кажучи: «Скажи чарівне слово, і дівчата вийдуть на сцену».


Ми швидко перейшли до справи, і Марк поінформував мене про дії Крейтона Девіса, оскільки Хоук відправив повідомлення, щоб слідкувати за ним та його людьми. Він почав розповідати мені, що ця таємнича людина і дві його всюдисущі тіні, Кеніг і Вендт, йдуть майже щоночі.


"І ви не повірите, яких хлопців вони зустрічають", - сказав Марк. «Назвіть будь-яку політичну групу, і Девіс заговорить із нею, незалежно від того, ліва вона чи вкрай права. Досі у нього були кастрофіли, антикастрофіли, які співчувають комуністам з Атланти та Нового Орлеана, члени Чорної визвольної армії та група хлопців, які, як ми підозрюємо, пов'язані з Weather Underground, а також лідери Ку-Клукс Клану у Флориді. У мене є їхній список для вас. Ви можете прочитати його пізніше, а потім знищити.


Я взяв папку, яку вийняв зі свого портфеля, і поклав її на стіл. — До речі, про їжу, як щодо того, щоб замовити її?


- Давай поїмо пізніше, - сказав Марк. - Тепер у мене до тебе питання. Як ти гадаєш, де Девіс зустрічається з тими хлопцями?


- Ось що ти повинен знати, - на яхті "Вояджер".


Назва мені здалася знайомою. 'Це не та...'


'Вірно. Ця 33-футова красуня належить почесному громадянину Х. Уеверлі Сміту, конгресмену та єдиному власнику Smith Home Oil Company».


- Він теж у місті? — спитав я, згадавши, що на борту літака я прочитав статтю про Сміта у вашингтонській газеті. "Я думав, що він знищує "комуністів" у групах активістів, які намагаються перешкодити великим нафтовим компаніям забрати всі права на морське буріння".


- Так, - сказав Марк. — Але його яхта стоїть тут, у його приватному доку в Лейк-Уерті, за його маєтком.


У Уеверлі був би гострий напад, якби він дізнався, що ті радикали, про які ви говорите, були на його кораблі, — сказав я. "Як це виглядає, якщо людина, яка хоче балотуватися в президенти під гаслом "Америка для американців", дозволяє таким групам та їхнім прихильникам сідати на свій власний корабель?"


Марк сказав, що не впевнений, що Сміт знає, що Девіс використовує яхту для своїх таємних зустрічей. «Я дізнався від Кенні Мюллера — це місцевий художник, який знає все, що тут відбувається, і всі знають, що Сміт і Девіс — старі приятелі. Зазвичай Сміт з'являється, коли Девіс знаходиться в Палм-Біч, і вони влаштовують приватну вечірку в розкішному клубі. Ходять чутки, що коли Сміт та його приятелі зберуться разом, щоб відсвяткувати з Девісом, в їхньому обличчі буде представлено близько мільярда доларів».


— Марку, твоїм хлопцям колись вдавалося прослуховувати яхту?


'Ні. Мені вдалося проникнути в маєток і майже дістатися гавані. Але команда Сміта завжди на борту, і капітан розмістив кілька людей на сходах. Зброї не видно, але я знаю, що вона має.


— Що значить, ти був у маєтку? Вам не слід займатися тут польовими роботами. Хіба Хоук не перекинув до вас групу агентів із Майамі, Тампи та Орландо?


Марк змахнув однією зі своїх великих рук, щоб зламати мої протести. Він знав, що не може ризикувати, тому що подобається йому це чи ні, він був у списку інвалідів. - Давай, Нік. Ви знаєте, я не можу дозволити цьому пройти повз мене. Пройшло багато часу, відколи я відчував себе живим. Цей офіс у Палм-Біч — лише будинок для людей похилого віку для хлопців, яких Хоук не може змусити себе їх звільнити.


Сперечатися з ним було марно, тому що він мав рацію, але я все одно спробував. — Ти маєш бути тут нашим мозком. Ви плануєте наші операції, а не провадите їх. Якщо Хоук дізнається, він тебе звільнить».


— Але ж він не дізнається, чи не так, Нік? Ти знаєш, що якщо старий мене нервуватиме, я можу виговоритися і розповісти йому про те велике погане дівчисько з КДБ, яке втекло від тебе в Гонконгу.


Він був зі мною і знав це. «Мій наказ не означав, що я мав усунути її і…» Сміх Марка обірвав мене, і я приєднався до нього. — Гаразд, розумний щур, — сказав я. — Яструб не почує про це, але будь обережний. Камаж ішов сюди, щоби зустрітися з кимось. І якщо в цій справі з Девісом замішані такі професіонали, як він, це може бути справжньою плутаниною».


Ми замовили їжу, перш ніж Марк перейшов до обговорення планування готелю та номера Девіса, який, за його словами, був однією з резиденцій "Еліотта" на даху.


— Все гаразд, містере Картер? У голосі чулося щось таке, що більше схоже на Техас, ніж на сам Південь. Блондинка, що схилилася наді мною, була досить високою, щоб народитися в Техасі. Крізь сонцезахисні окуляри з покриттям я бачив, як її тіло розгойдувалося між білими шезлонгами ретельно доглянутою галявиною навколо басейну Елліота. Вона керувала басейном. Вона зупинялася, щоб привітати майже кожне тіло, що розтяглося на стільцях — тіла зі шкірою від рожевого до глибокого бронзового кольору. Іноді вона йшла в лазню, щоб принести великий зелений лазневий рушник тому, хто щойно викупався в басейні.


— Добре, дякую, Енді, — сказав я.


«Схоже, мені не потрібно турбуватися про те, що ти отримаєш надто багато сонця в Палм-Біч. Ти був уже зовсім засмаглим, коли прийшов сюди, і за три дні, що ти тут був, твоя засмага стала ще прекраснішою. Очі Андреа Коулмана, очевидно, насолоджувалися тим, що вони бачили, коли вони розглядали мене, коли вони піднімалися і опускалися ще раз, перш ніж нахилитися далі. Вона також дала мені подивитися на вражаючий яр, що утримується на місці крихітним бюстгальтером від бікіні.


- У тебе гарна пам'ять. Моє ім'я і як довго я тут. Я обдарував її повільною посмішкою.


Вона почервоніла і випросталась. "Е... Я чув, як учора тобі дзвонив один із посильних, і я думаю, що запам'ятала це ім'я, тому що в мене є дядько в Х'юстоні на прізвище Картер".


Десять балів мені за те, що я мав рацію щодо Техасу, подумав я про себе, віднімаючи десять балів із твоєї суми, Енді, бо вчора мене не викликали в пул. Мене більше зацікавила блондинка із гарними ногами. - Ну скажи. Це біса добре поєднання, — сказав я їй. «Ви колись відвідували курси пам'яті чи це вроджене?»


"Це була одна з тих речей, які ти пам'ятаєш", - знову сказала вона зніяковіло, бо знала, що я знаю, що вона брехала. "О, о. Схоже, у мене є ще один клієнт, який потребує пляжного рушника. Побачимося, і якщо вам щось знадобиться, просто запитайте, містере Картер."


"Ну і що", сказав я, коли вона поспішила до літньої жінки, що виходить із мілководдя басейну. Подумки я зазначив, що маю попросити Марка Дауні перевірити її біографію, а потім повернувся до четвірки, на якій я зосередився до того, як Енді потурбувала мене. Троє з них сиділи разом під одним із парасольок із синьо-білою бахромою, які затіняли білі ковані столи у внутрішньому дворику біля басейну. Я дізнався про Крейтона Девіса, Конрада Вендта і Ханса Кеніга за фотографіями з архіву Хоука. Як завжди, вони обідали і щодня засмагали в один і той же час. Час від часу їхня розмова переривалася тихим дзижчанням, і Вендт брав портфель, що стояв поряд з їхнім столиком. Потім він діставав телефон і зазвичай передавав його Девісу після того, як чув, хто дзвонить. Зі звітів Марка Дауні про всі телефонні дзвінки в номер Девіса і з нього я знав, що через комутатор готелю передається дуже небагато. Ми були в процесі отримання дозволу на прослуховування всіх його дзвінків з двох його телефонів у «Роллсі» та з одного в портфелі, але виконання дій відповідно до закону займає так багато часу у ці дні. В основному це дорогоцінний час.


Четвертий чоловік спостерігав за трійцею через сусідній столик. Вперше я побачив його напередодні, коли спустився вниз, щоб доглянути Девіса і його поплічників під час їхньої зустрічі за обідом.


Я тільки-но розтягнувся на одному з білих шезлонгів, коли він вийшов з басейну і попрямував до мене. Як вода, містере Каплан? - почув я крик техаської дами. Коли він зупинився біля стільця поруч із моїм, він посміхнувся і сказав: «Чудово, Енді. Я міг би залишитися в ній на весь день, але я зголоднів». Потім, раптом усвідомивши, що я дивлюся на нього, він схопив довгий пляжний халат із махрової тканини і натягнув його, але не раніше, ніж я побачив знайоме татуювання на нижній стороні його правого передпліччя. Як і більшість тих, хто вижив у концтаборах, він зберіг свій номер як особистий знак або сувенір.


Саме тоді я побачив, як Девіс та інші виходять у внутрішній дворик, і мені захотілося приділити їм усю свою увагу. Каплан схопив свої цигарки та запальничку і теж повернувся до готелю. Краєм ока я побачив, як він відсахнувся, ніби його вдарили. Він із відкритим ротом дивився на трійцю. Поки він стояв там, страх, а потім огида, здавалося, відбилися на його обличчі. Що б не пробудило його спогади у трьох чоловіках, мабуть, це було болісно.


Нарешті, ніби ухваливши рішення, Каплан попрямував до тераси. Потім передумав і пішов поговорити з білявкою. Коли повернула голову Енді, я зрозумів, що Каплан запитав її про трьох чоловіків, зайнятих замовленням обіду.


Вона щось сказала йому, і він похитав головою. Потім він вийшов далі на терасу і зайняв порожній стіл поруч із трьома. За кілька хвилин мені стало зрозуміло, що саме Девіс пробудив у Каплані гіркі спогади. Він не міг відірвати очей від канадського магната.


Офіціантові, що підбіг до нього, довелося тричі заговорити з ним, перш ніж Каплан відвів погляд від іншого столика і, мабуть, замовив напій. Меню він не чіпав. Незабаром Девіс відчув пильний погляд Каплана. Він кілька разів глянув на стіл чоловіка, а потім щось сказав своїм товаришам по столу. Очевидно, він наказав їм подивитися на Каплана, але не впадати у вічі. Обидва негативно похитали головами у відповідь на запитання Девіса. Каплан, здавалося, не звертав уваги на їхнє критичне дослідження, настільки його інтерес був зосереджений на Девісі. Тим часом його обличчя спотворилося холодним, похмурим посмикуванням, і я міг бачити, як його руки конвульсивно відкривалися і зачинялися.


З Девіса цього вистачило. Раптом він відсунув стілець і щось прогарчав на Вендта і Кеніга, які одразу ж схопилися й пішли до дверей басейну, Каплан теж схопився, і його дія підкинула мене з лежака. У руці він мав столовий ніж. Я не хотів, щоб з Девісом щось трапилося, поки я не дізнаюся про нього про все, що хотів. Однак, перш ніж я встиг зробити три або чотири кроки, Каплан став перед Девісом і щось йому сказав.


Канадець відступив назад, і його обличчя зблідло. Але на мить. Він швидко прийшов до тями, і на його обличчі з'явилася маска ввічливості, коли він відповів Каплану. Я швидко підійшов до них, але ще не міг чути, що вони говорили один одному. Тим часом Вендт і Кеніг стали поруч з Девісом. Кеніг хотів схопити Каплана однією зі своїх величезних рук. Девіс зупинив його одним словом, а точніше двома: Ганс! Ні! — а потім, здавалося, вибачився перед Капланом.


Я був тоді досить далеко, щоб почути, як Каплан сказав: Мені однаково. Я маю викрити тебе. Я впевнений, що це ти, і я доведу це.


Девіс просто пройшов повз нього і пробурмотів: «Вибачте, сер, ви зробили помилку...


Каплан хотів щось сказати, але Кеніг відштовхнув його. Він і Вендт пішли за своїм босом через двері. На той час я був поруч із Капланом, і він виглядав так, ніби був готовий кинутися за ними. Я торкнувся його плеча, і він злякано обернувся.


– «У мене є тітка, яка зібрала таким чином цілу колекцію столового срібла».


Він глянув на ножа, який все ще тримав у руці, і його обличчя стало яскраво-червоним. Потім він швидко повернувся і поклав ножа назад на стіл. Він дістав із кишені гаманець і поклав на стіл кілька купюр. Коли він повернувся до мене, він був спокійнішим.


— Дякую, що мене зупинили, — сказав він. «Я навіть не усвідомлював, що він все ще у мене в руці. Ця людина була така схожа на мого старого друга, що я зовсім забув, що роблю».


Я подумав, брате, якщо ти так ставишся до давно забутих друзів, я точно не хотів би бути твоїм ворогом.


"Ну, мабуть, я піду поплаваю", - продовжував Каплан, явно шукаючи привід, щоб позбутися мене. Потім він простяг руку, посміхаючись: "Я Майк Каплан".


Я потис йому руку. "Нік Картер".


- Приємно познайомитися, Нік. Німецький акцент був не сильним, але легко відмінним. — Ти лишаєшся тут? Коли я підтвердив це, він продовжив: «Добре, може, ще побачимось. Я тут не живу, але моя компанія резервує тут кімнату для ділових людей, тому коли я живу у своїй квартирі, я приходжу сюди, щоб поплавати в басейні, коли море надто бурхливе. Ви бачите тут більш цікавих людей, ніж у власному басейні.


Я погодився з ним, що навколо "Еліотта" зазвичай бувають цікаві люди. Я дивився, як його трохи повне тіло занурювався у воду.


Я буду тут, коли ти знову з'явишся, Каплане. Я це сказав собі. Особливо, коли Крейтон Девіс та його цікаві друзі поряд.


Напередодні ввечері я намагався точно з'ясувати, що Лілі Чан Лі знала про свого роботодавця, але без особливого успіху. Вона почала працювати в нього лише три місяці тому; випадково і внаслідок трагедії, пояснила вона.


"Це було справді жахливо, Нік", - сказала вона, обіймаючи мене в ліжку. «Я більш-менш відмовився від пошуку роботи через центри зайнятості в Нью-Йорку, тому що я не маю жодного досвіду роботи в цій країні. У результаті я пішла сама. Я просто обрала велику будівлю на Парк-авеню і розпочала її обхід. Поверх за поверхом. Я записалася до секретарів до будь-якого офісу, який приймав мою заяву. Коли я дісталася до офісу містера Девіса, мене спочатку розпитав містер Вендт, який потім відвів мене до містера Девіса. Ми відразу порозумілися, і він найняв мене. Там була тимчасова працівниця, яка відповідала на дзвінки та приймала повідомлення, і вона розповіла мені, що трапилося з його першим секретарем. Її тіло виловили з Іст-Рівер кілька днів до цього. Нападник, мабуть, схопив її і забив до смерті, і з нею було покінчено. Потім кинув її у воду. Спочатку було справді страшно думати, що я сиджу за її столом і використовую той самий телефон, що й вона, але, гадаю, я до цього звикла».


Я не міг повідомити Лілі, що знаю, що вона живе в будинку Девіса на Манхеттені, тому я запитав, де вона мешкає в місті. Вона мені прямо сказала, що живе з ним. Коли я підняв брову, вона засміялася і пояснила, чому. - "Це не те, що ти думаєш, Нік. Містер Девіс дуже хороша людина. Він не думає про мене так. Не думаю, що він так ставиться до будь-якої жінки. Він занадто зайнятий. Але коли він дізнався, що я живу в маленькій. кімнаті в YMCA, він наполягав, щоб я переїхала в його великий будинок.Там так багато місця, і це краще для всіх.Я поруч, коли він потребує мене, і я маю все під рукою, якщо нам раптом доведеться кудись йти. Там же живуть Ганс і містер Вендт."


"Цей великий хлопець схожий на горилу", - сказав я, намагаючись утримати її в темі. "Я бачив його і того розумного хлопця з твоїм босом сьогодні в басейні".


«Великий Ганс. Він насправді лякає мене», - сказала вона. Якийсь час, коли я обертаюся, я знаю, що він дивився, і я відчуваю його руки там, де були його очі. Але він ніколи нічого не говорить, бо знає, що я подобаюсь містеру Девісу і той цінує те, як я працюю. Я просто намагаюся уникати його.


Я запитав. - "Якою роботою ви насправді займаєтеся? Ти ніколи не говорила мені про це."


— Насправді, нічого особливого. В основному я займаюсь громадською діяльністю містера Девіса. І це небагато. Він отримує багато запрошень на вечірки та обіди, але ніколи не ходить. З благодійними проханнями все навпаки. Він завжди погоджується на це, і тоді я маю сказати містеру Вендту, щоб він виписав чек на суму, яку містер Девіс хоче пожертвувати. Нік, ти ніколи не повіриш, як багато він роздає».


Я сказав, що гадаю, що він може собі це дозволити.


- Думаю, так, - зізналася Лілі, - але я ніколи не дізнаюся про його справи. Містер Вендт все для нього влаштовує. Тільки коли він справді зайнятий, він дозволяє мені друкувати за нього листи. І якщо я неправильно поставлю кому, він дозволяє мені зробити це ще раз.


Я вирішив, що хочу перевірити кілька листів містера Вендта для його боса. Мені спала на думку ідея коду, прихованого в розділових знаках. Мені потрібно було з'ясувати, де Вендт зберігав свої справи, тому я запитав Лілі: «Як ти взагалі зберігаєш усі його папери, коли Девіс так багато подорожує країною? Ти сказала мені, що він був у Каліфорнії, Чикаго та Канаді лише за останні три місяці».


«О, справи завжди з нами, куди б ми не поїхали. Ганс вживає заходів, щоб їх привезли на літак містера Девіса і відвезли до номера, де ми зупинилися.


— Ви маєте на увазі, що Девіс перетворює номер тут, в «Еліотті», на офіс, коли він у відпустці?


- Він ніколи не буває у відпустці, Нік. Може, він і засмагає тут, але майже щодня має ділові зустрічі. Ось як я можу зустрітись з вами. У мене щовечора вихідний, коли він їде, але йому подобається, щоб я була в номері, коли він повертається, на випадок, якщо він захоче, щоб я щось зробила тоді чи просто наступного ранку. Що нагадало мені - давай продовжимо з того місця, на якому ми зупинилися до того, як ти дійшов висновку, що я мав роман з моїм босом. Чи ти волієш підчепити іншу жінку в клубі Елліота?


Я заглушив її сумніви губами, а потім тілом, поки не настав її час повернутися до номера Девіса. Незадовго до того, як вона вийшла з моєї кімнати, вона здивувала мене.


"Нік, як ти дізнався, що сьогодні у басейні був містер Девіс?"


Я думав, що це пройшло повз неї. «О, я чув, як офіціант назвав його на ім'я, коли вів до столика. А чому тебе це цікавить?


'Неважливо. Я ніколи не думала, що ти його знаєш. Ви його не знаєте, чи не так?


Коли я запевнив її, що це не так, і спитав, чому її це турбує, вона пояснила, що хоче переконатися, що я не використовую її, щоб зв'язатися з її босом, щоб продати йому щось чи обдурити його.


Я запевнив її, що Девіс мене зовсім не цікавить і що я сподіваюся, що він надовго затримається в Палм-Біч, щоб я міг продовжувати зустрічатися з нею.


Раптом вона стала сумною. «О, Нік, я не хочу про це думати, бо не думаю, що це триватиме довго. Ми планували залишитися ще на три тижні, але сьогодні містер Девіс прийшов по обіді в поганому настрої. Він сказав містеру Вендту, що хоче, щоб усе налагодилося тут якнайшвидше і що це потрібно прискорити, навіть якщо для цього доведеться працювати день і ніч».


Я запитав. - "Що змусило його зробити це?"


«Я не знаю, але я чув, як він сказав Гансу, що хоче, щоб щось було зроблено у цій справі негайно, пізніше завтра. Ти був у басейні, там щось трапилося?


Я сказав їй, що не бачив нічого незвичайного, але відразу зрозумів, що Майк Каплан зірвав плани канадця. Що, цікаво, сказав Каплан Девісу, що вигнало його з Палм-Біч?


Як тільки я востаннє поцілував Лілі на ніч, я зателефонував Марку Дауні і виявив, що його знову немає в офісі.


«Він шастає навколо самі-знаєте-чого човна, N3», — повідомив офіцер, який заміщав Марка. Я вилаявся, а потім наказав офіцеру почати збирати інформацію про Майка Каплана, особливо про його раннє минуле. Я вже попросила Марка провести звичайне розслідування після інциденту в басейні, але після того, що тільки-но сказала мені Лілі, дуже важливо, щоб розслідуванню справи приділялася першочергова увага.


Розділ 5


Під спекотним полуденним сонцем я спостерігав, як Майк Каплан продовжував своє похмуре і відкрите стеження за Девісом та його людьми, роблячи це через три столи від них, так близько, як він міг дібратись сьогодні за обідом. Я згадав, що АХ дізнався про нього минулої ночі. Марк Дауні представив звіт, поки я снідав у своїй кімнаті, а потім знову помчав, — перш ніж я встиг сварити його за те, що він ризикував своїм життям, бовтаючись у маєтку Сміта. Він увімкнув звіт про свої знахідки тієї ночі з даними про Каплан. Каплан був успішним виробником светрів у Нью-Йорку. Він прийняв бізнес свого дядька, коли старий помер, і перетворив його на одну з найбільших фірм у своєму роді. Офіс на Манхеттені дізнався від співробітників відділу одягу, що Каплан був неофіційно «усиновлений» своїм дядьком наприкінці 1940-х років. Це було, коли він приїхав до США з Англії, тоді йому було близько 18 років. Це означало, що йому зараз близько 46 років. Серед колег на Сьомій авеню він був відомий як людина, з якою важко вести справи, але, відверто кажучи, AX не вдалося знайти жодного зв'язку між Капланом та Девісом. Наскільки можна було виявити, їхні справи ніколи не перетиналися, і ніхто з друзів Майка, з якими зв'язався нью-йоркський офіс, не пам'ятав, щоб ці двоє чоловіків колись зустрічалися. Наприкінці свого звіту Марк зазначив, що через AX-London він запросив розслідування щодо Каплана, оскільки жив там кілька років після війни. Малоймовірно, щоб між канадським мільйонером та єврейським сиротою був якийсь зв'язок, але Марк ніколи не втрачав нагоди, коли перевіряв когось.


А ще був звіт Марка про його вахту тієї ночі на яхті Сміта. Його звіт, здавалося, підтверджував ажіотаж, який охопив Девіса та його колег із вчорашнього обіду. У підписі Марка він міг виписувати рецепти для лікарів, настільки це було погано — це було коротко і у справі.


Нік, щось не так. Вчора Девіс та його друзі були напружені. Вони збільшили темпи розмови. Хлопці приходять кожні тридцять хвилин. Достатньо часу між дзвінками, щоб переконатися, що одна зміна не натикається на іншу. Кожна група, яка їде, має спогад про візит - один або два дипломатичні портфелі. Все так само. Додається список людей, яких я дізнався, та їхнє угруповання. Повір, я знаю, як полювати. Спробую сьогодні ввечері. Не намагайся зупинити мене. Будь ласка.


Марк.


Це, будь ласка, сказав більше, ніж тисяча слів. То був спосіб Марка попросити дати йому шанс повернутися до дії. І він скористався з нашої дружби. Марк ніколи б цього не зробив, якби це не означало для нього більше, ніж саме життя, перемогти Девіса та його приятелів. Я намагався зв'язатися з ним у його офісі, але він не збирався давати мені шанс зупинити його, перш ніж він підніметься на борт яхти, щоб встановити мікрофон. "Містер Дауні залишив повідомлення, що буде недоступний протягом кількох годин, містер Картер", - сказав оператор, коли я йому зателефонував.


- Він сказав, що доповість?


- Він цього не говорив, сер, але це нормально. Отже, я припускаю, що він регулярно зв'язуватиметься зі мною». Оператор знав Марка не так добре, як я. Я був упевнений, що він заради зручності забуде зареєструватися в штаб-квартирі, але на випадок, якщо він зателефонує, я залишив йому повідомлення, щоб він негайно зв'язався зі мною. Я сказав оператору, що триматиму його в курсі мого місцезнаходження, як тільки покину готель.


Потім я зачитав список речей, які мені були потрібні для мого власного дослідження того вечора, і попросив агента доставити їх до моєї кімнати. Коли я повісив слухавку, настав час обідніх зборів Девіса, тому я підійшов до свого крісла, звідки відкривався чудовий краєвид на столик Девіса у внутрішньому дворику.


Спостерігаючи чотирьох чоловіків, що обідали, я представив планування верхнього поверху готелю. Старий друг Хоука влаштував нам план квартири Девіса. Там було три спальні плюс кімната для прислуги, яку, як сказала мені Лілі, Вендт використав як кабінет. Для неї були приготовлені письмовий стіл і друкарська машинка, а також картотечна шафа, яка всюди подорожувала з канадцем. І я хотів це побачити. Я повинен був придумати спосіб потрапити в номер так, щоб Девіс не помітив, що хтось вдерся. Я був упевнений, що Лілі мене не впустить — Вендт узяв за правило ніколи не приводити гостей до апартаментів, оскільки містер Девіс був дуже уразливий, коли справа стосувалася незнайомців у його кімнатах.


Я не ризикнув би прослизнути всередину, якби вона була там, і тільки раз, коли її не було в номері, вона підходила до мене. Єдиним рішенням, здавалося, було вивести її з обігу тієї ночі і діяти, коли в Девіса та інших були вечірні зустрічі на яхті Сміта. Я не міг проникнути через парадні двері. Девіс встановив складну систему сигналізації, яка сигналізувала службі безпеки щоразу, коли двері відчинялися. Якщо він або хтось із його співробітників не викликав охорону протягом хвилини після відкриття дверей, кімнати мали бути негайно перевірені.


У люксі було три тераси, оточені балюстрадами, і найкращим шансом, здавалося, була одна зі скляних дверей внутрішнього дворика. Але коли я глянув на гладкі лимонно-жовті стіни готелю на крутий, пофарбований у білий колір дах, я зрозумів, що мої шанси потрапити на одну з цих терас не дуже великі. Потім я побачив вузький виступ, білий, як і вся ліпнина готелю, який частково оперізував будівлю. Я простежив за ним і побачив, що він продовжує шлях під терасою будинку на даху з іншого боку готелю. Якби я зміг вибратися туди, можливо, я зміг би дістатися до штаб-квартири Девіса.


Все, що мені потрібно було зробити, це прибрати Лілі з дороги, проникнути в інший номер, а потім ризикнути своїм життям на уступі близько вісімнадцяти дюймів завширшки та близько тридцяти футів заввишки.


Я був так зайнятий своїми планами вилазки на дах канадця, що мені знадобилося кілька хвилин, щоб зрозуміти, що на терасу біля басейну прибула купа дивних прибульців. Вони були зовсім не на своєму місці. Обидва були великими та міцними. Одягнені в спортивні куртки і штани, які виключають можливість того, що носили гостями Елліота. Вони сіли за столик поруч із Капланом, але він їх не помітив. Його увага, як і раніше, була прикута до Девіса, який щосили намагався прикинутися, що не помічає гострого погляду виробника светрів.


Вендт побачив їх. Коли він повернув голову, щоб щось сказати своїм товаришам, я побачив, як пухкий Кеніг почав повертатись, але його зупинило слово Девіса. За кілька хвилин Вендт підвівся, діставши з кишені ручку. Він пішов патіо, потім зупинився біля столика Каплана, нібито тому, що впустив ручку. Майк глянув униз і нахилився, щоб узяти ручку та повернути її. Вендт подякував йому і ввійшов до готелю. Коли він пройшов повз двох м'язових незнайомців, я побачив, як один з них швидко кивнув йому.


Через п'ять хвилин Вендт знову опинився за столом. Він та інші швидко закінчили свій обід і підвелися, щоб піти. Каплан, приголомшений їх раптовим відходом, поспішно покликав офіціанта для рахунку, не зводячи очей з Девіса. Коли троє чоловіків пройшли повз його столик, Каплан спробував підвестися, але потім змінив своє рішення. Він сидів там і тільки повернувся, щоб слідувати за Девісом, очі звузилися від ненависті. Заплативши за обід, він підвівся і пішов у роздягальню басейну. Очі двох незнайомців були прикуті до нього, доки він не зник за дверима басейну.


Той, що більше, був схожий на колишнього боксера, якому надто багато разів били по носі. Його напарник був стрункішим, але майже такого ж розміру. Обидва виглядали латиноамериканцями. Коли підійшов офіціант, щоб забрати їх порожні склянки, екс-боксер витяг руку і зупинив її. Він сказав щось хлопчику іспанською; він знизав плечима і пішов. Він підійшов до офіціанта, який стояв на краю тераси біля мого шезлонгу, і я почув, як він поскаржився: «Ці кубинці думають, що вони найкращі». Його діалект був пуерториканським походженням.


Мені стало цікаво, з яким кубинським гуртом Девіс зустрічався на яхті, представленій цими двома кандидатами. Мої міркування були перервані, коли Майк Каплан вийшов з бсейну і увійшов до готелю. Двоє кубинців тут же встали і пішли за ним, а я йшов за ними по п'ятах.


Каплан вийшов через бічний вхід, що супроводжувався парою, яка проштовхнулася повз нього, поки він стояв у дверях, чекаючи, поки його машину вивезуть з паркування. Я пройшов через вестибюль, вийшов через головний вхід і дістався стіни якраз вчасно, щоб побачити, як пара наближається до старого синього універсала «Понтіак», припаркованого на розі. Коли я сів у свій орендований Cutlass, припаркований прямо перед готелем завдяки щоденному щедрому чаєвому паркувальнику, я побачив Каділлак Каплана, який поставили перед входом. Він сів у машину, і коли він повернув на довгу похилу під'їзну доріжку, синій універсал пішов за ним. Я поставив свою машину за ними, і коли світло змінилося, ми всі завернули за кут і попрямували Уорт-авенем, ймовірно, однією з найкрасивіших і найдорожчих торгових вулиць у світі.


Каплан зробив ще кілька поворотів, за ним універсал та моя машина. Коли він звернув на вулицю, що вела до прибережної дороги, я припустив, що він прямує до своєї квартири, яка, як мені було відомо зі звіту Марка Дауні, знаходилася в одній з нових будівель уздовж усадженого пальмами Океанського бульвару, що йде паралельно морю. бути. Я повернув ліворуч і проїхав повз універсал і Каплановський Каддилак, щоб не викликати підозр у жодної з машин. На наступному повороті я знову загальмував, немов шукаючи особливу адресу, і знову пропустив їх.


У двох кварталах далі Каплан повернув праворуч, а за ним фургон двох громив. Згорнувши за ріг, я побачив, як «Кадді» повертає на стоянку за великим багатоквартирним будинком з балконами з видом на море та величезними панорамними вікнами на кожному поверсі. Універсал різко загальмував, і кубинці вилізли назовні.


Я зупинив «Катлас», вийшов і побіг через паркування, поки Каплан все ще відчиняв двері. Двоє чоловіків підійшли ближче, і я побачив, як сонце відбивалося від ножа в меншій руці. Коли я біг до них, я знав, що не встигну і вони дістануться Каплану. Я не хотів використати свій пістолет до тих пір, поки в цьому не буде крайньої необхідності, тому я спробував відвернути їх.


"Гей, ти там," крикнув я. "Там не можна паркуватися". Мій крик зупинив їх приблизно за двадцять футів від Каплана, який підняв очі, вражений спочатку криком, а потім виглядом двох громил, що наближалися до нього. Вони повернулися і подивилися на мене, чого я хотів. Все, що наблизить мене до них до того, як вони зловлять Каплана.


Той, що слабше, сказав щось своєму м'ясистому приятелю, що йшов до мене. Він рушив так, щоб приховати від мене вид на його помічника та Каплана. Продовжуючи бігти, я повернув праворуч і побачив, що інший повернувся до Каплана. Він тримав ніж прямо поруч із собою, готовий розпороти Каплану живіт.


Х'юго, мій стилет, випав з піхов прямо мені в руку, і я зупинився, щоб кинути його. Метрів із восьми я вдарив його ззаду по руці, яку він хотів підняти з ножем. Я бачив, як клинок Хьюго по саму рукоятку встромився в його плече, і в той же час я бачив, як його ніж випав з його руки, коли він закричав від болю.


Я крикнув Каплану, щоб він повернувся, але він зупинився, вражений сценою, що розвернулася перед ним. Поки я йшов далі, великий кубинець прошаркав до мене, витягнувши перед собою величезні руки, щоб схопити мене. Я підпірнув під праву, якою він замахнувся на мене, і вдарив йому ногою в праве коліно. Але сила його удару трохи скрутила його тіло, і моя нога врізалася йому в стегно. Це було все одно, що штовхати кам'яну стіну. Це були міцні м'язи, а не жир, як здавалося. Коли я відскочив назад, його лівий кулак, врізався мені в голову, і в моєму вусі пролунав рев. Я зупинився на мить і похитав головою, щоб очистити очі. Коли вони впорядковані, я побачив, як він потужно розмахнувся ще раз праворуч, удар, який, як я був певен, відкинув би мене на півдорозі до паркування.


Я пірнув під нього, схопила його за рукав, поставила ліву ногу поміж його ніг і почав тягнути його вниз на себе. При цьому я присів на ліву п'яту і перекотився назад, поставивши праву ногу йому на живіт так, щоб шкарпетка мого черевика уткнулася у опуклість під його ременем. Досі відкочуючись назад, я використав свою зігнуту праву руку, щоб кинути її по дузі в основному томенаге, що в перекладі з японської означає «кидок по дузі».


Його гарчання болю і здивування, коли він відчув, що відривається від землі і злітає в повітря, було перервано поштовхом, від якого він шльопнувся спиною об бетон стоянки. Перш ніж він встиг перепочити, я опинилася на ньому. На мить він недовірливо глянув угору, потім його очі заскліли, коли моя рука вдарила його за вухом. Знаючи, що він не буде притомний принаймні кілька хвилин, я звернув увагу на його приятеля.


Поки з нього лилася кров і він лаявся іспанською, він спробував витягти стилет з руки. Я міг бачити, що ці зусилля тільки завдавали більшого болю, тому що він не міг тримати руку під правильним кутом, щоб витягнути ножа прямо. Кожен ривок означав, що лезо робило ще більшу рану. Він підвів голову і побачив, що я наближаюся. Це надало йому достатньо мужності та сил, щоб вирвати ніж.


Очі його горіли ненавистю, і він спробував ударити ножем у лівій руці, як з довгої дірки в правому рукаві ринув струмінь крові. Я відступив убік, схопив його за зап'ястя і обернувся. Ніж брязнув об бетон. Я нахилився і підняв його. Ненависть у його очах змінилася страхом, коли я сів у стійку професійного ножового бійця. Я махнув лезом вперед-назад три чи чотири рази, а потім перейшов на один бік. "Візьми свого друга і зникни", - сказав я йому. — І скажи іншим своїм м'язистим приятелям триматися від нас подалі. Ми знаємо, що робити з такими, як ви.


Якийсь час він просто дивився на мене. Він не вірив, що я справді відпускаю його. Я припускаю, що він чекав, що я вдарю його ножем у спину.


Я зробив ще кілька кроків від нього, і нарешті він зрозумів, що мав на увазі те, що сказав. Він підлетів до свого напарника, який встиг стати на карачки і поповз стоянкою, як немовля, все ще в тумані від удару по голові. Він смикнув велетня за руку, поки той не встав, і потягнув його на вулицю, де стояв їхній фургон.


Їхнє зникнення, здавалося, привело Каплана до тями. — Стривай, — крикнув він. 'Викличте поліцію. Зупини їх. Мене намагалися вбити.


Я швидко озирнувся, щоб побачити, чи хтось бачив бійку. У полі зору нікого не було, але я не був певен, що перехожий не помітив цього і не підійшов до поліції. Я мав витягти звідси Каплана і дати двом громилам шанс втекти. Я дивився, як кубинець кинув свого пораненого приятеля у фургон, а потім розвернувся, щоб сісти за кермо. Йому буде важко вести цю машину, і мине багато часу, перш ніж він знову зможе використати цю руку. Коли двигун універсалу заревів, і він з вереском вилетів з-за рогу, Каплан побіг до в'їзду на паркування. Тепер йому не терпілося самому щось зробити з нападниками.


Я схопив його, коли він пройшов повз мене. - Не хвилюйся, - сказав я. — Ми затримаємо їх згодом. Мої люди підуть за ними.


'Ваші люди? Хто ти… - Він зупинився. Він уважно подивився на людину, яка врятувала йому життя. — Скажи, Картер. Той хлопець із готелю. Що відбувається насправді?


"ФБР, Майк". — сказав я, хапаючи гаманець і розмахуючи фальшивим посвідченням особи та позначкою перед його обличчям. — Ми вже якийсь час ганяємось за цими хлопцями. Вони є частиною банди готельних злодіїв, які діють у кількох штатах, і ми хочемо, щоб вони привели нас до свого боса, до натхненника цієї банди».


— Але чому вони напали на мене? — спитав Каплан, недовірливо хитаючи головою. «Я не живу у цьому готелі. Я живу тут.'


"Можливо, врожай в "Еліотті" був мізерним, і вони побачили вас там і подумали, що у вас може бути багато грошей у гаманці", - припустив я. "На щастя, я побачив, що вони переслідують тебе, і поїхав за ними".


— Ви, мабуть, урятували мені життя. Той хлопець із ножем виглядав так, ніби його цікавила моя смерть, а не лише мої гроші. І якщо подумати, ви перший агент ФБР, якого я коли-небудь бачив, використовуючи ножа замість револьвера. Він дивився підозріло, і я напружив мозок у пошуках швидкого пояснення.


«Я тримав свій пістолет у роздягальні біля басейну, – сказав я. «Я не міг ризикувати, одягнувши його під час обіду там. Коли ти вийшов із внутрішнього дворика, і я помітив, що ці хлопці переслідують тебе, я не мав часу, щоб зрозуміти це. Якби я пішов за ним, ви б зникли з очей, перш ніж я знову вийшов на вулицю.


Здавалося, він проковтнув його. — Але ж цей ніж? — спитав він за мить.


“Звичка, яку я виробив у В'єтнамі. Але цілком незаконно з погляду правил. То ти нічого не скажеш про це, коли ми повернемося, щоб доповісти про це пограбування? Я хотів запевнити його, що пограбування не буде забуте, якщо йому спаде на думку самому звернутися до поліції.


'Ні. Навіщо мені це? Адже я багатьом тобі завдячую. Знаєш, це божевілля, що ці хлопці можуть бути просто злодіями. Коли я побачив, що вони йдуть до мене, моєю першою думкою було, що їх послав Леславікус.


Він недбало вимовив це ім'я, але воно викликало тривожний дзвіночок, який продзвенів набагато голосніше, ніж дзвіночок через удар, який я отримав від колишнього боксера. "Каплан, чому б нам не піти в твою квартиру і не перевести дух", - сказав я. — Мені доведеться зателефонувати до офісу, щоб переконатися, що друга машина знайшла слід тих хлопців, коли вони виїжджали звідси. Тоді ти можеш розповісти мені про цього Леславікуса, хто він такий і чому хотів убити тебе.


Коли він погодився і повів мене до будівлі, я здивувався, чому він думав, що один із найбільших військових злочинців захоче його вбити. Тим більше, що Людвікус Леславікус наклав на себе руки незадовго до закінчення Другої світової війни.


Розділ 6


Поки ми йшли до ліфта, я думав про те, що знав про Леславікуса. Я вперше зіткнувся з ним у середині 1960-х, коли прочитав репортаж AX про військового злочинця, який наклав на себе руки, коли його вистежили російські агенти. Згідно з нашою розвідкою, ця людина була командиром одного з гітлерівських «ескадронів смерті», сформованих для знищення тих, кого фюрер вважав «небажаними» у Третьому рейху. Цей підрозділ відповідає за загибель близько 50 000 осіб у Литві на початку 1940-х років. Більшість убитих були євреями, але цьому загону також приписують вбивство сотень військовополонених. Ось чому росіяни шукали цього командира.


Військовим трибуналом у Вільнюсі він був заочно судимий у 1962 році і засуджений до страти як «литовське чудовисько». Я згадав зі звіту, що суд повідомив, що він був мертвим. Згідно із секретними російськими файлами, які отримали в АХ Леславікус покінчив життя самогубством у Гамбурзі незадовго до закінчення війни. Наполовину литовець, наполовину німець він став нацистом, коли до влади прийшов Гітлер.


Малоймовірно, що Майка Каплана намагався вбити мерця. так після того як я нібито пішов зателефонувати до ФБР і випив у нього, я запитав його.


— Хто такий Леславікус і чому він хоче, щоб тебе вбили?


«Це людина, яка вбила всю мою сім'ю, і я дістануся до неї, якщо це буде останнє, що я коли-небудь зроблю».


— Скажи мені, Майку, — тихо сказав я. — Тобто якщо ти цього хочеш. Він вагався. "Добре, Нік. Але ви повинні дати мені слово, що те, що я збираюся вам розповісти, залишиться в секреті. Я хочу його вбити".


Мені довелося зіграти свою роль агента ФБР, тому я сказав: «Майк, коли справа доходить до вбивства, моя робота щось із цим робити. Ти не можеш так чинити».


Він підвівся і кілька хвилин ходив по кімнаті. Він знайшов час, щоб налити собі ще один напій і дати мені новий келих Джека Деніельса. Я боявся, що злякав його, але зрештою він, здається, наважився. — Гадаю, ти маєш рацію, — сказав він. — Ця робота для тебе більше, ніж для мене. Я не така людина, щоби когось вбивати. Я бачив достатньо вбивств у своєму житті.


Він сів навпроти мене, з хвилину пильно дивився на мене, а потім почав:


"Нік, ти ж знаєш, що цей номер означає, що я був у концентраційному таборі".


Я тільки кивнув, коли він закотив рукав і показав передпліччя. Він продовжив: «Тоді я ще був дитиною. Десять років. Ми жили у Вільнюсі. Це у Литві. Я знову кивнув головою.


«Коли прийшли нацисти, мій батько був одним із перших євреїв, яких вони стратили. Він був лідером нашого народу і наполягав на тому, щоб продовжувати допомагати іншим, які не бігли, незважаючи на все, що вони чули про Гітлера. Він хотів, щоб моя мати забрала нас, дітей – у мене були старша сестра та молодший брат, – але вона відмовилася. Вона відчувала, що її місце було з ним. Нас намагалися вивезти з країни, але виявилося, що хлопець, який мав нам допомогти, був стукачем із гестапо та здав нас усіх».


Після того, як його батька застрелили на вулиці біля їхнього будинку, продовжив Майк, його та решту членів родини відправили до концтабору. На той час газові камери ще не були збудовані і всі страти здійснювалися гестапо та солдатами, які служили в охороні табору.


— Офіцера, який відповідав за табір, звали Леславікус,— вів далі Майк,— і він завжди був присутній на всіх стратах. Охоронці щодня змушували нас марширувати по двісті людей, а тим, у кого ще залишалося достатньо сил, доводилося копати велику траншею. Потім поставили кулемети, і люди мали вишикуватися перед ровом. Але вбивства так і не почалися, доки не з'явився Леславікус.


Обличчя Майка спотворилося, коли він продовжив свою розповідь. «Я можу припустити, що це було вчора, Нік. Нам усім доводилося дивитися через колючий дріт. Гестапо вважало забавним показати нам, що на нас чекає попереду. Так чи інакше потім під'їхала велика штабна машина, і з неї вийшов Леславікус. Він завжди носив цей довгий шкіряний плащ. Потім він пройшов повз чергу людей перед ровом і подивився на всіх. Він ніби запам'ятовував кожну особу.


Потім він підійшов до людей з кулеметами, і наказав стріляти. Вони просто стріляли вздовж лінії, Нік. Кулі збивали людей назад у яму. Іноді, коли в них попадало одразу багато куль, діти розліталися по всій канаві. Леславікус завжди над цим сміявся, і я думаю, що бойовики зосередилися на дітях, щоб доставити йому задоволення. Побачивши те, що він хотів, він повернувся до машини і зник. Потім до ями пішли інші. Але вони просто дивилися на трупи. Вони стріляли з гвинтівок у всьому, хто рухався. Я пам'ятаю, як вони штовхали тіла дітей, скинутих у канаву, перевіряючи, чи всі вбиті».


Згадуючи ті моменти, Майк кілька разів ударив стиснутим кулаком по іншій руці.


- Майк, - почав я, - іноді краще про це не думати. Все закінчено і...


- Це ще не кінець, - закричав він, схоплюючись на ноги. «Це не закінчиться, поки Леславікус не отримає по заслугах».


«Давай, Майку, вимов це і заспокойся».


- Я ніколи не зможу заспокоїтися, Нік. Ви не уявляєте, як це пройти через це. Ніхто, хто там не був, ніколи не впізнає. Воно ніколи не відпускає тебе. Це видовище. Це небо.


Він пояснив, що трапилося, коли приїхали прибиральники. — Вони прибули на машині, Нік, і оббризкали тіла мазутом. Потім один із них запалив полум'я. Леславікус часто повертався подивитися на вогонь. Щоночі ми лягали спати, якщо могли, відчуваючи запах горілого м'яса в носі. Він знову замовк, і я побачив, як напружилися м'язи його шиї, коли він задихнувся від спогадів про сморід.


Нарешті настав день, коли настала черга родини Каплан вийти з табору. Вони підштовхнули нас до решти. Тим часом у таборі стало так тісно, що в день робили по дві-три страти і доводилося копати все далі й далі. Людей не вистачило, сил копати не було, тож для цього взяли машину. Це також трохи прискорило процес. Коли яма була готова для нас, ми вишикувалися і стали чекати. Я знав, на кого ми чекаємо - Леславікуса. Під'їхала машина, а там він був. Тільки тоді я зміг розглянути його обличчя уважніше, ніж будь-коли, коли він пройшов повз чергу до мене. Поки він був із нами, моя сестра спробувала пірнути за маму. Він схопив її за руку і смикнув уперед. Моя мати хотіла допомогти їй, але він відштовхнув її і вдарив сестру по обличчю батогом, який завжди носив із собою. — Повія, — сказав він. «Я хочу бачити кожну особу. Я запам'ятаю їх усіх.


Весь цей час мої очі були прикуті до нього, Ніку. Я думав, що завжди пам'ятатиму його обличчя. Особливо його сіро-сталеві очі. Божевільність думати про це, коли ти збираєшся померти, чи не так? Але мені було лише десять років, і загроза смерті не діяла на мене так сильно, як ненависть до цієї людини. Він продовжив рух до кінця черги, потім став позаду солдатів. Він підійшов до того, що навпроти нас, і щось сказав чоловікові. Тоді він крикнув: "Вогонь!"


Несвідомо Майк здригнувся, продовжуючи говорити. «Щойно він наказав бойовикам, моя мати спробувала закрити нас собою. Куля тільки зачепила мене, коли я впав навзнак у канаву. Я лежав на спині на дні ями і дивився, як їх пронизували кулі. Здавалося, вони вибухали зсередини, коли на мене впали. Я ніби тонув у їхній крові і не міг дихати. Я відштовхнув труп сестри від обличчя, і її рука вислизнула з моєї долоні. Здається, я знепритомнів на кілька хвилин.


Коли я підійшов, стрілянина припинилася, і я чув, як охоронці розмовляють, наближаючись до ями. У мене був жахливий біль у руці, і я зрозумів, що куля потрапила туди. Вони почали стріляти, і я знав, що охоронці проходять повз, щоб стріляти у все, що рухається. Ніку, ти ніколи не повіриш, що я тоді зробив.


Сльози навернулися на очі Майка, коли він розповів мені, як він натягнув труп своєї сестри на своє обличчя, щоб дихати через її закривавлене волосся. "Це була воля до виживання, яка змусила мене зробити це", - ридав він. «Я знав, що вона мертва, і вони більше не могли завдати їй шкоди. Я хотів, щоб вони більше не стріляли у мене». Він здригнувся і продовжив, розповівши мені, що чув, як охоронці зупинилися прямо перед ними, і як один із них сказав: «Некорисно витрачати більше куль на цю наволоч. Полковник Леславікус подбав про те, щоб вони отримали свою частку. Він і його товариші засміялися та пішли. Я знову знепритомнів. Пам'ятаю, моєю останньою думкою було, що я вижив, але незабаром прийдуть палії з мазутом і спалять мене живцем».


Майк сказав, що було вже темно, коли він прийшов до тями вдруге. У повітрі висів запах мазуту, але вогню не було. Він знав, що має встати. Навіть якщо це означало бути вбитим. Біль у руці був нестерпним. Максимально обережно він виповз із-під трупа сестри. Коли він уже збирався сісти, його здригнувся від шурхоту неподалік, і він знову завмер. Він відчув, як щось ворухнулось у нього на грудях, і закричав, коли щетинистий бік великого щура зачепив його обличчя. Смітник, зляканий криками Майка, вибіг з канави, а за ним троє чи четверо інших, що копалися в трупах.


Я був упевнений, що крик приверне охоронців, щоб убити його, але ніхто не прийшов, і він зрозумів, що він залишився сам у цій рукотворній долині смерті. Він схопився на ноги і озирнувся. Не було видно жодної живої душі.


"Мені довелося вибиратися з ями по трупах тих, кого я любив", - продовжив Майк. «Я почав бігати по краю ями і, підійшовши ближче до кінця, помітив, що сморід там сильніший. Нафта, мабуть, закінчилася, і палії, мабуть, вирішили наступного дня спалити заразом і наступну партію розстріляних. Я наосліп побіг у ліс і продовжував іти, натикаючись на колоди та кущі, падав, вставав і знову хитався. Нарешті він знепритомнів і, прийшовши до тями, виявив, що лежить у ліжку, а над ним стоїть жінка і перев'язує йому руку. Вона була вдовою фермера, убитого гестапо.


«Вона ховала мене на фермі до кінця війни, – згадував Майк. «Якщо довкола були солдати, мені доводилося ховатися у великому димарі її вогнища. Нарешті прийшли росіяни та звільнили табір. Я б залишився з нею на все життя, але вона наполягла, щоб я повідомив про себе і спробував зв'язатися зі своїми родичами в США. Довгими вечорами біля каміна я розповідав їй, що мій батько має брата в Нью-Йорку. Ми жили б з ним, якби нас не зрадили.


Майку знадобилося два роки, щоб дістатися свого дядька в Америці. Росіяни помістили його в табір для інтернованих, але він біг і блукав по всій Європі. Він потрапив до притулку єврейської організації в Англії. Вони зв'язалися з його дядьком і доправили його до Нью-Йорка.


«Знаєш, Ніку, коли мій дядько почув про жінку, яка врятувала мене від німців, він спробував зв'язатися з нею і відвезти її теж до Америки. Але пройти через офіційну паперову тяганину було неможливо. Більше її не бачив. Я думаю, що вона вже мертва. Здається, всі, кого я любив, мертві.


«Що сталося з начальником табору... як його звали, Леславікусе?


Його очі знову блиснули. «Я розповів про нього дядька, і він намагався його вистежити. Йому допомагав конгресмен у Нью-Йорку, і через нього він отримував інформацію від військових. Згідно з тим, що було відомо на той час, Леславікус наклав на себе руки в Гамбурзі незадовго до капітуляції. Він настільки досяг успіху у своїй роботі в Литві, що Гіммлер відправив його до Берліна, щоб він працював безпосередньо під його керівництвом.


Однак Леславікус побачив кінець раніше за інших. Ймовірно, його самого відправили до Гамбурга для огляду тамтешнього табору для військовополонених. Армія думає, що він мав намір бігти на нейтральному кораблі, але капітуляція сталася надто швидко, і він зрозумів, що нікуди не дінеться. Повідомляється, що замість того, щоб здатися і бути засудженим разом з іншими військовими злочинцями, він наклав на себе руки. І знаєш, як він це зробив, Нік? Він узяв каністру з бензином і залив її в салон своєї машини, потім сів за кермо і вистрілив із сигнального пістолета у сусіднє сидіння. Це просто не могло статися таким чином. Тому що Леславікус живий і знаходиться тут, у Палм-Біч.


'Звідки ти це знаєш?'


- Я бачив його вчора і знову сьогодні. Він сидів поряд зі мною. Я говорив з ним. Ти бачив це, Ніку. Ти також був там.


- Ти не маєш на увазі того хлопця в басейні Елліотта, чи не так? Це Крейтон Девіс, один із найбільших бізнесменів у світі. Канадський мультимільйонер.


- Це він, Нік. Я впевнений. Я побачив його очі та зрозумів. Я був певен, скажу вам. Обличчя не зовсім те саме, але я ніколи не забуду ці очі. Ці злі сталево-сірі очі. Коли я зупинив його і назвав на ім'я, я побачив у цих очах, що мав рацію. У офіціанта я дізнався, що він обідає біля басейну щодня, тож сьогодні знову пішов і доглядав його. Ви також були там. Ви бачили, як він не міг витримати мого погляду на нього. Йому довелося втекти. Хіба це нічого не доводить?


Просто не було жодного шансу, що він має рацію, але я продовжував думати про вираз обличчя канадця, коли Майк заговорив з ним. І я був певен, що Вендт навмисне впустив ручку на стіл Майка, щоб показати двом бандитам, хто їхній видобуток. Все збіглося, але головоломка була дуже приголомшлива, щоб у неї можна було повірити.


— Майку, ти розповів комусь про свої підозри?


— Ні, мені не було з ким поговорити про такі речі...'


— Ну, тримай це за себе. Я продовжу це розслідувати. Ми маємо людей, які спеціалізуються на дослідженнях таких речей. Вони вміють це робити та роблять це добре. Як тільки я дістануся до офісу, я повідомлю їх. Але, Майку, ти маєш розуміти, що пара очей – це не так багато для початку.


- Це очі Леславікуса, Нік. Мені байдуже, ким він себе називає, це Леславікус. Не дай йому піти, Ніку. Доведи, хто він, і спіймай його. Якщо ви цього не зробите, то я зроблю це сам.


— Ні слова про власні дії. Я не хочу заарештувати тебе, поки він поряд.


Насправді це була не така вже й погана ідея. Якщо я візьму Майка під охорону, він буде у безпеці. Але я хотів спочатку зв'язатися з Хоуком. Я попередив Майка, щоб він залишався у своїй квартирі і нікого не впускав, доки він не отримає звістку від мене. Він не погоджувався, поки я урочисто не пообіцяв зробити все, щоб людина, яку він називав Леславікусом, постала перед правосуддям.


«Арештуй його, Нік», — благав він, коли я йшов від нього. «Він повинен отримати те, що заслуговує».


Через кілька хвилин після того, як я сів у свій Cutlass, я знову опинився у діловому районі Палм-Біч. Я припаркував машину на стоянці поруч із ультрасучасним будинком банку, в якому також знаходиться офіс АХ.


На третьому поверсі я притиснув великий палець до пластини, яка відразу відправила дані в комп'ютер у штаб-квартирі у Вашингтоні. Пошук відбитків пальців тривав лише кілька секунд, потім двері офісу відчинилися після отримання сигналу, відправленого за сотні миль. Я ввійшов і підійшов до другої двері, коли перша зачинилася за мною.


Я ніколи не бачив офіцера, який чекає за дверима, але він знав, хто я такий, тому що комп'ютер також відправив одержувачу моє посвідчення особи та фотографію. «Доброго дня, містере Картер», — сказав він, простягаючи руку і відводячи погляд від екрана, на якому відображалася моя фотографія. - Я Джім Харді. Сектор Тампа. Усі місцеві хлопці ведуть розслідування, тож я заміняю їх тут».


"Містер Дауні вже прийшов?" — спитав я, стискаючи його руку.


- Ні, сер, ще ні. Він перевищив необхідний час контакту на дві години, але я ще не повідомив Вашингтона. Один із людей у цьому офісі сказав, що Дауні сказав, що, можливо, не зможе звітувати за графіком, і залишив наказ ігнорувати звичайну процедуру звітності у цьому випадку. Я радий, що ти тут можеш вказувати мені, що робити.


Я знав, що Марк залишив цей наказ, щоб замістити сліди на випадок, коли я накажу йому повернутися до офісу. Я був упевнений, що він не послухається мого наказу, але якщо він його не отримає, йому нема про що турбуватися. — Я подбаю про це, — сказав я.


Розділ 7


"Що ви думаєте, N3?"


Хоук тільки одного разу перервав мене, коли я розповів йому про напад на Каплана та історію, яку він розповів мені після того, як я врятував йому життя. Старий тільки ненадовго відірвався від телефону, коли я вперше згадав Леславікуса, і я був майже певен, що це було зроблено для того, щоб отримати досьє підозрюваного мертвого військового злочинця. До того часу, коли я закінчив свій звіт, він мав бути перед ним, і я припустив, що він уже звірявся з ним, поки я ще говорив.


"Здається, він дуже впевнений у впізнанні, сер", - відповів я. — Чи є у справі Леславікуса щось, що підтверджує його заяву?


Хоук м'яко розсміявся, коли зрозумів, що я маю чудову фотографію, на якій він сидить і гортає папери в папці. 'Що ви скажете на це? Це взято зі звіту британської секретної служби про Леславікуса. Супроводжується описом: «У нього глибоко посаджені сіро-блакитні очі, які зазвичай називають сіро-сталевими; ніс та губи: тонкі».


- Це було б правильно, сер. Девіс має тонкий ніс, але я не був досить близько, щоб самому перевірити колір його очей. Шкода, що у вас немає цієї інформації у справі Девіса. Вендт і Кеніг, здається, завжди остерігаються людей, які приділяють надто багато уваги їхньому босу. Але я можу це зробити. Або я можу спитати Лілі.


Як тільки я згадав це ім'я, я зрозумів, що Хоук вхопиться за нього і він це зробив. Здається, йому приносить збочене задоволення чути, що в мене інтимні стосунки з жінкою, хоча він постійно засуджує такі стосунки. "Лілі, а, N3?" Вважаю, це секретар Девіса.


- Так, сер, - визнав я, потім спробував змінити тему. «Я думаю, було б розумно розслідувати передбачувану смерть Леславіка».


Як завжди, Хоук був поперед мене — і решта теж. — Я вже наказав одержати повну копію звіту. Я також наказав перевірити всі справи секретної служби щодо наявності згадок про нього. Це означало, що слідчі зі штабу вже були зайняті пошуком матеріалів, отриманих за сприяння інших країн чи ні, щодо згадки імені Леславікуса.


"Я також хочу дізнатися більше про втечу Девіса з табору для військовополонених неподалік Гамбурга", - продовжив Хоук. «У цих обставин збіг здається трохи підозрілим».


«Якщо ви не заперечуєте, сер, я хотів би відключити Каплана на кілька днів. По-перше, якщо він має рацію, Девіс — чи Леславікус — спробує прибрати його з дороги. І якщо він помиляється, він кине виклик Девісу, якщо так бовтатиметься в "Еліотті". І перш ніж наш таємничий канадець поїде звідси, я хочу знати, що він задумав. Чи можу я на якийсь час помістити Каплана під охорону?


— Він все ще вірить, що ти з ФБР? - спитав Хоук. Коли я підтвердив це, він продовжив: Ну, тоді давайте викликаємо ФБР. - Надішліть своїх людей, які зображають із себе інших агентів ФБР, щоб забрати Каплана і сховати його куди-небудь, поки ми не дізнаємося, правий він чи ні. Вони можуть сказати, що ФБР почала працювати з його інформацією і не хоче ризикувати втратити його як можливого свідка проти Леславікуса. Марк із тобою в офісі? Він має десь влаштувати притулок.


Оскільки Хоук знав, що я дзвоню йому по телефону в офісі Марка, а Марк мав мені допомогти, мені довелося його підмінити. — Марка немає на якийсь час, але я певен, що в нього знайдеться місце, де можна сховати Каплана. Як тільки він повернеться, я наведу план у дію. Я поставив Каплана на охорону, і коли ми закінчимо, нам доведеться його забрати.


Потім я розповів Хоку про свої плани цього вечора. - Не потрап, Нік, - попередив він. «Пам'ятайте, Девіс має впливових друзів. Ось що ви отримуєте із такими грошима.


Коли я приєднався до Джима Харді в центрі зв'язку, я дізнався, що Марка ще не було. Я наказав усім машинам бути настороже, щоб виглядати Марка. Ми цілком могли б грати у зовсім новий футбол, і ми не могли дозволити собі втратити одного з наших найцінніших гравців.


Я повернувся до «Елліота», щоб підготуватися до зустрічі з Лілі та інших заходів, які я приготував на вечір. Обладнання, яке я замовив, було доставлено до моєї кімнати агентом AX, що представився новим посланцем.


Я перевірив, – перевірив кілька речей, а потім пішов прийняти душ. Коли я перестав голитися, задзвонив телефон, зателефонував Джим Харді і повідомив, що запитана мною «стаття» ще не знайдено. Моє серце стислося. Марк Дауні був не просто страшенно хорошим копом - він був страшенно хорошим другом.


— Продовжуй шукати, гаразд?


'Так.'


«І повідомите вашого агента в поліцейському управлінні Палм-Біч, що ми його шукаємо, якщо зможете».


АХ має представника в кожній місцевій поліції — людину, спеціально відібрану для делікатної роботи, — і реакція Харді була саме такою, якою я очікував. — Я негайно поставлю когось на роботу.


Я подякував йому і повісив слухавку. Майже одразу знову задзвонив телефон. "Нік, це я, Лілі". Їй не обов'язково було мені це говорити: ти не міг помилитися в цьому м'якому, палкому голосі.


'Вітаю. Що це?'


— Вони вже пішли, містере Девіс та інші. Містер Вендт отримав повідомлення від когось кілька хвилин тому, і воно, мабуть, було дуже важливим, бо вони негайно пішли. Хіба це не здорово? Я можу бути готовий прийти за півгодини. І мені не потрібно турбуватися про те, щоб повернутися раніше. Містер Вендт сказав, що вони, мабуть, повернуться сьогодні дуже пізно, і що мені повинно сподобатися, тому що ми пробудемо тут ще більше днів. Вона зробила паузу. "Це єдина погана новина".


"Ми зробимо все можливе з цих днів", - пообіцяв я, додавши: "Ви прийдете до мене в кімнату, як тільки будете готові?"


- Я закінчила, Нік, - хрипко сказала вона. У її голосі лунав сміх, коли вона продовжила: «Але я думаю, мені краще спочатку вдягнутися. Але не турбуйтесь. Побачимося за двадцять хвилин. Я посміхнувся і опустив слухавку поруч із нею. Немає нічого кращого, ніж нетерплячий партнер у ліжку. Не встиг я покласти трубку, як знову задзвонив апарат. Як я і очікував, це мій коридорний зателефонував і сказав, що Девіс та його люди поїхали на «роллсах» і що одна з машин «АХ» слідує за ними. Але будь-хто, хто підслуховував, ніколи б не зрозумів, бо повідомлення, яке я отримав, було: «Три голоси подали, і більшість за».


Коли я втретє повісив слухавку і почав одягатися для прогулянки з Лілі, мені стало цікаво, що саме змусило Девіса залишити готель так рано. Я сподівався, що це не має жодного відношення до Майка Каплана. Або до Марка Дауні.


Розділ 8


З тієї першої ночі, коли я зустрів Лілі, «випадково» сівши на табуретку біля неї в розкішному клубі «Еліотт» при готелі, це місце стало нашою постійною зупинкою, щоб випити перед вечерею. Яскраво-білий колір клубу був чудовим тлом для барвистих пастельних тонів Палм-Біч, які мали більшість гостей. Більшість із них були гарненькими, красивими чи багатими — зазвичай поєднання того й іншого, але жодна з них не була більш елегантною, ніж Лілі, яка обрала яскраво-червону сукню з розрізом для того, що, здавалося, було приречено на нашу останню ніч. разом. Він був з високим коміром, струмував по її високих, повних грудях, а потім струмував униз. На перший погляд, вона ставала однією з найсексуальніших дівчат, які тільки можна собі уявити, щоразу, коли одне з її струнких стегон висовувалося з одного з високих прорізів. Очевидно, у захваті від уваги, яку вона привернула до цієї звичайно пересиченої компанії, вона навмисно схрестила ноги, коли сіла на табуретку поруч зі мною, зсунувши ноги на один бік, ніби недбало. Я міг тільки із захопленням дивитися на гарний шматок оголеного стегна. Вона була маленькою, але ця нога не зупинялася.


— Ходімо до тебе в кімнату і забудемо про вечерю, — прошепотіла вона.


Її сексуальний голод був дивовижним, майже таким самим сильним, як мій. Не минуло й півгодини, як ми притулилися один до одного в ліжку. Жоден з нас не міг контролювати свої бажання, коли вона увійшла до моєї кімнати, повернулася і позувала мені в сукню, яку вона «приберегла для особливого випадку». Ніхто, дивлячись зараз на її м'яко спадаюче чорне волосся, не здогадався б, що ще недавно вони ласкавим віялом розсипалися по моїх грудях, коли її голова схилилася з мене, а її повні стиглі губи натягнуто дражнили мене, щоб «ще раз, Нік».


— Пізніше, люба, — сказав я їй, трохи цілуючи її. «Я хочу, щоб ця ніч була особливою. Ми забронювали столик у «Та-бу» на вісім осіб.


- Це була особлива ніч для мене, Нік, - прошепотіла вона приглушеним голосом. - Звідки ви дізналися про "Поцілунок фаворитки імператора"? Він мало відомий за межами моєї країни.


«Я не знав, що його так називають», — збрехав я, згадавши іншу східну дівчину, яка колись навчила мене цьому стародавньому способу задовольнити найвибагливішу жінку. «Просто здалося, що це добрий спосіб віддати шану твоїй красі».


«Це був справді чудовий спосіб, моя дорога. Пізніше я відкрию тобі ще одну таємницю нашого народу, Ласку Фаворитки Імператора. Це навіть старше за ту честь, яку ти мені зробив. Тобі сподобається, — пообіцяла вона, допиваючи свій бренді «Олександр» і спокусливо облизуючи губи.


"Ще є час для одного, перш ніж ми поїмо", сказав я, роблячи знак бармену.


"Дозвольте мені причесатися, поки ви замовляєте", - сказала вона, зісковзуючи з табурету і задумливо дивлячись на іншу ногу.


Я не сперечався з нею, кажучи, що волосся виглядає чудово, це була просто можливість, на яку я чекав. Я дивився, як вона йшла через клуб Елліота до дверей туалету, всі погляди стежили за нею. Коли вона пішла, я швидко повернувся до бару, де вже чекали нові напої. Взявши серветку, я потягся до її склянки, щоб витерти уявний сплеск із барної стійки. При цьому я кинув їй у склянку "Александру" несмачну пігулку, залишену вдень непоміченим кур'єром AX.


За кілька хвилин Лілі повернулася. Я простяг їй її склянку і взяв свою. "На ваше здоров'я". Я із задоволенням спостерігав, як вона швидко осушила свою склянку. Потім я поклав двадцятидоларову купюру на стійку і допоміг їй підвестися зі стільця, обійнявши її за талію. «Пішли, моя імператриця, я зголоднів».


Вона притулилася до мене щільно обтягнутими сідницями і пустотливо посміхнулася через плече. Вона сказала досить голосно, щоб почула половина відвідувачів:


'Так сер. Я знаю, що завжди виконую твої бажання.


Шоковані брови піднялися ще вище, коли я поплескав її по попі і пожартував: «Я примушу тебе проковтнути ці слова, люба».


Коли ми йшли по Уорт-авеню, прямуючи до ресторану «Табу», Лілі висіла на руці і через кожні кілька кроків зупинялася, щоб поцілувати мене. Чомусь я відчував себе жахливим пацюком, відповідаючи на її поцілунок і згадуючи, що пігулка, яку я поклав їй у склянку, подіє на неї на три години. Але я не мав вибору. Їй довелося лежати непритомною в моїй кімнаті, поки я обшукував номер Девіса.


Коли я вийшов з ліфта на верхньому поверсі і підійшов до дверей, що вели в апартаменти на даху, я подивився на годинник. Було о 11:40. Точно за розкладом, подумав я про себе, витягаючи ключ, який мені дав раніше цього вечора агент AX із персоналу. Це був дублікат ключа, який був у гостя, але він ніколи не запідозрив, що він існує. Це було зроблено шляхом введення в замок спеціального розчину, який коли він злегка затвердіє, втягнеться і створить ідеальне враження від тумблерів. Коли речовина повністю застигла, вона сама стала ключем і стала твердою, як сталь.


Десятьма хвилинами раніше я натягнув ковдру на глибоко сплячу Лілі, а до десятої години ми закінчили смачну їжу в Та-бу. Ми випили лікер і трохи потанцювали. Потім швидко повернулися до готелю. Без чверті одинадцять ми бурхливо цілувалися, бо знали, що ми не матимемо багато часу разом. Коли перша зустріч перетворилася на ривки, що змусили нас тремтіти від їхньої сили на ліжку, ми якийсь час лежали пліч-о-пліч, задовольняючись тим, що ніжно пестили один одного. Тоді моя прихильність стала більш вимогливою. Лілі піднялася на лікті і дивилася на мене. Її очі звузилися від роздумів та похоті; - Ти вже готовий, Нік? — пробурмотіла вона, її тонкі пальці ковзнули по моєму животі, шукаючи відповіді на запитання.


«Так, кохання моє, я бачу, що це так». Не кажучи більше ні слова, вона зісковзнула на ліжко і стала навколішки між моїми колінами. Вона нахилила голову так, що її довге волосся міріадами м'яких мазків впало на мій набряклий член. Поступово ласки посилювалися, коли вона рухала головою з боку на бік, ніжно погладжуючи мене своїми хвилястими кучерями. Час від часу вона підводила голову, щоб її темні очі могли шукати у моїх відповідях на її звернення, на відміну від того очевидного, що мало місце під пекучими помахами її волосся. Очевидно, задоволена тим, що побачила в обох місцях, вона знову схилила голову, цього разу глибше, так що кінчик її мови став ще одним батогом у хвилюючому бичуванні, яке я отримував. Коли я схопив її за плечі і притягнув до себе, щоб поцілувати, вона тихо сказала: Ні, ще ні. Це лише почалося. Потім її губи з язиком між ними почали ковзати по моєму члену. У той момент, коли мені здавалося, що я не можу досягти великих висот, губи поглинули мене, і її голова почала битися в агонії.


Раптом Лілі присіла навпочіпки, і коли я підняв погляд, я побачив дивний, вражений вираз на її обличчі. Вона зблідла і відразу зістрибнула з ліжка. Вона побігла у ванну, ледь грюкнувши дверима. Тоді я зрозумів, що пігулка почала діяти.


Коли ті звуки, що лунали з-за дверей, припинилися, Лілі повернулася. Вона виглядала наляканою. Вона невпевнено підійшла до ліжка і звалилася поряд зі мною. - Нік, - сказала вона, важко дихаючи, - мені дуже шкода. Я не знаю що сталося. Напевно, це все через випивку. Такого ніколи раніше не було.


Я простяг руку, щоб погладити її холодне, спітніле обличчя, і сказав: «Це можливо, люба. Ви наполягали, щоб змішати бренді з вином за вечерею, а потім ще один амаретто. Лягай і розслабся.


Отоді я натягнув на неї ковдру. За мить її рот обм'як, а хворобливе дихання стало ритмічним, як у глибокому сні. Я повинен сказати лаборантам, що вони мали рацію щодо ефекту таблетки, сказав я собі, поспішно одягаючись і діставаючи своє спорядження. Якби вони мали рацію щодо тривалості дії.


Коли я ввійшов у порожній номер на даху, кімнати, здавалося, були залиті світлом. Мені потрібен був деякий час, щоб зрозуміти, що це місяць яскраво світив через терасові вікна квартири. Я швидко підійшов до вікна, що виходить на басейн, котрий я вибрав так далеко внизу раніше того дня. Я відчинив вікно і обережно перекинув одну ногу через віконну раму. Намацуючи землю, я повз навшпиньки, поки не наткнувся на уступ, який мав стати моїм «шляхом» до апартаментів Девіса. Я вхопилася за віконну раму і перелізла через підвіконня, щоб поставити іншу ногу на виступ. Під собою, через вічність космосу, я побачив освітлений готельний сад та басейн, обидва були порожні.


На руках були рукавички восьминога. Сотні саморобних присосок покривали долоні. Якщо їх притиснути до поверхні, вони міцно триматимуть. При легкому натисканні на кінчики пальців вони могли утримувати та відпускати за бажанням власника. Повернувшись на уступ, поки я не опинився обличчям до стіни, я попрямував до рогу.


Мої рукавички і поле завширшки шість дюймів були єдиною перешкодою між мною і землею в тридцяти п'яти ярдах нижче.


Уступ тривав за рогом. Моє попереднє дослідження з тераси підказало мені, що я можу пройти всією довжиною цього люкса на даху. Він простягався до середини цієї сторони готелю. Це була відстань близько двадцяти п'яти метрів, і я подолав її швидко. Мої проблеми почалися на наступному повороті, де закінчувався уступ. Виглянувши з-за рогу, я побачив невеликий балкон, що виступав із скляних дверей номера Девіса. Але мені довелося перетнути близько п'яти футів відкритого простору, щоб дістатися балкону.


Я притис праву руку до стіни і відчув, як присоски чіпляються і закріплюють мене на місці. Лівою рукою я змотав близько двадцяти футів міцного та легкого шнура з пояса. На одній стороні шнура був гачок розміром приблизно половину нормального розміру.


Я відрізав шість футів мотузки і почав розгойдуватися туди-сюди, висовуючи голову з-за рогу, щоб розгледіти силует балкона. Я розширив дугу шнура, що коливається, і запустив його нагору стіни балкона. Я тихо вилаявся, коли гак із гучним стуком ударився об край і впав.


Я взяв ще півметра волосіні і знову почав замахуватися, ще більше нахиляючись над прірвою внизу, щоб отримати найкращий кут для мого кидка. Коли я знову кидав я додав ще півметра на вершині, і гачок знову полетів. На цей раз він перелетів через стіну балкона і вдарився об інший бік. Я обережно натягнув мотузку і почув, як гак подряпнув внутрішню частину балкона. Дряпання звучало голосно, і я подивився вниз, щоб переконатися, що ніхто не ввійшов у двір. Сад був порожній. Коли я озирнувся на балкон, то побачив, що один з гачів зачепився за край стіни, тому я перестав тягнути. Настав час діяти. Я обережно звільнив спершу долоню, а потім пальці правої руки від їхньої хватки на стіні. Я схопився за мотузку обома руками і впав. Я одразу пішов униз. Потім раптом мотузка смикнулася ривком, який майже нестерпно напружив мої плечі, і я на мить хитнувся в повітрі, перш ніж врізатися в стіну готелю з глухим стуком, який мало не скинув мене з мотузки.


Як альпініст, я витяг ноги і відкинувся назад. Рука за рукою я дерся вгору, поки не зміг перекинути руку через стіну балкона.


Піднявшись, а потім затягнувши трос на балкон, я зупинився там на мить, щоб полегшити біль у плечах. Я зняв рукавички. Коли я йшов до одного з балконних дверей, одна нога вдарилася об щось, що загриміло, а інша заплуталася в чомусь, схожому на важку мотузку. Я схопив свій маленький потужний ліхтарик і направив тонкий промінь на балконову підлогу. Мотузка, трохи товстіша, ніж та, що я використав, лежала в купі. З одного боку, був гак, ідентичний тим, якими докери піднімають вантаж.


Я нахилився і обмацав мотузку. Було сухо. Це означало, що його не було на балконі до одинадцятої години. Потім ми з Лілі трохи промокли від раптового дощу по дорозі назад з Та-бу. Девіс мав ще одного відвідувача, і він, без сумніву, був попереджений про моє прибуття ударом і дряпанням мого гака по балкону.


Я швидко дістав Вільгельміну, свій Люгер, прикрутив глушник і пішов до дверей. Вона була закрита та замкнена. Друга була закрита, але мій ліхтарик показав, що над відкритим замком відколото шматок скла. Я вимкнув світло, штовхнув двері і прослизнув усередину. Я вийшов з місячного світла за мною, а потім зупинився, не дихаючи. Я хотів дати іншому зловмисникові шанс видати свою присутність, тому що я був змушений розкрити свою присутність.


Розділ 9


Зловмисник грав у ту ж гру. За межами простору, освітленого місяцем, не було чути жодного звуку. Я стояв нерухомо хвилини дві — і тут пролунало: приглушений стукіт ноги по товстому килиму.


Я чув, що він був приблизно за чотири чи п'ять метрів ліворуч від мене. Я підозрював, що він, мабуть, розташувався обличчям до вікна, де в нього було найбільше шансів миттю побачити будь-кого, хто увійшов до кімнати. Потім я почув його подих і знайшов його.


Обережно, безшумно я сів на підлогу і розтягнувся. Я витягнув перед собою ліву руку, як стрілу, що вказувала у його напрямку. Я повільно рухав рукою вперед і назад, щоб встановити безшумний контакт із будь-якими меблями переді мною. Упершись пальцями кросівок у товстий килим, я почав відштовхуватися. Мої вуха прислухалися до будь-якого звуку, що вказує на те, що він віддаляється від того місця, де, як я вирахував, він був. Потроху я продовжував, поки мої обмацуючі пальці не торкнулися дна крісла. Я провів пальцями по ньому, щоб визначити, в якому напрямку воно стоїть і які його розміри. Він був розташований так, що я був захищений від зловмисника. Я обережно підняв руку, доки не зрозумів, що спинка стільця звернена до мене. Я обповз спину і завмер. Я був вдячний товстому килиму, який приглушував усі звуки моїх рухів. Вільгельмін уже мав глушник, і я підштовхнув її вперед.


Весь цей час я ставив себе на місце суперника. Якби я здивувався, що хтось ще сюди забрався, коли обшукував номер Девіса, я теж вибрав би пляму в темряві навпроти вікна. А я б стояв біля вимикача, щоб увімкнути світло, коли буду готовий, сподіваючись засліпити свого невидимого супротивника і отримати ті найважливіші секунди, щоб взяти ситуацію під контроль. Мені хотілося, щоб стілець опинився між ним і мною, коли запалиться світло. Я обережно притягнув Вільгельміну до себе, і наступної миті кімнату залило світло. Я моргнув, щоб швидко поправити їх, потім просунув голову і пістолет навколо стільця, що лежить на підлозі. За шість футів від мене чоловік глибоко сидів навпочіпки частково спиною до мене, його очі сканували інший кут кімнати. Я не міг розглянути його риси, але я міг сказати, що він був маленьким. Потім його голова почала повертатись у мій бік.


- Не роби цього, - сказав я. "Просто продовжуй дивитися в той бік і не рухайся".


Він напружився. Тримаючи його під прицілом, я опустився на коліна, а потім устав. Мій пістолет був направлений йому в потилицю.


- Добре, - сказав я йому. «Тепер дуже повільно встаньте та тримайте обидві руки над головою. Заспокойтеся, не дуже швидко... так краще. Тримайте їх там.


Коли він виконував мої вказівки, я побачив, що в правій руці у нього довгоствольний пістолет, подовжений глушником.


«Кинь пістолет». Тяжка зброя з глухим стукотом упала на килим. "Три кроки вліво".


Коли він був приблизно за п'ять футів від пістолета, я сказав йому повернутися. Я ніколи не бачив обличчя, яке пильно дивилося на мене. Це було зле, худе обличчя з маленькими полохливими очима та довгим шрамом, що стягував кут рота. Схоже, його зашив лікар, який понюхав ефір перед тим, як розпочати операцію.


- Хто ти і що тут робиш? — спитав я вимогливим тоном, спрямувавши дуло пістолета на його шрам.


— Так само, як і ти, — відрізав він. «Шукаю гроші та коштовності».


"Якщо не хочеш проковтнути кулю, краще скажи правду". Він не відповів і просто тупо дивився на мене. Я бачив, що він не з тих, хто говоритиме без особливого тиску, і я не мав часу викручувати відповіді. Це можна було зробити згодом. У цей момент мені довелося обшукати номер Девіса і повернутися до своєї кімнати до того, як Лілі прокинеться від свого штучного сну.


— Повернися, — скомандував я. Коли він це зробив, він кинув швидкий погляд на свій пістолет на килимі. — Я навіть не подумав би про це, — сказав я. "Якщо тільки ти не Супермен і не швидше за кулю".


Повернувшись до мене спиною, я зробив два швидкі кроки вперед і повернув «люгер» у руці. Здавалося, він знав, що зараз станеться, бо втягнув голову між плечима якраз у той момент, коли приклад «люгера» врізався йому в шию. Він упав на землю, не видавши жодного звуку. Я швидко пройшов через кімнату і знайшов кімнату, яку права рука Девіса, Вендт, мабуть, використовував як кабінет. Був додатковий стіл із друкарською машинкою для Лілі. Картотека з двома ящиками стояла в кутку і притягувала мене як магніт. Я потяглася відкрити одну із ящиків — і зупинився. Шафа була зовсім не схожа ні на що, що я коли-небудь бачив. Я став навколішки і оглянув його більш уважно.


У правому верхньому кутку був замок, але не такий, як прості замки, які зазвичай зустрічаються на таких шафах. Це був кодовий замок, і ім'я виробника на ньому мені зовсім невідоме. Постукавши в бік, я виявив, що корпус шафи також виготовлений з набагато більш важкої листової сталі, ніж використовується для звичайних меблів. Він також здавався трохи далі від стіни, ніж треба, тож я зазирнув за нього. Ця чортова штуковина мала сигналізацію! Шнур йшов від задньої частини шафи до розетки у стіні. Я підозрював, що не можу вимкнути сигналізацію, просто розірвавши контакт. Якби я висмикнув вилку неправильно, сигналізація, мабуть, спрацювала б.


Я подивився на годинник і побачив, що я маю лише годину, перш ніж мені знову доведеться лягти спати поряд з Лілі. Потім проблема раптово вирвалася із моїх рук.


- Не турбуйся про час, Картер, - сказав голос позаду мене. - Ти нікуди не підеш.


Я повернувся і подивився на суперника та його пістолет із глушником. Сила удару прикладом мого Люгера, мабуть, поменшала через те, що його голова втяглася.


- Твоя зброя, - сказав він. Коли я потягся за кобурою на плечі, він зупинив мене. - Не та рука. Ліва. Повернувши ліву руку вгору, я схопив приклад і витяг «Люгер» із кобури.


Коли я це зробив, він сказав: «Тримай його тільки кінчиками пальців… так що так. Тепер повільно підніміть праву руку та візьміться за ствол. Я тримав пістолет догори ногами перед собою. Він просунувся на два кола вперед і взяв «люгер», потім знову позадкував. Він підняв пістолет, щоб розглянути ближче і стежити за мною. 'Вродливий. Дуже добре. Але у вас, хлопці з AX, теж завжди найкраще спорядження. Це буде гарний додаток до моєї колекції».


Ви отримуєте всю свою зброю таким чином?


- Не всі. Але в нас також немає джерел вашої капіталістичної сволоти. Але, гадаю, це ненадовго.


«Але бюджет КДБ такий самий великий, як і наш».


Його усмішка зникла з погано зашитого куточка рота. 'КДБ не знає, як використовувати свої кошти з розумом. Вони платять мені вже три роки і досі не знають, що я вичистив трьох їхніх найкращих агентів у цій країні. Мабуть, я посміхнувся, бо він продовжив: «Не будь такий самовдоволений. ЦРУ платить і мені. І вони ніколи не підозрювали, що деякі з найкращих порад для сенатського комітету, які дають ЦРУ, походять від мене.


Знизав плечима я сказав: ЦРУ всім платить.


Гнів спалахнув у його очах. "Я не всі. Я кращий. Я б не пропадав даремно на такій дрібній роботі, якби цей ідіот Камаж не дозволив убити себе у Нью-Йорку. Моє обличчя, мабуть, здивувало, коли я подумки зв'язав інструкції, які я знайшов на албанському вбивці, з цим зловмисником у номері Девіса. Він зловтішно засміявся. — Не має значення, що ти знаєш. Ти не проживеш досить довго, щоби розповісти про це далі. Потім він, певне, сам розібрався з деякими речами. "Звичайно, це ти, - сказав він задумливо, - той хто кинув Камажа в той сміттєвоз, чи не так, Картер?"


Я не відповів. Я був надто зайнятий шрамом, що спускався до його підборіддя. Моя уява розігралася зі мною чи вона справді дала волю?


Мабуть, він теж це відчув, бо раптом упустив на килим мій «люгер» і лівою рукою обмацав своє обличчя. Коли він прибрав руку, шрам зник, змінившись тьмяною блискучою червоною смугою. Я дізнався тоді, що він сам зробив шрам і використав гумовий клей, щоб скріпити складку шкіри.


— Так це просте маскування, — сказав він, знизавши плечима. «Шрам — це те, що більшість людей пам'ятають, нічого не помічаючи на вигляд незнайомця. Дуже ефективно та дуже заплутано для поліції, яка шукає когось зі шрамом. Але досить порожніх розмов. Я помітив, що ви теж вирішили не відкривати шафку дуже багатого містера Девіса. Дуже мудро. Я вже бачив таку шафу в Лондоні. Їх роблять там. Перш ніж я встиг зупинити ідіота, який був зі мною, він висмикнув вилку з розетки, щоб вимкнути сигналізацію. Тривоги не було. Верхня скринька відкрилася, і звідти вийшла хмара отруйного газу. На щастя, я вислизнув за двері, коли побачив, як він почав висмикувати вилку. Це краще, ніж витрачати час на попередження, яке в будь-якому разі було вже надто пізно.


— Ти добрий друже, — сказав я.


Натягнута усмішка, що більше не відволікає фальшивий шрам, грала на його губах, коли він похмуро сказав: — Я нікому не друг, Картер. Багато людей дізналися про це надто пізно. Тепер нам треба йти. Тут ми нічого не дізнаємось. Ви не можете поводитися з комбінацією шафи, тому що це також не гарантує, що ящик відкриється. А оскільки я впевнений, що ви, як і я, не брали протигаз, ми повинні відкласти це розслідування».


Направивши на мене пістолет, він змусив мене підняти обидві мотузки і поставити на місце скляне коло, яке він вирізав із дверей, щоб його не помітили. З моїм Люгером, заткнутим за пояс, він сказав: Тепер, якщо ти пройдеш у вітальню і кинеш там мотузки. Потім ви йдете праворуч у хол: ви побачите, що прямо перед вхідними дверима знаходиться ванна кімната. Я буду за вами, направивши пістолет в нижню частину вашого хребта. Ти знаєш, як це, коли тебе там прострелять? Не чекаючи на відповідь, він продовжив, мабуть, дуже задоволений інформацією, яку збирався повідомити.


Якщо ти переживеш кулю, ти будеш рослиною до кінця життя. Ви нічого не можете зробити самі. Тебе треба годувати та мити, тобі навіть потрібно, щоб хтось підтирав тобі дупу. Не думаю, що тобі це сподобається, чи не так, Картер? Ви, великий коханець, кого має обслуговувати медсестра? Подумайте про це на мить, а потім почніть іти.


Думати не було про що, тому я зробив, як він наказав. Я пройшов у вітальню, а звідти у ванну кімнату. Я ввійшов у викладену плиткою кімнату і почав чекати на наступний крок. «Встань навколішки у ванні… добре. Тепер потягніться до труб під раковиною.


Коли моя права рука зайняла потрібне положення, він став поруч із ванною і притис дуло з глушником до мого вуха. Іншою рукою він одягнув наручник на моє витягнуте зап'ястя і закрив його. Потім він надів іншу манжету на одну з труб під раковиною і заклацнув її.


- Не тікай, - сказав він. — У мене є деякі справи, а потім ми тихо підемо. У мене дуже добрі плани на тебе, Картер. Ось побачиш, чи не був я винахідливішим у вбивстві, ніж ти, коли ти прибирав цього недоумкуватого ідіота Камажа. Він безжально засміявся, а потім пішов.


Я прикинув, що маю близько п'яти хвилин, перш ніж він повернеться. Я не хотів залишати номер, доки він тримав ситуацію під контролем. Що б я не робив, я повинен був робити це швидко, тому що мій годинник показував, що до того, як Лілі зможе прокинутися, залишилося лише тридцять хвилин.


Я вибрався з ванни якомога тихіше і оглянув наручники, прикріплені до труби.


Хто б не платив за його спорядження — тільки так я міг думати про нього, хоч його найхарактерніша риса зникла, — він приносив добрі речі. Наручники були із міцної сталі, які не можна було зламати. Я обшукав ванну в пошуках зброї і не знайшов. Якщо тільки не додатковий рулон туалетного паперу, який був зверху бачка. Спробуй ударити його цим, похмуро подумав я. Там була аптечка, і це здавалося моєю єдиною надією. Вільною рукою я відкрив одну з дзеркальних дверей. Та сторона шафки була порожня. Я відкрив другу. На нижній полиці лежало два шматки мила, загорнуті в папір з «Еліота». На верхній полиці була єдина інша річ у буфеті, склянка для води, упакована у типовому готельному стилі. Це мало бути можливо.


Коли я обернувся, я побачив рушники, що висять на вішалці позаду дверей у ванну кімнату.


Я простягнув вільну руку так далеко, як міг, і схопив одне. Я поклав його до раковини. Я взяв склянку з полиці і поставив її на рушник. Я загнув навколо нього куточки щільної тканини. Я підняв обгорнуту махрову тканину склянку і стукнув їм об край раковини. Пролунала легка бавовна, приглушена рушником. Я відчув, як скло тріснуло від удару. Я обережно опустив його назад у раковину та розгорнув рушник. Скло було розбите приблизно на двадцять уламків, але успіх був на моїй стороні. Один шматок був досить великим для моєї мети. Я взяв його і поклав на край мушлі. Я знову звернув рушник навколо залишку склянки і кинув його у відро для сміття, сподіваючись, що він його не помітить, коли повернеться.


Я швидко розстебнув манжету руки, яка була прикута, і підняв її. Потім я простяг руку і обережно пошукав пальцями, поки не знайшов довгий уламок скла. Під раковиною я зробив глибокий надріз на нижній стороні руки, обережно уникаючи основних артерій. Кров почала литися з чотиридюймової рани, і я нахилився, щоб рясно розмазати її по обличчю. Як тільки я переконався, що мої щока, ніс і губи сильно почервоніли, я відкинувся на спинку крісла і спробував зупинити кровотечу. Вона все ще сильно кровоточила, коли я стиснув краї рани. Звук металу змусив мене зрозуміти, що ворог мав закінчити видалення всіх слідів свого візиту і забрати решту нашого спорядження. Я смикнув рукав і знову застебнув його, сподіваючись, що крові немає, перш ніж я зміг здійснити свій план. Я стрибнув назад у ванну і звісив через край закривавленим боком обличчя до дверей. Саме тоді, коли я був у такому становищі, я почув голос нападника.


- Все готове, Картер. Пора йти.'


Коли він увійшов у ванну, я лежав нерухомо, моє видиме око трохи розплющилося, щоб побачити його. З пістолетом напоготові він увійшов, не давши мені накинутися на нього.


Він напружився, побачивши, як я лежу і стікаю кров'ю у ванні.


Картер! Господи, він убив себе. Як...'


Він поспішив далі і опустився навколішки біля ванни. Я чув, як його пістолет брязкає об кахельну підлогу. Я вдарив його в живіт вільною рукою, описав люту дугу. Довгий уламок скла потрапив йому в живіт трохи нижче грудної клітки.


Я встромив уламок йому в легеню і пошукав серце. Він хотів скрикнути, але коли відкрив рота, знову на мить ударив себе по руках і ногах, а потім безвольно звалився.


Я перетягнув його через край ванни і обшукав його кишені, скрючившись з-за руки, все ще прикріпленої до труби раковини. нарешті я знайшов ключ у його задній кишені. За кілька секунд я був вільний.


Засунув тіло Сніліпа у ванну, я зняв сорочку і почав рвати її на імпровізовані бинти. Цим я перев'язав руку, яка все ще трохи кровоточила. Я вже вирішив, що на той момент мій єдиний вихід — віднести труп до своєї кімнати.


У мене не вистачало часу. Я подумав, що зможу сховати його десь у своїй кімнаті, доки не прокинеться Лілі, а потім домовлюся з командою AX, щоб тіло забрали. Мені було цікаво, що наші люди можуть дізнатися про особу невідомого зловмисника.


Я виявив, що він залишив наші гачки та троси біля дверей балкона, мабуть, збираючись забрати їх на виході. Я обмотав обидві мотузки навколо талії, дозволивши гачкам висіти збоку. Потім я повернувся до ванної кімнати. Я підняв його з землі і засунув в одну з петель на поясі. Я зробив те саме зі своїм Люгером, знявши його з його ременя.


Я відкрив кран у ванній, щоб змити кров. Потім я вимив підлогу холодною водою та туалетним папером. Змивши в унітаз останній просочений кров'ю грудку, я витяг зі відра для сміття рушник з осколками скла і засунув його в мою сорочку.


Сподіваючись, що Лілі чи Девіс не помітять зникнення рушника та склянки з водою, коли вони повернуться додому тієї ночі, я пішов до вхідних дверей із трупом через плече. Завагавшись, я на мить постояв біля дверей, гадаючи, чи спрацює сигналізація, якщо двері відчинити зсередини. Довелося ризикнути. Я швидко повернув ручку і ривком відчинив двері. Сигналізації не було, і я міг тільки сподіватися, що десь не спрацювала беззвучна сигналізація, яка повідомляє про зло.


Я піднявся пожежними сходами до своєї кімнати. Його голова ударялася об мою спину при кожному кроці. Коли я відчинив протипожежні двері на своєму поверсі, я насамперед перевірив коридор. Нікого не було видно, тому я швидко підійшов до своїх дверей, прислухаючись до шуму всередині. Я обережно відчинив двері і зазирнув усередину, щоб переконатися, що Лілі не спить, вона була майже в тому ж положенні, в якому я пішов. Згідно з моїм годинником, у мене було близько десяти хвилин, перш ніж вона прокинулася від свого штучного сну. На ранок у неї буде похмілля, і не буде причин підозрювати, що вона страждає від чогось більш зловісного, ніж дія занадто великої кількості алкоголю. Я ввійшов до кімнати й озирнувся у пошуках місця, де можна було б сховати труп, що все ще безвільно висів у мене на плечі. Я вирішив, що єдине місце, де я можу його сховати, - це під ліжком, біля стіни. Вільного місця було всього фут, але зрештою його туди засунув. Я поклав мотузки та гаки поруч із ним. Коли я підвівся і моє коліно торкнулося ліжка, Лілі на мить поворухнулася, але не прокинулася. У ванній кімнаті я перевірив свою руку. Коли я розгорнув імпровізовану пов'язку, то побачив, що поріз ще трохи кровоточив, але вже майже зупинився. Я дістав рулон бинта з аптечки і знову перев'язав руку.


Потім я дістав із шафи чисту сорочку і прибрав свій Люгер та інший пістолет. Поки я застібав сорочку, Лілі застогнала і перекинулася, але очей не розплющила. Я засунув наповнений склом рушник у куток шафи. Я схопив куртку і вдягнув її. Потім я взяв один із путівників по нічному життю, які є в кожному готельному номері, і опустився в крісло. Я якраз перегортав сторінки, коли Лілі застогнала і раптом сіла з широко розплющеними очима.


'Нік! Що трапилося? Я почуваюся так… — Вона зупинилася, прикрила рота рукою і побігла у ванну. За кілька хвилин вона знову з'явилася з попелястим обличчям. Вона слабо посміхнулася і сором'язливо спитала: «Я довго спала? Котра зараз година?'


— Скоро дві години, люба. Ти спала вже три години.


- Ох, Нік, - поскаржилася вона. «Я зіпсувала нам вечір. Такого зі мною ніколи не траплялося. Я не можу уявити, чому ці напої мене так схвилювали… — Вона потерла пальцями віскі. «О, який у мене головний біль».


— Це трапляється з найкращими, — сказав я, підводячись і беручи її на руки. Запам'ятайте правило: ніколи не пийте разом різні напої. Я дам тобі аспірин.


Коли я приніс із ванної склянку води та трохи аспірину, вона задумливо подивилася на мене. Я показав їх їй, і вона на мить завагалася. Цікаво, чи вона думала, що це не справжній аспірин? Чи були у неї сумніви щодо свого «пияцтва»? Але я відклав свої турботи убік, коли вона кинула їх і випила трохи води.


Після того, як вона поклала предметне скло на туалетний столик, я міцно обійняв її. Погладивши її хвилясте волосся, я сказав: «Я краще відведу тебе нагору і в ліжко».


Раптом вона вирвалася на волю. «Боже, Нік. Ти щойно сказав, що зараз дві години? Я маю бігти. Можливо, містер Девіс уже повернувся.


Я підняв її сукню з підлоги, куди вона кинула його раніше ввечері, поспішаючи лягти спати, і вона ковзнула в нього. «Нік, це мав бути такий чудовий вечір для нас, і тепер я все зіпсувала. Вибач..'


Я торкнувся її губ своїми. Потім я відкинувся і заспокоїв її. «Попереду ще багато ночей, люба. Не хвилюйтеся. Це не востаннє, коли ми бачимося. Це не може так скінчитися».


Глибока зморшка занепокоєння пробігла її обличчям, коли її темні очі зазирнули в мої. Вона тихо сказала: - Я не повинна відпускати тебе, Ніку. Доля розпорядилася, щоб ми були разом.


Ми дивилися один на одного майже хвилину, нічого не говорячи. Нарешті, щоб зламати похмурий настрій моменту, я розгорнув її і грайливо поплескав по сідницях. - Добре, зараз я відведу тебе в твою кімнату і покладу.


Здригнувшись, вона відштовхнула мене, і в її очах з'явився дивний, переляканий вираз. - О ні, Нік. Ви не можете зробити це.' Побачивши, що вона здивувала мене пристрастю своєї відповіді, вона продовжила: «Містер Девіс може прийти, якщо ви покладете мене в ліжко. Ви знаєте, що відбувається, коли ми наближаємося до ліжка зараз. Це буде не просто на добраніч. І я, напевно, втратила б роботу. Поцілуй мене на ніч, і тоді я піду сама. Побачимося завтра. Обіцяй, обіцяй. Вона спробувала пом'якшити свою наполегливість, піднявши руку, але я знав, що вона не хоче, щоб я був навіть поряд із номером Девіса.


— Ти впевнена, що там, нагорі, на тебе не чекає інший коханець? — спитав я, обіймаючи її для останнього поцілунку. Це був жарт, але шок на її обличчі змусив мене замислитися, а чи не було в її стосунках із канадським мільйонером чогось більшого, ніж я підозрював. Але я нічого не показав і поцілував її, перш ніж вона встигла відповісти.


Коли наші губи розійшлися, вона знову набула своєї пози. Коли вона відчинила двері і вийшла в коридор, вона обернулася, лукаво подивилася на мене і сказала: «Не один коханець, Нік. Три. Хіба ти не знав? Вона засміялася, зачиняючи за собою двері.


Я прислухався до звуку дверей ліфта, що зачинялися за нею, потім взяв телефон, щоб зателефонувати команді AX, щоб прибрати тіло з моєї кімнати. Я не встиг наказати. Як тільки я представився черговим офіцером у місцевому відділенні, він вигукнув: «Містер Картер, з одним із наших коней стався нещасний випадок. М. був вилучений. Завтра він не піде.


Я був приголомшений і не відповідав упродовж хвилини. Все, про що я міг думати, це те, що це моя вина, що Марк Дауні мертвий. Якби я тільки наказав йому виконувати мої накази. Якби тільки я... Людина АХ перервала мої самозвинувачення, запитавши, чи чув я, що він сказав. Коли я підтвердив це, він запитав, чи маю накази.


"Іподром був повідомлений?" — тихо спитав я, маючи на увазі Хоука.


- Так сер . Хтось прямує сюди прямо зараз. Якщо припустити, що Хоук викликав літак ВПС або ВМФ для польоту в Палм-Біч, він міг бути тут протягом наступних двох годин. Так що я просто сказав агенту, що мені потрібно, щоб прибиральник прибрав дещо з моєї кімнати якнайшвидше. Я буду там за п'ятнадцять хвилин, сказав я йому, щоб ознайомитися з подробицями аварії.


Розділ 10


Було без десяти три, коли я під'їхав до покинутої забитої автозаправної станції на Бельведер-роуд в Уест-Палм-Біч. Я зупинився метрів за десять від фургона в оточенні кількох чоловіків. Це був старий синій Меркурій, який використовували бандити, що напали на Каплан.


— Їх троє, містере Картер, — сказав один із наших офіцерів, коли я підійшов до фургона. «Один із них — містере Дауні, двох інших ми ще не впізнали. Вони сидять на передньому сидінні. Він позаду на підлозі.


Можливо, бажаючи якнайдовше відстрочити момент, коли мені доведеться дивитися на труп Марка, я підійшов до вхідних дверей пом'ятого Меркьюрі і визирнув у вікно. Бандит, якого я вдарив по голові менш як двадцять чотири години тому, висів над колесом керма. Частина його обличчя зникла, вирвана, коли йому в потилицю влучила великокаліберна куля.


Обходячи машину, я побачив, що лобове скло розбите, ймовірно, тією ж кулею, яка забрала життя водія. Вікно з боку пасажира було відчинено. Я засунув голову і глянув на спину другого трупа. Голова впала вперед і лежала на дошці. Я відчинив двері. Поліцейський, який супроводжував мене, націлив промінь ліхтарика на машину, а я схопив мерця за плечі та посадив на місце. Це був інший кубинець, якого я вдарив ножем, коли він намагався вбити Каплана. Його права рука була на перев'язі, і я підозрював, що його рану перев'язав лікар злочинного світу. Однак це була марна трата часу, оскільки він прожив недовго після того, як я поранив його. Його ліве око і частина плоті навколо нього зникли, віднесені кулею, такою самою, як та, що вбила його приятеля.


"Перевірте відбитки пальців цих двох у поліцейському управлінні Палм-Біч і Уест-Палм", - сказав я офіцеру. "У них, ймовірно, є судимості за дрібні правопорушення".


Я не міг більше відкладати погляду на третій труп, тому пішов до задньої частини «Меркурія». Двері багажника були відчинені, і в світлі ліхтарика я міг бачити кров і тканини, що прилипли до неї. Голова Марка була біля отвору, а ноги звисали зі спинки заднього сидіння.


Під головою Марка була калюжа крові, і коли світло ліхтарика впало на його обличчя, я побачив дірку між його очима. Застиглі цівки крові бігли з обох куточків його рота. Я хотів нахилитися, щоб подивитися ближче, але мене зупинив дотик офіцера до моєї руки.


— Ми теж бачили кров на його губах, містере Картер, — тихо сказав він. «Ми перевірили… у нього відрізано мову».


Мій прес напружився, і в цей момент над нами промайнули вогні іншої машини, яка в'їхала у двір. Ми дивилися, як він під'їхав і зупинився за моєю машиною. - Це буде містер Хоук, - сказав офіцер. "Нам було наказано забрати його з аеропорту Палм-Біч, що недалеко звідси".


Я кивнув і пішов до седана, коли з нього вийшли четверо чоловіків... Чомусь розпатлане сиве волосся і обвітрене обличчя Хоука зовсім не підходили до сріблястого льотного комбінезона, який був йому на кілька розмірів більший. Я був упевнений, що під ним був його м'ятий сірий костюм, але він не спромігся зняти костюм військово-повітряних сил, поспішаючи до Марка. Але в роті в нього була сигара, і той факт, що вона горіла, казав мені, наскільки він був схвильований.


- Це Марк? — м'яко спитав він. Мабуть, усю дорогу з Вашингтона він сподівався, що сталася помилка, але знав, що це не так.


- Так, сер, - сказав я, підлаштовуючись під його швидкість, поки він рухався до Меркурія. Решта агентів AX шанобливо відступила, поки їх бос кружляв навколо фургона. Він пішов тим самим шляхом, що я: я думаю, з тієї ж причини.


Хоук миттю дивився на Маркове обличчя, а потім відвернувся. - Як ти поясниш, що тут сталося, Нік?


— Мені здається, що Марка схопили і привезли сюди ті двоє бандитів — це ті двоє, про яких я вам розповідав, між іншим, намагалися вбити Каплана, — і що вбивства скоїв третій. Думаю, Марка кинули в багажник, його руки та ноги все ще пов'язані, як ви, мабуть, бачили. Пара селила вперед, а наш незнайомець сів за ними, звідки він міг направити на Марка пістолет.


Хоук згідно з кивнув, поки я реконструював події. — Схоже, Марка привезли сюди, щоб наш убивця-привид зміг його вбити. Ймовірно, вони збиралися кинути тіло у ці кущі». Я вказав на густі чагарники вічнозелених чагарників, які починалися приблизно за вісім метрів від заправної станції. «Натомість він першим націлив на них свою зброю та вбив їх. Схоже, він використав кулі думдум, враховуючи той безлад, який вони влаштували. Коли бандитів було вбито, він повернувся до Марка, щоб прикінчити його. Тому він вийшов, обійшов машину та відкрив багажник… .


Хоук сором'язливо кашлянув. — Чому, на твою думку, він убив цю наволоч попереду?


Я вигадав можливу відповідь і спробував її на Яструбі. «Моя теорія полягає в тому, що він — чи його бос, тому що я думаю, що цей хлопець працював на когось іншого — більше не потребував цих хлопців. Мало того, вони вже зіпсували справу з Капланом.


- Думаєш, це робота Девіса, Нік? — спитав Хоук, сильно потягнувши недопалок.


"Я думаю, Кеніг - це людина, яка проробила справжню роботу", - сказав я йому. «Але він зробив би це лише за наказом Девіса».


Ми вирішили, що Кеніга — якщо він був убивцею — мала підібрати інша машина, яка йшла за фургоном так, що бандити цього не помітили.


"Допитайте групу, яка минулої ночі охороняла маєток Сміта, і подивіться, що ви можете знайти", - запропонував Хоук. — Як ви думаєте, Марк блукав човном, і його схопили люди Девіса?


- Так, сер, - визнав я. 'Я впевнений. Він відчував, що вмирає повільною смертю і що це його останній шанс зробити щось варте і зазнати якогось хвилювання. Я дозволив, і це моя вина, що він мертвий.


- Ні, Нік, - сказав Хоук. — Ви не несете відповідальності за смерть Марка. Марк зробив те, що вважав за потрібне, і хоча він, можливо, не хотів такої смерті, він не помер від ментальної рутини, яка казала йому, що кожен день буде таким самим, як останній. Я хочу, щоб ти знайшов людину, дійсно відповідальну за його смерть, Нік. І переконайтеся, що він більше не матиме можливості вчинити вбивство.


- Так сер . Я вважаю, що ми маємо невелику перевагу.


«Як так, — хотів знати Хоук.


«Я не думаю, що вони очікували, що ми знайдемо ці тіла так швидко. За нормальних обставин цей пом'ятий автомобіль міг би простояти на цій занедбаній насосній станції, не привертаючи до себе уваги. Принаймні, доки спека і розкладання не змусять трупи пахнути так, що хтось, що проходить дорогою, їх помітить».


— Як ми знайшли їх так швидко? - спитав Хоук.


Зважаючи на все, він тільки отримав звістку про те, що Марк був убитий, не почувши ніяких подробиць, які я дізнався з офісу в Палм-Біч, перш ніж вирушити через Лейк-Уорт у Вест-Палм.


Я пояснив, що Марко мав передавач, позначений лабораторією як ТТ, що означало Trouble Transmitter, аварійний передавач. Він посилав сигнал у радіусі близько тридцяти п'яти кілометрів, якщо агент AX потрапив у халепу. Пристрій, який використовував Марк, був поміщений у його важку пряжку. Якогось моменту після того, як його схопили, йому, мабуть, дали можливість повернути ручку на внутрішній стороні пряжки, яка активувала пристрій. Сигнал був негайно прийнятий у штаб-квартирі в Палм-Біч. Якнайшвидше передавач там і два передавачі в автомобілях зробили перехресний пеленг. Однак на той час, коли машини дісталися до заправки, Марк був мертвий, а вбивця зник.


Хоук сказав своїм людям, що він хоче зробити з тілами бандитів та їхнім фургоном. Він мав особливі плани на тіло Марка Дауні: його потрібно було доставити літаком до Вашингтона для тихого похорону в Арлінгтоні.


"Знаєте, у нього не було родини", - сказав Хоук, коли ми йшли до машини, щоб поїхати в офіс у Палм-Біч. «Його батьки померли, і він ніколи не був одружений».


Так, найбільш активні агенти AX є одинаками, знання того, що одного прекрасного дня ми можемо згоріти в кузові універсала, тримає нас у такому стані.


— Дякую, лейтенанте. Я дуже ціную вашу співпрацю. Хоук повісив люльку, і я відірвався від переглянутих звітів спостереження. Він вирішив це питання з нашим контактом AX у місцевій поліції. Два трупи, які мали опинитися в морзі, були жертвами «бандитських розбірок». Жодних питань не ставили.


— Що йдеться у звітах?


Я сказав Хоуку, що мені здається, що я знаю, де був схоплений Марк, коли і як його доставили до Уест-Палм-Біч, щоб убити. Читаючи стенограми радіоповідомлень з нашого відділу безпеки в маєтку Сміта, я сказав:


«Минулої ночі, близько дев'ятої години, по всій власності Сміта спалахнули прожектори, і наша людина, яка ховалася біля головного входу, почув шум за стінами. Брехання собак і крики. Водночас наша морська частина повідомила, що на яхті спалахнули прожектори.


Було видно, як екіпаж біжить уздовж поручнів та через пірс. Думаю, саме тоді Марк забив на сполох. Приблизно через двадцять хвилин світло згасло, і все заспокоїлося. Машини приїжджали та їхали з інтервалом у п'ятнадцять хвилин. О 10:15 у ворота в'їхав універсал Mercury 65 року випуску із двома чоловіками всередині. Це звучить знайоме?


Хоук тільки кивнув, тому я продовжив: «П'ятдесят п'ять хвилин по тому фургон рушив, але цього разу з трьома чоловіками в ньому. Новачок був описаний як великий чоловік, що вірно і для Кеніга. Марк, мабуть, був тоді ззаду у багажнику. Хвилиною пізніше лімузин Сміта пішов за Меркурієм, але він, здавалося, затримався. Світло не горіло доти, доки фургон не звернув за ріг, а потім запалився. У Caddy можна було побачити лише одного чоловіка, водія. Ось так Кеніг, мабуть, зник із Вест-Палм.


Хоук узяв у мене звіти і швидко перегорнув їх. — Є п'ятдесят п'ять хвилин, які залишають багато місця для спекуляцій, Ніку. Ми можемо припустити, як ви кажете, що Марк був схоплений близько 9:20 ранку. Універсал не приїхав за ним до 10:15 ранку. Як ви вважаєте, що сталося за цей час?


«Припустимо, — сказав я, — що Марк не повернув вимикач на своєму ТТ, коли його схопили, бо він не міг. Це означає, що його збили з ніг або змусили підняти руки, перш ніж він зміг торкнутися ременя. Я схильний вірити першому. Можливо, приклад гвинтівки влучив йому в голову.


Хоук натиснув кнопку внутрішнього зв'язку на телефоні на столі Марка і зняв слухавку. «Харді, о котрій почався сигнал містера Дауні? По ТТ? - Він чекав.


«Близько 12:30, так? А скільки знайшли фургон з тілами?... п'ять хвилин першого... Правильно. Дякую... Звичайно, принеси негайно.


Повісивши трубку, Хоук звірився з нотатками, які він зробив, коли розмовляв з Харді.


— Нік, ти розумієш, що між моментом, коли фургон виїхав із маєтку Сміта, і моментом, коли Марк почав посилати сигнал лиха, минуло близько двох годин? Що сталося за ці 120 хвилин?


"Здається, у мене є відповідь", - сказав Джим Харді, який увійшов до кімнати, коли Хоук працював над своїм розкладом. Він підняв пачку паперів, які мали з собою. — Це перший звіт нашого коронера про тіло містера Дауні.


Він швидше зателефонує, ніж чекатиме закінчення розслідування. Він думав, що це важливо».


Хоук глянув на квапливо накидану Харді записку і передав її мені. Там стояло:


Крім рани, нанесеної кулею. 38 Думдум, яка пробила череп спереду і вийшла ззаду зі значними пошкодженнями, коронер виявив опіки другого ступеня яєчок, що свідчать про застосування електричного струму, достатнього для ураження електричним струмом, але не для смерті. Відбитки на зап'ястях та ступнях вказують на потертість мотузки.


«Вони відвезли його кудись і катували». У гніві я зім'яв папірець. 'Ось чому він не міг використовувати ТТ. Вони зняли з нього одяг та вплинули на нього».


Хоук нічого не сказав, тільки кивнув.


Марк не заговорив. Я впевнений у цьому, — сказав я, і Хоук знову кивнув. «Напевно, вони здалися за годину або близько того, одягли його та відвели. Він, мабуть, щойно прийшов до тями, коли вони зупинилися, і відразу включив ТТ. Але тоді було надто пізно. Я мовчав, коли Джім Харді повернувся до кімнати.


"Ми отримали дещо за відбитками пальців двох інших", - сказав він. «Вони обоє були кубинцями. Великий був Хуан Орта, колишній боксер на своїй батьківщині, який став охоронцем Батисти, поки Кастро не взяв там воло. Він утік у Майамі, як і його приятель Луїс Мартінес. В обох були судимості за дрібні правопорушення в Майамі та Уест-Палм-Біч. Вони пробули в Уест-Палмі близько трьох місяців», - продовжив Харді. «Їх кілька разів заарештовували там за підозрою у торгівлі наркотиками, але довести звинувачення не змогли. Я чув, що останні два чи три тижні вони трималися в тіні, але вони, очевидно, змогли витратити багато грошей».


"Мабуть, до них підійшов один з вербувальників Девіса і включив їх у платіжну відомість на випадок, якщо буде потрібно насильство", - припустив я.


"Ще відомості від лаборантів, які обстежили універсал,


Харді? - спитав Хоук.


«Рукавички, сер. Пара рукавичок було знайдено ззаду. Мабуть, носив убивця. Вони великі. Наскільки я розумію, це досить великі для горили.


Я глянув на Хоука. — Я певен, Кеніго, — сказав я.


Він кивнув і проінструктував Харді. "Скажи їм, що я хочу, щоб їх негайно порівняли з нашою справою з рукавичками". Коли Харді виглядав здивованим, Хоук коротко пояснив йому, що я вже знав. "Це досить новий," сказав він. «Я припускаю, що ви прочитали інструкцію щодо відправлення всіх зліпків рукавичок до штаб-квартири».


Коли Харді кивнув, він продовжив: «Першу роботу було зроблено начальником дактилоскопічної служби Скотланд-Ярду. Він дійшов висновку, що сліди від рукавичок так само характерні, як і відбитки пальців, і мав рацію. Дві рукавички не залишають однакових слідів. При терті часто використовуваних поверхонь, таких як дверні ручки, кермо автомобіля і перила, рукавички вбирають шари жиру. Вони просочуються брудом і потім, що залишає слід при зіткненні рукавички з гладкою поверхнею. Це стає очевидним, якщо ви використовуєте порошок для зняття відбитків пальців. Є й інші характеристики, – продовжив Хоук. «У шкіряних рукавичках структура шкіри, яка використовувалася, має свої особливості, ідентичні характеристикам пальця. Те саме стосується гумових та пластикових рукавичок, навіть якщо вони виробляються серійно. У кожній рукавичці є невелика домішка, яку можна побачити на відбитку.


Коли урок закінчився, він зупинився і сказав: А як щодо того, що наша бригада прибиральників забрала в готелі N3?


Я теж запитував, які висновки зробили наші люди з трупа мого ворога. Поки все, що я знав, це те, що його забрали в візку для прання, таємно вивезли з "Еліотта" і доставили до нашої лабораторії.


«Поки що нічого особливого, — сказав Харді, — нічого на його відбитках пальців; вони були змінені хірургічним шляхом. Пластична хірургія також була застосована до його обличчя. Навколо лінії росту волосся та вух є крихітні шрами. Відмінна робота, кажуть у лабораторії. Вони роблять докладні фотографії швів, щоб порівняти їх із нашими записами про відомі хірургічні методи».


Харді знову переглянув свої записи і продовжив:


«Вони також роблять рентген. Вони гадають, що його ноги вкорочені. Навколо його ніг є шкірні трансплантати, і вони вважають, що це було зроблено, щоб приховати шрами від операції з укорочення. Цей хлопець виразно не хотів виглядати так, як раніше».


Очі Хоука звузилися, поки він слухав звіт Харді, і коли офіцер закінчив, старий сказав: "Скажіть їм, щоб вони перевірили кістки в його лівому передпліччі, як тільки будуть готові рентгенівські знімки, і негайно повідомите мене про свої результати". ." Харді виглядав спантеличеним, але, оскільки Хоук не збирався повторювати, все, що він сказав, було:


- Так сер . Вони вже мають бути готовими.


Він пішов виконувати інструкції. За кілька хвилин Хоук відчинив двері до іншого офісу, кричачи: «Харді, скажи ЦРУ». що я хочу знати поточне місцезнаходження Ворктонгу. Правильно... Роздвоєна мова. І не дозволяйте собі залишатися у безвихідному становищі. Скажи їм, що це код пріоритету 1 АХ.'


Повернувшись до свого столу, Хоук дивився на небо. Я знав, що його схожий на комп'ютер мозок працює на повну потужність, і я знав принаймні частину проблеми, яку він намагався вирішити.


Якийсь час був подвійним агентом ЦРУ. Кодова назва Ворктонг була нав'язливою ідеєю Хоука. ЦРУ справді ненавидів його, але кілька разів Хоук висловлював мені свої сумніви щодо цінності інформації, яку Ворктонг – справжнє ім'я Квентін Карстейрс – передавав своїм босам у Ленглі, штат Вірджинія.


Хоук розмірковував, поки Джим Харді не просунув голову в двері і не сказав, захоплено дивлячись на Хоука:


"Сер, на тілі людини, яку ми забрали з готелю "Еліотт", є дві тріщини на кістки лівого передпліччя, обом більше десяти років".


Посмішка ковзнула по костлявому обличчі Хоука, і його очі заблищали. - Це Барбур, N3. Мелвілл Барбур. Полювання закінчено. Хоча пошуками Барбура в основному займалася англійська МІ5, звідки він втік майже десять років тому, майже всі розвідувальні служби у вільному світі приєдналися до полювання за секретами, які він привіз із собою. Як начальник відділу зв'язку він стежив за тим, щоб агенти його країни та його союзників не заважали один одному під час таємних операцій. Для цього йому потрібно було достеменно знати, чим займаються офіцери.


Протягом місяця після втечі Барбура з Англії Хоук втратив двох добрих агентів - одного у Східній Німеччині та одного в Персії. Аналогічні втрати зазнали й інших вільних країн. Їхні лідери прийшли поговорити з Хоуком та співробітником ЦРУ про операцію «Пак-Барбур». Однак це з тріском провалилося, і їх втрати тривали протягом двох років, поки всі операції, відомі перебіжчику, не були згорнуті, а персонал не замінено. Лише через рік з'ясувалося, чому полювання на Барбура не увінчалося успіхом. Офіцер КДБ перебіг на Захід і розповів, що всупереч поширеній думці, що Барбур поїхав до Росії, він утік до Албанії, а звідти до Пекіна.


"Отже, китайці дали Барбуру нове тіло і обличчя і змінили його відбитки пальців", - сказав я Хоуку. — Потім вони відправили його до Гонконгу як англійського експортера — прикриття Ворктонг. Ймовірно, вони позбулися справжнього Квентіна Карстейрса. Обличчя Барбура було схоже на нього. Потім через деякий час його перевели до Токіо та пропустили через вербувальника КДБ для використання в Америці. Коли він запропонував стати подвійним агентом ЦРУ, вони також на це повелися. Тільки вони мали потрійний агент. Але як вийшло, що ви попросили перевірити його ліву руку і пов'язали цей труп із Карстерс-Барбуром?


«Коли ви сказали мені, що кілер вихвалявся, що за останні три роки усунув трьох російських агентів, щось стало на свої місця. Ворктонг повідомив, що групу радикалів КДБ було вбито бомбами, які вони планували закласти. Це здавалося мені неймовірним збігом. А ще був той агент КДБ, який зробив таке цікаве падіння – з висоти тридцяти поверхів. Я гадаю, що Ворктонг убив усіх трьох.


— А як щодо зламаного зап'ястя?


«Коли Мелвілл Барбур дезертував, МІ5 мало повний медичний звіт про нього, включаючи рентгенівські знімки, зроблені у Національній клініці громадської охорони здоров'я. Вони показали зламане зап'ястя із двома тріщинами. Зап'ясті було поставлено не зовсім правильно. Він прийшов до клініки зі скаргою на те, що зап'ястя не гоїться належним чином, але коли лікарі захотіли знову зламати кістку, щоб змінити її положення, він не дозволив їм це зробити. Ця впертість запам'яталася йому на все життя.


Я сказав. - «Той, хто відправив його сюди, мабуть, відчував, що розслідування щодо Девіса важливіше, ніж руйнування прикриття Барбура до КДБ та ЦРУ».


Хоук погодився, додавши: «І ти не просто ставиш під загрозу прикриття, створене за чотири роки, Нік. Китайці повинні бути у розпачі, щоб дізнатися, що задумав Девіс. Для цієї роботи вони замовили Камажу з Албанії. Ви зупинили його назавжди, і вони вирішили використовувати Барбура як останній засіб. І якщо це так важливо для них, нам удесятеро важливіше дізнатися про це першими».


Я кивнув головою. — А як щодо справи Леславікуса? Вам вдалося щось встановити з цією справою?


Хоук похитав головою. «Ми продовжуємо розслідувати службу Девіса в РАФ, його інтернування в таборі для військовополонених та його подальше повернення до Уельсу, щоб заволодіти майном свого батька».


Я глянув на годинник. Було 8 годину ранку. - Я повертаюся до свого готелю, - сказав я Хоуку. «Я хочу залишатися поряд з Девісом та його приятелями, особливо Кенігом. І я хочу знати, як Барбур так багато дізнався про мене.


Раптом Хоук став виглядати дуже втомленим. «Щоб не налякати Девіса, не зв'язуйтесь з Кенігом надто рано. Він ціль, ви знаєте. Він зробив паузу. — Коли ти прикінчиш цього виродка, що вбив Марка. Обіцяю.'


Я вже дав собі цю обіцянку.


Перед «Еліоттом» я проїхав повз службу безпеки, яка мала стежити за Девісом. Я зупинився за рогом, і один із офіцерів підійшов до мене. Він повідомив мені, що канадець і два його супутники повернулися прямо з маєтку Сміта близько п'ятої години ранку.


— Ви впевнені, що всі троє були у Роллсі?


- Так сер . Ми пройшли повз них, коли вони зупинилися за дверима. Позитивна ідентифікація всіх трьох.


— Скільки повернувся лімузин Сміта?


Він вийняв блокнот і провів пальцем по списку нотаток. "У десять хвилин першого".


Марк подав сигнал лиха о пів на другу. Це дало Гансу Кенігу сорок хвилин, щоб убити його та двох інших і повернутися в маєток Сміта. З «Кадді» і водієм, який знав дорогу в Уест-Палм-Біч та Палм-Біч це було легко.


Коли я увійшов до вестибюлю готелю, з-за стійки вийшов агент AX, відряджений до персоналу. Він зустрів мене біля ліфта.


«Команда прибиральників подбала про пакет у вашій кімнаті».


- Я чув. Ви бачили його?


"Так сер ".


— Бачили колись раніше?


- Так сер . Я бачив його тут, у холі минулої ночі.


— Він був із кимось ще?


'Так. Він розмовляв із помічником містера Девіса. То був єдиний раз.


Увійшовши до своєї кімнати, я запитав, який саме зв'язок був між Вендтом і Барбуром, китайським подвійним агентом. Чи був Вендт також подвійним агентом? Чи потрійним? Коли я роздягся і впав на ліжко, в голові промайнули запитання. Мабуть, я одразу заснув, але ненадовго. Телефон перервав мій сон, і я подивився на годинник, коли взяв слухавку. Було без чверті одинадцятої, і сонячне світло лилося над моїм ліжком.


Хвилювання в голосі Лілі змусило мене прокинутися.


- Нік, ми їдемо сьогодні вдень. Мені треба поговорити з тобою.


'Куди? Чому? Що трапилося?'


— До Нової Шотландії, і я не знаю чому. Містер Вендт розбудив мене о восьмій і звелів збиратися. Він уже викликав літак містера Девіса. Він зустріне нас в аеропорту о 4 годині дня. Це мій перший шанс зателефонувати тобі.


'Де ти зараз?'


«У вестибюлі. Я запитала, чи можу я пройтися магазинами за годину до від'їзду. Вони, схоже, ні для чого мене не потребували. Більшість ранку вони розмовляли в спальні містера Девіса. Принаймні містер Девіс і містер Вендт. Ганс збирає речі.


"Купи дещо в сувенірному магазині готелю, щоб повернутися з пакетами", - сказав я їй. — Потім іди нагору.


- Добре, любий, - сказала вона. — За п'ятнадцять хвилин.


Мені потрібен був цей час, щоб повідомити Хоуку новини про останні події і вжити заходів, щоб якнайшвидше доставити мене до Нової Шотландії. Я сподівався, що Хоук ще не відправив винищувач-бомбардувальник назад до Вашингтона, коли зняв слухавку і набрав номер нашого офісу в Палм-Біч.


Розділ 11


Літак відлетів назад до Вашингтона, але Хоук влаштує ще один.


"Ти полетиш сьогодні вдень," сказав він. Він поставив на мій апарат скремблера, щоб більше не потрібно було говорити шифром.


«Їм доведеться приземлитися у Галіфаксі чи Сіднеї, – продовжив Хоук. «Є шанс, що Девіс вирушить на свій острів літаком-амфібією. Я думаю, що краще злітати в Галіфакс і попросити канадських ВПС доставити вас на гелікоптері в Уайтхед. Його острів знаходиться неподалік узбережжя. Я опрацюю деталі. Ось бачиш, добре, що ти можеш дізнатися від цієї дівчини про цей несподіваний поспіх.


Коли я повісив слухавку, швидкий стукіт сказав мені, що Лілі була біля дверей.


Я відчинив двері, і вони практично вбігли всередину з пакетами в руках. Зачинивши двері, я обернулася до неї. Пакети валялися на підлозі, і вона кинулася мені в обійми.


Але наш поцілунок був ніжнішим, ніж пристрасним. Нарешті, Лілі відірвала свої губи від моїх і подивилася на мене вологими очима. «Ніко, ось воно. Я ніколи більше тебе не побачу. Сьогодні ми будемо за тисячі миль один від одного. Я не хочу… — Вона зупинилась і опустила голову.


Я підняв її підборіддя, і сльози покотилися її щоками. Я коротко торкнувся губами її чола і сказав: «Люба, це не кінець світу. Ти просто їдеш до Нової Шотландії. Ще побачимось. Я приверну до вас туди. Я згадав її улюблений вислів і додав: «Обіцянка є обіцянкою».


Вона відступила назад, і її очі вивчали моє обличчя. - Як, Нік? Що ти збираєшся робити в Новій Шотландії?


Ідея, яка сформувалася у моїй голові, почала укорінюватися, тому я недбало сказав: «Це дуже просто, дорога. Моя компанія має офіс у Галіфаксі. Я просто поїду туди у відрядження, а потім орендую машину, щоби приїхати до вас. Я мало що знаю про Нову Шотландію – я ніколи не був там у нашому офісі, – але я вас знайду.


- Нік, що саме ти робиш? — раптом запитала вона. — Ти ніколи цього не казав.


«Я агент з нерухомості… і ви — актив, що найбільше рухається, який у мене колись був».


Я почав розстібати її прозору блузку.


Вона стурбовано подивилася на годинник. - Ще багато часу, - сказав я. "Вони дійсно не очікують, що жінка так скоро зробить покупки на Уорт-авеню востаннє".


Вона замислилася на мить, потім розсміялася і сказала: «Я думаю, ти маєш рацію». З цими словами вона простягла руку і потягла мене за ремінь. — Я винна тобі дещо за минулу ніч. У голові ще туман. Я розстебнув блискавку на її лимонно-жовтих штанах. Вони впали на підлогу, коли вона розстебнула мою блискавку жестом, який водночас був ласкавим. Стягуючи плавки з її сідниць, поки вони не впали на підлогу, я сказав: Я точно знаю ліки від похмілля.


Я стягнув блузку з її плечей і дозволив їй впасти, моя рука ковзнула до гачка її ліфчика між її грудьми, що здіймаються. Коли тонкий, як папір, шматок тканини приєднався до купи одягу на підлозі, мої руки схопили вигини, які він окреслив. Вона підняла губи, щоб знову поцілувати мене, одночасно звільняючи мене від мого останнього одягу.


Коли ми були оголені, я взяв її на руки, відніс до ліжка і обережно опустив на покривало. На мить вона прийняла кокетливу позу, поки я не натрапив на неї, потім її руки ковзнули мені за спину.


«Нік, — швидко прошепотіла вона, коли я притис її до себе, — я хочу, щоб ти був зі мною. Будь ласка, не забудьте приїхати.


Я знав, що вона має на увазі Нову Шотландію, але мені довелося піддражнити її і сказати: «В той же час, що ти, люба».


Вона засміялася і обвила мене ногами. «Швидше, Картер. Я лише бідна працююча дівчина, і якщо я не повернуся найближчим часом, мій бос шукатиме іншу помічницю».


На мить щось ворухнулося в моїй пам'яті, потім думка загубилася, як ми розчинилися одне в одному.


«Чому Девіс поспішив з від'їздом?» - Запитала я Лілі, коли ми одягалися. Вона одяглася і продовжувала дивитися на годинник, начебто пропонували приз тому, хто фінішує першим. Було близько полудня. Я подумав, чи боїться вона Девіса чи Вендта, оскільки він, здається, був тим, хто зазвичай диктував їй роботу.


'Я не знаю. Все це було так несподівано. Просто пообіцяй мені, що приїдеш до Нової Шотландії, Нік. Містер Девіс ніколи не пускає незнайомців на свій острів, але має бути якийсь спосіб зв'язатися з ним.


"Я скажу вам, що я зроблю," сказав я. — Я візьму напрокат рибальський човен, коли дістануся туди. Щодня з 11 до 14 я кидаю якір у гавані твого боса і намагаюся зловити там рибу. Вперше, коли ви побачите човен в тому самому місці два дні поспіль, ви знаєте, що це я. Використовуйте дзеркало, щоб просигналити мене. Я з нетерпінням чекаю цього.


Схвильована Лілі погодилася. — А наступного дня після того, як я дам вам сигнал, ми зустрінемося опівдні в магазині Вітхеда — це місто на материку навпроти острова Девіса. О, Ніке, я не можу дочекатися. Вона обвила руками мою шию і підтяглася, щоб притулитися губами до моїх.


"Ми обидва стали б шпигунами".


Я намагався не показувати свою реакцію на її коментар, поки наші мови грали одна з одною. Нарешті вона відпустила руки і опустилася на підлогу. "Тепер я повинна йти, дорогий." Вона побігла до дверей із притиснутими до грудей пакетами. Я тримав двері відчиненими.


«Пішли швидше», — сказала вона, пролітаючи повз мене до ліфта. Коли за цим прекрасним обличчям зачинилися двері, я почув: «Але без мене».


Я подзвонив Хоуку, щоб сказати йому, що мало що знаю про Лілі, але домовився зустрітися з нею в Уайтхеді.


— Будь у Томмі за п'ятнадцять хвилин на обід, — пробурчав старий. "Тоді я розповім вам про ваші плани подорожі".


Мені знадобилося десять хвилин, щоб дістатися вулиці Ротал Пуансіана. Мені пощастило зайняти одне з місць для паркування навпроти Tommy's завдяки дивовижній білявці, яка щойно виїхала на білому Rolls Corniche, коли я їхав бульваром, обсадженим пальмами.


'Ви один?' — спитав усміхнений господар із пісочним волоссям біля входу до ресторану, коли я підійшов. Коли я сказав йому, що хтось ще прийде, він подивився через внутрішній дворик, куди приходили подивитись і подивитись мешканці Палм-Біч та туристи.


"Вибачте, здається, у мене зараз немає вільного столика на вулиці", - вибачився господар. "Але всередині ще є кілька вільних столиків".


— Все гаразд, — сказав Хоук, несподівано з'явившись поряд зі мною в сірому вовняному костюмі, зовсім недоречному серед усіх пастельних відтінків.


Чоловік увійшов поперед нас і посадив нас за столик ззаду. Він поклав два великі меню і зник зовні.


Хоук не гаяв часу даремно. «Приблизно без чверті п'ять ВВС має для вас літак в аеропорту. Початок польоту о п'ятій годині. Ви летить прямо в Галіфакс. Канадські ВПС звідти доставлять вас до Кансо. Коли офіціантка прийняла наше замовлення, Хоук дістав карту та розгорнув її.


— Це Кансо, — сказав він, вказуючи на південно-західний край головного острова Нової Шотландії. - А це Візхед. Він провів пальцем трохи на захід. «Прямо навпроти міста, яке невелике, знаходиться острів Девіса. Один з наших людей чекатиме вас у Кансо. Один з наших колишніх агентів, я мушу сказати. Білл Фіш.


Койд Фіш, як його прозвали інші агенти AX за його подвиги у Другій світовій війні, пішов у відставку після втрати правої руки останніми днями боїв у Європі. Він емігрував до Нової Шотландії і купив рибальський човен.


- Зараз він живе в Уайтхеді, - сказав Хоук, - і почувається в місті як удома. Його допомога буде неоціненною. Я сказав йому, що маєш брелок, який він мені дав.


У відповідь на мій запитальний погляд він дістав щось із кишені і простяг мені. Я побачив, що це кільце для ключів, зроблене із простого золотого ланцюжка, на якому висіло щось, що я дізнався як викривлену великокаліберну кулю. Я глянув на Хоука.


- Це від Білла, - сказав він. — Це одна з куль, які вийняли з нього армійські лікарі. Очевидно, вона пройшла через його руку, врізалася в одне з ребер і лишилася там. Подивіться, що там написано. Я подивився на шматок металу і побачив на ньому напис: «Яструб, ти мав рацію, Білл». - Він мав на увазі, що я не хотів, щоб він пішов до армії, - сумно сказав Хоук. — У будь-якому разі це твій розпізнавальний знак. Не втрачай його. Я хочу отримати його назад.


- Так сер . Ви знайшли щось про Девіса чи Леславікуса?


'Трохи. Нам вдалося знайти охоронця у таборі для військовополонених під Гамбургом, де знаходився Девіс. Він пам'ятав Девіса, тому що той був одним із небагатьох канадців там і тому що СС виявляли до нього особливий інтерес. Він був відправлений до табору есесівцями. Потім кілька разів до нього приходила пара з них. В один із таких випадків чергував охоронець, і він бачив, як агенти СС змушували Девіса роздягатися. Поки один із них — високий чоловік, згадує він, — мабуть, оглядав його щодо обшуку, інший фотографував з усіляких ракурсів. Охоронець сказав, що, на його думку, це сталося через те, що есесівець був геєм, але я гадаю, що причина була в іншому».


Я запитав. — Він знав щось про втечу Девіса?


'Так. Знову ж таки, тому що це було так незвичайно. За два тижні до втечі Девіса прийшли есесівці та забрали його. Через два дні його привезли назад і помістили до камери одного, а не до барака з іншими арештантами, де він перебував раніше. Мабуть, це полегшило втечу. З того часу він вважався в'язнем СС, тому охоронцям табору не було чого робити, окрім як регулярно його перевіряти. Девіс якимось чином отримав ключ від своєї камери та втік. Охоронець сказав, що у командира табору мало не стався серцевий напад, бо Девіс був єдиним, хто втік. Він боявся, що СС звинуватить його. Але есесівці не скаржилися, і ніхто навіть не отримав догану».


Хоук і я погодилися, що обставини втечі Девіса більш ніж підозрілі.


— А як щодо смерті батьків до того, як він повернувся до Уельсу? - Запитав я.


«Згідно зі звітом поліції, вони загинули, коли їхня машина впала під ухил під час сильного дощу. Незважаючи на явно проливний дощ — одна газета назвала його «сильною зливою» — машина спалахнула, і наступного дня було виявлено їх обвуглені тіла. Свідків не було, а машина була надто сильно пошкоджена, щоб визначити, чи не були у неї якісь пошкодження перед аварією. Але навіщо було двом людям похилого віку кататися по затоплених дорогах?


«З пістолетом у спини вони не мали б особливого вибору», — відповів я. «Їх приголомшили прикладом пістолета по їхніх сивих головах, щоб вони заспокоїлися, а потім машина впала. Зрештою, саме вони знали свого сина найкраще і, отже, становили найбільшу загрозу для будь-кого, хто хотів зайняти його місце».


Хоук кивнув головою. Вогонь, здається, популярний спосіб покласти цьому кінець. У Гамбурзі Леславікус наклав на себе руки, обливши свою машину бензином і випустивши кулю в переднє сидіння. Тіло було так обпалене, що його неможливо було впізнати, але було встановлено, що воно належало Леславікусу, бо в цей час у будинку було двоє його людей. Один був водієм, а інший його ад'ютантом. Цікаво, чи не так, Нік?


"Чи можемо ми дізнатися, чи був цей водій великим чоловіком?"


'Ми намагались. Але пам'ятайте, минуло понад тридцять років, — сказав Хоук. Він сказав мені, що будь-яка нова інформація про Девіса/Леславікуса буде передана Уайтхеду. Рості Джей надішле ваше спорядження з Галіфакса, - додав він. «Включає передавач і телефон-шифратор, обидва будуть розміщені в будинку Білла Фіша. Його перевезуть на вантажівці, запакувавши як спорядження для човна Білла. Якщо вам потрібно ще щось, будь ласка, зв'яжіться з Галіфаксом».


"До речі, - продовжив він, - майбутнє твого друга Чан Лі виглядає досить безрадісним".


'Чому?'


«Її попередницю було вбито в Нью-Йорку».


— Вона сказала, що чула про це плітки в офісі, — сказав я. — Є якийсь зв'язок із Девісом?


- Наскільки ми можемо судити, ні. Схоже на вбивство ґвалтівником. Але наші останні звіти з Лондона містять дані про молоду леді, яка була секретарем Девіса. Здається, її звали Гуді. Її описували як біляву дівчину. Принаймні до того, як кілька років тому її тіло, яке зазнало сексуального насильства, виловили з Темзи, вона була зарізана.


'А інші секретарки?'


'Так, я наказав усім підрозділам перевірити міста, де є офіси Девіса, щоб з'ясувати, чи не було якихось інших неприємних інцидентів за участю його привабливих молодих помічниць.


"Я не можу попередити Лілі, не розкривши себе", - сказав я Хоуку. — І я навіть не можу змусити її піти у відставку. Вона мені потрібна саме там, де вона зараз». Хоук попросив у офіціантки рахунок. Він заплатив, і коли ми зібралися йти, він просто сказав: «Я вважаю, що найкраще, що ви можете зробити для забезпечення безпеки юної леді, вирішити це питання якнайшвидше».


Розділ 12


Хоук і я попрощалися з Томмі після того, як домовилися зустрітися в аеропорту. Я повернувся до «Елліота» і зв'язався з нашим чоловіком у комутатора, щоб дізнатися, чи не намагалася Лілі додзвонитися до мене. Він сказав мені, що ніхто не дзвонив у мою кімнату, а потім додав: Лімузин Сміта стоїть через дорогу. Водій приїхав кілька хвилин тому і зателефонував до номера Девіса, щоби сказати, що він там. Йому сказали, що вони будуть готові за годину. І пілот літака Девіса зателефонував з аеропорту, що він приземлився, почав дозаправку і виліт буде за розкладом».


Я попросив його повідомити мене, коли вони вийдуть з готелю, потім піднявся нагору і квапливо схопив мою валізу. Я хотів поговорити з Майком Капланом перед від'їздом із Палм-Біч, щоб запевнити його, що ФБР перевірив його інформацію про Леславікуса. Я не хотів, щоб він створював проблеми. Коли я був готовий піти, я зателефонував до офісу АХ запитати адресу притулку. Джим Харді дав мені номер на Бразильській авеню. - Але зараз нікого немає, - продовжив він.


«Каплан був сповнений рішучості повернутися до своєї квартири за одягом та діловими паперами. Наші люди із ним. Один із них повідомив про це п'ять хвилин тому. Вони були готові поїхати, як тільки Каплан дістав із машини портфель. Я хотів спитати про Хоука, але поліцейський, який працював на комутаторі, обірвав мене, сказавши, що помічник Девіса, високий, щойно увійшов у вестибюль з купою багажу і везе його до машини Сміта. Я вирішив піти у вестибюль, щоб подивитися на від'їзд, тому я сказав Харді, що побачусь з Хоуком пізніше.


«Він прямо зараз дзвонить до нашого офісу в Ер-Ріяді, містере Картер, — сказав Харді.


Я знав, що Девіс має великі нафтові інтереси, і підозрював, що Хоук збирає ще більше інформації про канадця в столиці Саудівської Аравії. "Скажи йому, що я на Бразильському проспекті, і я зв'яжуся з ним там".


Я повісив люльку, зібрав валізу і пішов у вестибюль.


Коли двері ліфта відчинилися на моєму поверсі, я опинився віч-на-віч з Девісом, Лілі, Вендтом і гігантом Кенігом. Остання обхопила руками картотечну шафу, яку я оглянув минулої ночі. Всі вони, здавалося, були здивовані, побачивши мене, і Лілі відкрила рота, щоб щось сказати, але тут же закрила його. Мені здалося, що Вендт помітив і оцінив її рух від неї до мене, а потім озирнувся на неї. Але потім вона поновила своє ставлення. Девіс хотів відійти убік, але я зупинив його жестом.


"Спускайтеся ви. Я не поспішаю."


Девіс ввічливо кивнув, коли за ним зачинилися двері. Це був перший раз, коли я бачив його так близько, тому я міг бачити його сталеві сірі очі.


Коли я дістався вестибюля, Кеніг прив'язував картотечну шафу до багажника «Роллса».


Інші вже сіли. Лілі подивилася на мене, коли я вийшов з-під навісу. У мене знову склалося враження, що Вендт її дурить.


Коли Кеніг закінчив і обійшов машину до свого місця за кермом, я побачив, як Девіс щось йому сказав. Величезні плечі витяглися майже по-військовому. Коли "Роллс" від'їхав, чорний "кадилак" з іншого боку вулиці зайняв своє місце позаду них. Фургон квіткового магазину з двигуном, що працює на холостому ходу, рухався третім у черзі, і три автомобілі зникли за рогом. Я знав, що фургон буде слідувати за двома легковими автомобілями лише чотири чи п'ять кварталів. Тоді його місце займе інша машина. Принаймні ще дві машини AX прямували за ними в аеропорт на випадок, якщо вони зупиняться.


— Ти їдеш сьогодні? Черговий паркуванням вказав на мою валізу на тротуарі. 'Так..."


Як тільки я звернув на Бразильську авеню, я побачив Каплана і двох чоловіків, які, як я вважав, були з АХ, вони виходили з машини перед акуратним білим будинком. Я вже збирався подати сигнал, щоби привернути їхню увагу, коли зрозумів, що водій «Форда» переді мною подумає, що це для нього. І це також було добре. Він спокійно проїхав повз обсаджений деревами квартал і, здавалося, шукав місце для паркування. Коли Каплан та двоє інших попрямували до будинку, він раптово збільшив швидкість. До цього моменту я не помічав пасажира у «форді», і в мене майнуло в голові, що він, мабуть, скрючився на передньому сидінні. Коли я побачив чорну точку, що летить з вікна з боку пасажира, я натиснув на газ.


Я натиснув на клаксон і водночас дав повний газ. "Катлас" рвонувся вперед, коли трійця повернулася на звук мого гудку і ревіння двигуна. Один із них одразу зрозумів ситуацію і штовхнув Каплана на землю. Інший розстебнув пальто і пригнувся, висмикуючи пістолет.


Тим часом, "Форд" був майже навпроти них, але я швидко наздогнав його, коли мій гудок пролунав попередженням. Незадовго до того, як я врізався в задню частину "форда", я побачив, як очі водія розширилися від виду в дзеркалі заднього виду. У цей момент він, мабуть, крикнув своєму товаришеві попередження, бо той не вистрілив.


Удар відкинув мене до керма, але я був готовий до цього, а вони ні. Я міцно стиснув кермо, і моя голова зупинилася за кілька дюймів від вітрового скла, потім сила удару відкинула мене назад на сидіння. Я швидко вибрався з «Катласу» і побіг із Вільгельміною вже вийнятою з кобури до «Форда». Краєм ока я помітив, як один із наших людей допоміг Майку Каплану піднятися з лужка, а другий побіг до іншого боку Форда. Його револьвер 38 калібру був готовий до стрілянини.


Але нам не потрібні були гармати. Голова водія Ford застрягла у лобовому склі, утримуючи його над кермом.


Дивом він не виглядав серйозно пораненим. Я не бачив крові, і він був у свідомості. Він вилаявся, але боявся вирватися з розбитого скла, яке тримало його голову в лещатах.


- Як інший? — спитав я офіцера AX, який відчинив двері з іншого боку і схилився над людиною, що гротескно лежить під панеллю приладів.


«Немає пульсу. Я вважаю, що він мертвий.


Я помітив місцевих жителів, які вибігали з будинків на тиху вулицю. Я хотів, щоб вони повірили, що це не більше, ніж звичайна дорожньо-транспортна пригода.


"Опусти пістолет", - сказав я агенту AX, встав і подивився над капотом. Каплана та іншого поліцейського ніде не було видно, і я припустив, що він провів Майка у безпечне місце. Я був радий, що під час зіткнення на тротуарах не було перехожих. Без свідків наша історія про нещасний випадок могла б спрацювати.


"Мабуть, хтось уже викликав швидку допомогу або поліцію", - сказав я. — Ти подбаєш про все тут. Я візьму це і відвезу його. Дай мені ключі від твоєї машини.


Він жбурнув їх у мене, і я зігнувся назад у «форд». Коли я схопив його за плече, то водій зрозумів, що я задумав. Його крики «Ні!» пролунало так само, як я смикнув його назад. Голова вийшла зі скла. Коли приїхали перші мешканці, я витяг його з машини.


— Відійдіть, — різко наказав я. «Я мушу відвезти цю людину до лікарні».


"Я викликав поліцію", - сказав один з них. - Вони можуть бути тут у будь-який час.


— Нема часу, — сказав я, протискаючись крізь натовп, усе ще стискаючи свого бранця. Мабуть, у шоці він продовжував бурмотити, поки я вів його до машини, в яку ввійшли Каплан та інші.


'Що ти хочеш щоб я зробив?' — спитав голос поруч зі мною, і я зрозумів, що інший поліцейський ішов зі мною.


— Швидко йди та розкажи в офісі, що трапилося. Хоук тут. Він розбереться з поліцією. Скажи йому, що я їду з цією людиною, і їм краще мати під рукою лікаря, коли я приїду. «Я глянув на годинник. Було майже чотири години. — Тоді повернися на вулицю і переконайся, що поліція не виявляє надто великого інтересу до людини, яку доправили до лікарні. Ви маєте значок?


"Фінансовий відділ номер один".


"Цього достатньо", - сказав я, відчиняючи дверцята його машини і штовхаючи бранця на переднє сидіння. «Дійте, поки Хоук не передзвонить їм».


'Добре. А Каплан?


— Вам доведеться його знову перемістити. Мабуть, вони стежили за його квартирою та напали на вас тут. Ти повинен сказати Джиму Харді, що цей будинок небезпечний. Скажи Каплану, що це, мабуть, друзі його старого приятеля, і не хвилюйся, ми їх дістанемо. Виття сирени вдалині розрізало повітря. - За роботу, - сказав я. — Я мушу піти звідси.


Я оббіг машину до місця за кермом і тільки дав машині відірватися від бордюру, коли в поле зору потрапив червоний мигалка поліцейської машини. Я повернув за кут на Лейк-драйв і побачив, як поліцейська машина ривком зупинилася поруч із моєю взятою напрокат машиною Катлас, яка частково застрягла в форді. Поруч зі мною пролунав стогін. Я глянув на людину, що безвольно притулилася до дверей. Між стогонами він безладно махав руками. Я подумав: ти думаєш, що маєш одну проблему, приятелю. Просто почекай, поки Хоук дізнається, що я повністю розбив орендовану машину.


Розділ 13


- Де ти взяв цей літак, Нік?


Рості Джей, голова AX-Nova Scotia, помацав мою руку на злітно-посадковій смузі міжнародного аеропорту Галіфакса, але його увага була прикута до блискучої скриньки, з якої я вийшов.


- О, ти знаєш Хоука. Тільки найкраще для своїх людей, — пожартував я. Насправді, я сам був би здивований, побачивши C-140 Jetstar, що чекає на мене в аеропорту Палм-Біч Інтернешнл. Пілот, ретельно доглянутий молодий майор, був приголомшений тим, що я був його єдиним пасажиром. Він, пояснив це протягом менше ніж тригодинного польоту. Оскільки чотири двигуни в хвості розганяли нас до швидкості 500 миль на годину, він сказав мені, що ВПС зазвичай використовують цей літак для VIP-персон і що на мисі Кеннеді троє генералів були незадоволені, тому що їхній транспорт був викликаний у Палм-Біч для спеціального завдання. Майор не став відкрито запитувати, чому я важливіший за трьох генералів, але дав мені всі шанси це розповісти, чого я не зробив.


«Ну, тут ми не можемо запропонувати вам таку саму розкіш», — сказав Расті, ведучи мене до великого вертольоту, який був приблизно за сотню ярдів від мене. Лопаті несучого гвинта вже оберталися, і рев двигуна посилився, коли пілот побачив наше наближення. Розсувні двері ковзнули убік, і сержант нахилив голову, щоб визирнути назовні. «Але канадські ВПС дуже допомагають. Той гелікоптер, на якому ви полетите, було передано звідси повітряно-морській рятувальній службі в Кансо. Він у вашому розпорядженні, якщо він вам знадобиться.


— Чи є новини від Хоука? — спитав я, питаючи, чи міг він зам'яти мою аварію. Я залишив свого в'язня в офісі, коротко пояснив, що сталося, а потім помчав до аеропорту, дізнавшись, що Девіс відлетів за розкладом і тримає курс згідно з даними авіадиспетчерської служби. План польоту вказував на посадку в Ярмуті на західному краю Нової Шотландії, а не в Сіднеї, як ми очікували.


- Так, - сказав Расті. «Він хотів повідомити вас, що чотири роки тому в Ер-Ріяді таємниче зникла секретарка Девіса. Це була австралійка, яку він найняв у Лондоні. Красуня, м'яко кажучи. Вважалося, що вона потрапила до гарему. Деякі нафтові шейхи мають розвідники, які шукають «таланти» по всій Європі. Багато розкішних повій вже відправлено на Близький Схід. І чомусь більшість із них ніколи не повертаються на свої місця».


— Хоук сказав щось ще?


«Я не знаю, що це означає, але я мав сказати вам, що аварію було належним чином оформлено. Іншу машину також було орендовано. Людина, яку ви привезли, все ще шокована і не може бути допитана. Хоук поговорить з тобою, коли ти дістанешся до Уайтхеда. Ми підійшли до гелікоптера, і сержант простяг руку, щоб допомогти мені всередині. Крізь рев мотора у мене було ще одне питання до Расті: Ти відправив мої речі?


— Вони сьогодні прибули вдень, — крикнув він. «Вони встановлені та працюють».


Сержант зачинив двері. Я поставив свою валізу під одну з лав вздовж стін вертольота і сів, поки ми піднімалися. Коли ми були на крейсерській висоті, сержант пішов у кабіну, і я заснув. Здавалося, що я поспав лише кілька хвилин, коли він ніжно струснув мене і нахилився, щоб кричати на мене крізь рев двигунів.


"Ми приземлимося приблизно через три хвилини, сер".


Мій годинник сказав мені, що я проспав майже дві години. Я виглянув у вікно за мною і побачив кілька мерехтливих вогнів піді мною. Коли ми почали спускатись, я побачив, що ми знаходимося над містом. Кілька хвилин я не міг сказати, де ми збираємося приземлитися, а потім я зміг розрізнити довгий овал, помічений ліхтарями на високих стовпах. Я побачив, що це прожектори, які висвітлюють стоянку за заводом. Я подивився на сержанта, який сказав: Це консервний завод. Через двадцять секунд ми сіли на землю, і він відчинив двері.


Двигуни стояли, але лопаті гвинта ще не зупинилися, коли я стрибнув на землю. За п'ятнадцять метрів чекала машина. Двері ліворуч відчинилися, але я не міг бачити, хто вийшов, бо він поставив машину так, що фари світили мені в очі. Голос пролунав із-за світла. "Картер?"


'Так.'


— У тебе є щось для мене?


Я поліз у кишеню куртки і витяг зв'язку ключів Хоука. «Там написано: «Яструб, ти мав рацію, Білле».


Високий худорлявий чоловік швидко ступив уперед, і, коли він потрапив у промені фар, я побачив, що в лівій руці він тримається за револьвер калібру. 45 у поясі джинсів. Потім він потягся до мене, і я привітався з його лівою рукою єдиним рукостисканням, на яке він був здатний.


— Я Білл Фіш, — голосно загарчав. "Ти вчасно. Девід теж. Півгодини тому я зателефонував до авіадиспетчера Ярмута, і він приземлився о 8:30. Вилетів через п'ятнадцять хвилин на своєму літаку-амфібії, що очікував. Зараз вони повинні бути на Острові Диявола.


- Це те, як він це називає? — спитав я, здивований тим, що ця назва ніколи не згадувалась у звітах.


- Ні, - посміхнувшись, сказав Білл. — Так це називають дехто в Уайтхеді. Девіс ніколи не давав йому імені, але один із хлопців дав йому це ім'я. І я думаю, що це личить.


- Я теж, - сказав я йому. 'Підемо. Скільки часу нам знадобиться, щоб дістатися твого дому?


«Близько півгодини у цей час ночі. Це близько 20 миль, але дороги не надто завантажені. Тут, дякувати Богу, не так багато супермагістралей. В іншому випадку ми були б заполонені туристами, тому що Уайтхед — одне з найкрасивіших місць, створених Богом». Перш ніж я встиг його зупинити, він узяв мою валізу і пішов до машини. Коли ми дісталися туди, Білл поставив валізу і відчинив мені двері. Потім він знову взяв валізу, щоб покласти її в багажник, перш ніж сісти поряд зі мною. Він відкрив бардачок і сунув туди кольт 45 калібру. Його ліва рука рухалася так швидко, що коштувала трьох правих, подумав я, поки він повертав ключ у замку запалювання. Він плавно звернув з паркування на вулицю Уайтхед.


"Зараз ми їдемо на Острів Диявола", - крикнув мені Білл крізь стукіт дизельного двигуна в старому траулері, який, можна було сказати, був його великою любов'ю. "У порт".


Коли я підвівся у відкритій каюті, нас затрясла ще одна важка хвиля, і я потягнувся за підтримкою до труби.


"Не чіпай цю трубу", - попередив мене Білл вдруге за цей ранок. Вихлопна труба, що проходила через кабіну, була гарячою, і що довше ми були в дорозі, то гарячіша вона ставала, сказав він мені, коли ми виїжджали. Я був радий теплу, це був єдиний обігрівач на човні, а десятивузловий вітер хвистав океан п'ятифутовими хвилями з шаром гребенів.


Повиснувши на вудці, я почекав, поки «Екскалібр» набере ще одну хвилю, потім подивився на неспокійну воду зліва. Я бачив острів Девіса вдалині, коли ми випливали з каналу перед будинком Білла, але його розміри не вразили мене приблизно за три милі від нього. Тепер, за чверть милі попереду нас, він вимальовувався перед нами, як кит із зеленою спиною. Змінним курсом ми йшли до нього і тепер наближалися до нього з боку океану. Білл запропонував, щоб ми не прямували до нього, щоб не надто явно виявляти інтерес до того, хто спостерігає за нами з берега. Коли ми підійшли ближче, то побачив, що лісистий острів має довжину близько чотирьох тисяч футів. Білл підтвердив це число, коли я згадав його. "І це також близько милі завширшки," кричав він. — Бачиш вежу, яку я тобі казав, на головному будинку?


Я кивнув, бо мої очі були прикуті до схожої на замок споруди, що височіла над деревами в тому місці, яке, мабуть, було центром острова. Виявилося, що він зроблений із природного каменю. Яскравим сонцем, що відбивався від вершини, я зрозумів, що вежу вінчає якийсь засклений оглядовий купол. У мене було відчуття, що хтось там нагорі спостерігає за нами, поки ми пливемо до укриття Девіса. Потім я побачив антену радара, що обертається на вершині башти.


Мої підозри незабаром підтвердились. Білл підвів «Екскалібр» до берега за триста ярдів. Я помітив, що дерева були зрубані далеко за межею звичайної лінії пляжу, утворюючи смугу завширшки тридцять метрів, що оминає острів. Коли Білл пригальмував і дозволив хвиль віднести нас до берега, чорний джип раптово промчав берегом. Поруч із водієм стояв чоловік. Він був одягнений у зелений комбінезон із поясом, який виглядав як мундир. Однією рукою він чіплявся за верхню частину лобового скла. Інша рука тримала бінокль у його обличчя, доки джип не зупинився навпроти нас. Нахилившись, дозорець відклав бінокль і взяв до рук мегафон. Електронний, безтілесний голос луною рознісся короткою ділянкою моря.


- Не сходіть на берег, - наказав він. «Це приватна земля. Ви порушите закон і будете заарештовані. Повторюю, не виходьте на берег. Заведіть двигун і залиште це місце.


Білл натиснув на педаль газу, щоб перезапустити двигун. - Помахай їм, - сказав він мені. «Вони побачили нас із вежі та послали джип чекати нас. Але вони звикли до того, що місцеві беруть людей, щоби показати їм острів».


З дизелем на половині газу він повернув кермо і спрямував корабель від острова. Я помахав солдатові з мегафоном. Якийсь час він стояв нерухомо, поки не переконався, що ми йдемо, а потім натягнуто помахав у відповідь. Коли він нахилився, я помітив кобуру на його ремені. Я також помітив, що коли він знову випростався, він, мабуть, тримав рацію перед своїм ротом. "Він повідомляє, що ми пішли", - крикнув я Біллу. Він кивнув, не зводячи очей. Його увага була поглинута хвилями, що піднялися перед нами. Сухожилля його руки були натягнуті, коли він повертав кермо, щоб ловити хвилі під кутом, яке не дозволяло нам розлетітися в тріски. Ривок його голови поманив мене до себе.


Коли я прийшов, він крикнув: "Я веду човен до бухти острова". Зараз море надто бурхливе. Мабуть, десь у Атлантиці був шторм.


Напередодні ввечері ми домовилися не зв'язуватися з Лілі, поки я не матиму можливості досліджувати острів. По-перше, я не хочу наражати її життя на небезпеку, використовуючи її без необхідності. По-друге, я сказав їй, що зв'яжуся з нею через два дні і моя негайна поява може викликати в неї підозри.


«Вона зможе побачити мене тільки в тому випадку, якщо зможе дістатися вершини цієї вежі, чи не так?» - спитав я Білла.


— Коли ми перейдемо на інший берег, ти побачиш, де кинути якір, щоб він міг бачити човен. Це бухта, де Девіс має гавань.


Я згадав грубу карту острова, яку Білл намалював учора за вечерею. З одного боку острова він намалював глибоку арку у вигляді півмісяця і написав у ньому: «гавань з причалами». Потім він відірвався від своїх зусиль і сказав: «Нам доведеться порибалити прямо перед бухтою, або твоя дівчина подумає, що ти зовсім про неї забув».


Я не збирався цього допускати, особливо після того, що почув по радіо Хоука відразу після того, як дістався до будинку Білла. Передавач, який Расті Джей надіслав із Галіфакса, було встановлено у спальні Білла. Було трохи більше одинадцятої, коли я зв'язався з нашим офісом у Флориді, але Хоук все ще чекав на мене.


"Все в порядку, N3?" — одразу спитав він.


— Схоже, сер, — сказав я йому.


— Яка наша вперта жертва? — спитав я, маючи на увазі зіткнення, яке врятувало Капланові життя.


«Він усе ще каже тарабарщину. Лікарі кажуть, що у нього струс мозку, і може пройти кілька днів, перш ніж він видужає».


— Чи є якась інформація про цих двох?


За словами Хоука, дует був ідентифікований як наймані вбивці з Нового Орлеана, які кілька днів тинялися в районі Майамі. "А-32 передав вам моє повідомлення про дівчину в Саудівській Аравії?"


— Рості щойно сказав мені, що в Ер-Ріяді зникла одна із секретарок Девіса. Австралійка. Хоук сказав, що дівчинку шукали недовго, але, мабуть, особливого ажіотажу не було завдяки впливу Девіса в столиці Саудівської Аравії. «Офіс у Брісбені намагається отримати інформацію про неї. Схоже, твоя східна подружка у небезпеці. Якщо ти зможеш витягнути її звідти, ти надаси їй велику послугу».


Білл знову покликав мене вперед і вручив мені бінокль. — За кілька хвилин ми пройдемо гавань, — кинув він через плече. «Устань поряд зі мною, щоб тебе не було видно збоку».


Я максимально сховався, а потім підняв бінокль. Море тут було спокійніше, ніж на океанській стороні острова, але зображення в біноклі все ж таки сильно гойдалося.


Два миси, перетворені на міцні пірси, вдавалися в море, немов два рукави, що оперізують велику бухту. "Це ідеальна гавань", - крикнув Білл, коли я побачив, як наша мета пройдена. — Глибина близько п'ятдесяти футів, достатньо місця для будь-якого корабля. Його вантажні судна можуть кидати якір майже біля берега і за необхідності розвантажуватись краном. Бачиш пірси та трап для гідролітака?


Три довгі пірси вдавалися у гладкі води гавані. Я побачив, що до одного з них були прив'язані два великі швидкохідні катери. У третьому була велика каюта. Кричачи біля мого вуха, Білл описав їх.


- Моторні човни італійські. Супер швидкі. Інший - 16-метрова яхта, збудована на верфях Баума. Це його яхта. Білл побачив, що ми пропливаємо надто швидко, щоб усе правильно розглянути, тому він простягнув руку і трохи пригальмував. "Погляньте праворуч від причалу, де стоїть яхта".


Я дотримувався його вказівок. Двомоторний літак-амфібія стояв на аппарелі, що йде у воду. Мабуть, це був літак, яким вони прилетіли з Ярмута. Напередодні ввечері Хоук сказав, що вони приземлилися точно за розкладом і майже одразу відлетіли на гідролітаку. Дивуючись, як їм удалося приземлитися вночі, я підняв бінокль. Я побачив високий стовп із потужними прожекторами на перекладині. Я обійшов бухту з біноклем дугою і побачив кілька однакових прожекторів. Білл подивився на мене і зрозумів, що я дивлюсь на прожектор. «Деякі люди, які живуть з іншого боку, можуть бачити світло вночі. Іноді, приблизно в той час, коли світиться світло, вони чують шум двигуна літака і бачать, як літак приводиться. Напевно той, що зараз там припаркований. Іншим часом це не літак, а вантажне судно або велика яхта, що прямує до причалів. Нам доведеться кинути якір тут, щоб ловити рибу, Нік.


Ми були прямо навпроти центру бухти у вигляді півмісяця. Я налаштував бінокль на будинок Девіса. Над деревами виднілися лише два верхні поверхи, але вони вражали. Як і вежа, яка стояла на ньому, вони були збудовані з природного каменю, що надавало величезній споруді майже кріпосний вигляд. Верхній поверх мав кілька вікон. Білл це чув від людей з Уайтхеда, які допомагали будувати будинок зі спальнями на верхньому поверсі з видом на море.


На нижньому поверсі було шість великих вікон. З того, що розповіли друзі Білла, виявилося, що цей поверх будинку використовувався Девісом як бібліотека, робочий кабінет та окрема вітальня-спальня. На цьому поверсі був приватний кінотеатр на двадцять місць для показу останніх фільмів для гостей магната. Було ясно, що коли Девіс і втік від міського життя, то робив це з усіма його зручностями.


Другий поверх будинку складався всього з двох величезних кімнат: службової вітальні та їдальні. Під нею була велика кухня, невелика їдальня для Девіса та його персоналу, коли він не приймав гостей, і кілька невеликих кімнат, які, мабуть, були офісами. Один, як я вважав, був для Вендта, інший, принаймні поки що, для Лілі.


Я перейшов від огляду будинку до Білла. «Сподіваюся, Лілі матиме можливість бути там між одинадцятьма і двома, щоб спостерігати за мною».


"Якщо вона розумна, то знайде спосіб піти до своєї спальні під час обіду", - сказав він.


Коли ми майже минули миси, що оточували гавань, я підняв бінокль, щоб востаннє подивитись туди. Моя увага привернула спалах світла на одному з пірсів, і я навів на нього бінокль. То була маленька радарна антена, яка повільно поверталася.


"Білл, ти знаєш, що біля входу в гавань є наземний радар?" Він кивнув головою. 'Він безпечний. У цій смузі води немає нічого, що рухається, що вони не могли б побачити. Ось чому я продовжував рухатися сьогодні. Вони більш менш звикли до того, що я ловлю рибу тут, я робив це кілька разів. До речі, улов тут непоганий. Але якщо ми повинні бути два дні поспіль, я не хочу, щоб вони бачили, як ми стирчали тут напередодні.


"Якщо сьогодні ввечері все піде добре, нам, можливо, не доведеться бути тут два дні", - сказав я йому.


- Не надто на це розраховувай, Нік. Наскільки я можу судити, ніхто не був на острові без запрошення після того, як Девіс заплатив хлопцям з Уайтхеда за їхню роботу і запросив своїх співробітників закінчити роботу.


Розділ 14


Сонце через дванадцяту годину я знову подивився на Острів Диявола. Але цього разу це було у світлі місяця, який раз у раз ховався там. І замість того, щоб дивитися з кабіни маленького траулера Білла в 300 ярдах від берега, я плив у воді приблизно за п'ятнадцять ярдів від берега, який, якщо мої розрахунки були вірні, знаходився на краю острова, найближче до Уайтхеда. З підводними санями я швидко сюди приплив. Тепер вони були на дні, разом із моїми баками, просто під моїми ластами. Плотик з передавачем погойдувався на хвилях поряд зі мною. Я відплив на кілька футів і перевірив невеликий, схожий на компас пеленгатор на зап'ястя. Голка відразу ж націлилася на пліт, так що я знав, що зможу знайти його знову без зусиль.


Я поплив до берега, доки не відчув дно під ногами, а потім вийшов на пляж. Потім сів, зняв ласти і повісив їх на пояс з інструментами. З непромокаючої сумки, яку я витягнув із саней, я дістав пару чорних кросівок і надів їх. Наступною з'явилася Вільгельміна, вже з глушником, і зникла за моїм поясом. Потім я потягнув сумку за шнурок, перекинув її через плече і перетнув пляж на шляху до штаб-квартири Девіса.


Я йшов піском і галькою вздовж моря хвилин десять, коли почув десь попереду завивання мотора. Я побіг до дерев на краю пляжу і далі, поки спалах світла за поворотом пляжу не сказав мені, що щось наближається. Коли світло наблизилося, я побачив, що це був позашляховик, який ми з Біллом бачили раніше того дня. Тільки в ній було троє людей замість двох. Один із них стояв поруч із водієм і водив прожектором, встановленим на лобовому склі, туди-сюди берегом перед ними. Коли джип проїжджав повз мій притулок, я побачив, що у людини в комбінезоні ззаду на колінах лежить гвинтівка. Коли вони наблизилися, я затамував подих, сподіваючись, що прожектор був надто високо, щоб виявити мої сліди на піску. Я опустився на одне коліно і направив люгер на людину з гвинтівкою. Коли позашляховик зупинився, це означало, що мої сліди виявлені. Я планував спочатку вбити його, а потім два інші, перш ніж вони почнуть шукати того, хто залишив сліди на піску.


За двадцять секунд до того, як вони досягли місця, яке, як мені здавалося, було критичним, радіо в джипі ожило, і в темряві затріщав уривчастий голос. Я не міг чути, що він говорив, але у світлі прожектора силует оператора нахилився вперед і підніс мікрофон до рота. Я не міг його зрозуміти, але почув, як трубка в джипі знову зашипіла, а потім затихла. Він відкинувся і прибрав мікрофон, а водій повернув джип до мене, описавши широку дугу.


Перш ніж фари і прожектор встигли зловити мене, я впав у кущі і залишався там, поки джип не зник з поля зору. Патруль, мабуть, перемістився в інше місце, можливо, щоб перевірити нічного рибалки, човен підніс надто близько до берега в іншій точці острова. Мені було цікаво, скільки цих підрозділів було у нічних змінах. Під час нашої ранкової екскурсії по острову ми з Біллом помітили три різні патрульні джипи.


Я повернувся і використав один із своїх ласт, щоб замістити сліди на піску до дерев, на випадок, якщо патруль повернеться, щоб завершити свій обхід. Потім я знову пішов уздовж кромки води до будинку Девіса та гавані. Хвилин через десять я звернув за кут, де джип зник з поля зору. Попереду я побачив далеко світ, який сказав мені, що я наближаюся до бухти, де знаходилася глибоководна гавань Девіса.


Настав час повернутися під захист дерев, тому я відв'язав один із ласт і позадкував у захисний ліс, помітаючи сліди на піску за собою з кожним кроком. Через десять хвилин я розтягнувся в заростях навпроти великого двомоторного гідролітака Девіса, пришвартованого до схилу, що спускався до води. Охоронець у комбінезоні неспокійно ходив довкола нього. На плечі мав гвинтівку. Позаду літака-амфібії лежала гавань, яскраво освітлена ртутними лампами на стовпах заввишки близько двадцяти футів. Декілька будівель поряд з причалами виглядали як склади без вікон та складські приміщення. За ним знаходилася казармова будівля. Поруч була довга вузька будівля. Труби стирчали через дах в один бік, і витяжні вентилятори були над двома вікнами. Без сумніву їдальня та кухня для приватної армії Девіса.


Його велика яхта була пришвартована до пристані в центрі бухти. Я бачив одного охоронця, що чергував біля причалу, та іншого біля причальних канатів. За п'ятнадцять ярдів від нього стояла будівля площею близько семи з половиною ярдів, і в усіх вікнах було світло. На даху була радіоантена, і люди раз у раз входили і виходили. Мабуть, це караульне приміщення з радіорубкою. Обережно повзши по узліссі, я зупинився. Через ліс йшла асфальтова дорога. Це було продовження бруківки, що покривала всю гавань. Я припустив, що дорога вела прямо вгору пагорбом до будинку Девіса. Тільки-но підійшовши ближче, я побачив, що дорога між деревами оточена важким парканом з колючого дроту, як у нових сафарі-парках, де відвідувачі огороджені, а дикі тварини вільно гуляють.


На просіці в лісі дорога була перекрита парканом з дротяної сітки і чергували два солдати.


Залишаючись у тіні, я пішов по обгородженій дорозі вглиб лісу, обережно піднімаючись у гору, щоб не дати сухим гілкам видати мій рух. Приблизно за п'ятнадцять хвилин я досяг місця, де закінчувався ліс. Коли хмара пройшла, і місяць кинув бліде світло на місцевість переді мною, я побачив величезну відкриту місцевість, якою я досяг, яка була обгороджена, як і дорога. Вимальовуючись у тьмяному світлі, у центрі відкритого простору стояв величезний замок Девіса. Де-не-де з вікон лилося світло, але більшість будівлі здавалася невикористовуваною. Мій погляд піднявся на вежу на вершині масивної кам'яної будівлі. Синьо-зелене світло лилося з вікон нагорі. Екрани радарів, вирішив я. Це виглядало так само, як диспетчерська вежа в аеропорту. Я переліз через паркан і стрибнув на відкритий простір з іншого боку.


У мене не було можливості йти далі. У цей момент за шість футів від мене пролунало низьке гарчання. Я зупинився, коли загрозливе гарчання продовжилося. Хмара тимчасово закрила слабке світло, і мені довелося чекати, поки вона пройде. Поки я чекав у тиші, я почув рух у траві переді мною, і гарчання стало наростаючим.


Потім знову пробився місяць, і я побачив двох доберманів, що стояли переді мною з оголеними іклами та напруженими м'язами. Один присів, ніби готуючись до стрибка, другий стояв поруч з ним на ногах, що не гнулися. Доведеться стріляти двічі, подумав я.


Я знав, що вони були не швидше, ніж кулі з «люгера» в моїй правій руці, але я також не хотів, щоб вартовий обхід виявив двох мертвих собак. Мені потрібен був час, щоб потрапити до будинку Девіса і знову вийти.


Я також знав, що не можу битися з обома собаками, не викликаючи переполоху, який розбудить весь будинок і, звичайно, будь-якого охоронця на території. Я повільно пересунув вільну руку до ременя. У той момент, коли я почав рухати нею, гарчання стало глибшим, і доберман, зігнувшись майже на задні лапи, почав збирати сили для стрибка до мого горла.


'Стояти!!!' Я сказав сильно, але лагідно. На мить несподівана команда здивувала їх. Вони завмерли на мить, і цього було достатньо. Моя рука метнулася до ременя і висмикнула схожу на авторучку штуку. Як тільки перший собака стрибнув, я натиснув кнопку на кінці.


Туманна хмара вдарила псові прямо в морду, і він люто скорчився в повітрі, задихаючись і скиглячи, лапаючи собі очі і дряпаючи рота. Інший собака напав за кілька миттєвостей, і друга хмара теж приспала його. За мить вона валялася в траві поруч із першим доберманом. Обидва потерлися головами об землю, намагаючись стерти газ, одночасно хапаючи ротом повітря, вільне від сморід.


Коли я вперше натиснув кнопку на цій авторучці, я глибоко вдихнув. Але одного разу, в лабораторії AX, я почув запах рідини скунса, і цього було достатньо. «Припустимо, що ви не хочете вбивати нападника, Нік, — сказав мені лаборант, що демонструє дію авторучки, — тому що ви повинні враховувати можливість того, що хтось може знайти тіло. Поки ви працюєте в сільській місцевості, власник собаки, яка приходить додому із смердючим від скунса хутром, вважатиме, що тварина на власному гіркому досвіді навчилася не бути надто цікавою. А поки ви можете рухатися далі, тому що тварина, вражена цим, втрачає до вас будь-який інтерес, окрім як позбутися сморід.


Він мав рацію, і я був радий, що Расті надіслав один із цих пристроїв з Галіфакса.


Коли я був приблизно за п'ятдесят футів від будинку, я все ще стримував подих. Навіть там я все ще відчував сморід. Здавалося, вона всюди, але я знав, що невдовзі її понесе вітер у вечірнє небо. Ззаду я чув виття і писк, я знав, що незабаром хтось з'явиться на галас. Я біг до сараю біля задньої частини будинку, коли почув зойк з іншого кінця будинку.


'Король! Принце! Що таке трапилось? Ну давайте ж!


Коли я пірнув у тіні будівлі, я озирнувся. Я побачив, як пухка постать з ліхтариком обігнула куток будівлі і підійшла до виючих собак. Коли чоловік був приблизно за двадцять ярдів за вітром від собак, він раптово зупинився і почав лаяти їх німецькою. Я не зовсім зрозумів, як німецькою звучить слово «скунс», але він, здавалося, нагадував їм, що вони вже стикалися з подібним раніше.


На його крики до задніх дверей підійшов ще один охоронець, і він покликав собаковода Отто, щоб дізнатися, що відбувається. Між прокльонами Отто розповів, що сталося, і його товариш почав сміятися. Потім наказав йому прибрати собак, доки вони не потурбували «командира».


Потік німецької мови від охоронців привернув мою увагу, але я напружився, коли людина, що стоїть у світлі дверного отвору, використовувала це прізвисько для свого боса. Командир! Майк Каплан мав бути правий. Леславікус ще живий і жив у цьому будинку. Але перш ніж я зміг притягнути його до відповідальності як військового злочинця, я мав з'ясувати, що він задумував у своїх стосунках із лівими та правими екстремістами. І завадити його планам, хоч би якими вони були. А для цього мені потрібно було потрапити в середину того острівного замку.


У мінливому місячному світлі я спостерігав, як Отто, постійно лаючись, ловив своїх собак. Нарешті він схопив їх зв повідки і потягнув обгородженою дорогою до гавані. Я підозрював, що Девіс сильно покладався на сторожових собак для захисту. Тепер, коли вони були осторонь, я вирішив перейти до головної будівлі. Коли шум, викликаний Отто і собаками вдалині, стих, я став краще чути дзижчання, що долинало з хліву, за яким я ховався. Я притиснув вухо до стіни і зосередився на гудінні. Нарешті зміг визначити звук. Це був бензиновий генератор, мабуть, для аварійного електропостачання будинку. Я обійшов сарай і підійшов до дверей з важким висячим замком.


Пригнувшись, я підбіг до будинку і притиснувся до кам'яної стіни біля вікна біля задніх дверей. Я ризикнув швидко окинути поглядом одвірок і виявив, що стою перед кухнею. Двоє людей Девіса сиділи за столом, мабуть, готуючи вечерю. Сивий китаєць колупався в білих каструлях та сковорідках на плиті великого розміру.


Нирнувши під вікно, я перейшов на інший бік, підвівся і ще раз швидко зазирнув на кухню. З цього місця я бачив решту кімнати. Велика морозильна камера займала більшу частину стіни. Поруч із ним були двері, які, мабуть, вели до їдальні або комори. Я бачив, як у двері увійшов чоловік із тацею, повною тарілок. Він був одягнений у форму дворецького. Я дивився, як він поміняв порожні тарілки на чотири повні, які йому дав китайський кухар. Потім він знову зник через сполучні двері. Пригнувшись, я пройшов повз будинок до сусіднього освітленого вікна. Я визирнув з-за дверей і побачив, що дворецький ставить тарілки на візок для сервірування, який він відвіз до інших дверей. Коли він вийшов з кімнати, я пішов за ним до наступного вікна. Там я зазирнув у маленьку їдальню, позначену на карті будинку Білла Фіша. Девіс, Конрад Вендт, Ханс Кеніг та Лілі сиділи навколо столу зі скла та хрому. Троє чоловіків сиділи та розмовляли, а вона дивилася, як дворецький їх обслуговує. Через сусіднє вікно я міг краще бачити Лілі. Вона виглядала напруженою і, здавалося, намагалася їсти швидко, ніби відсунувшись від столу. Обережно обійшовши будинок, я пройшов кілька вікон, за якими не було світла. Я припустив, що це були офіси, які використовуються протягом дня. Вхідні двері, що виходили на обгороджену дорогу, були величезними, близько десяти футів заввишки і п'яти завширшки. Я відчував це і відчував, що вона прикрашена різьбленими декоративними панелями з важкого дерева. Було надто темно, щоб розгледіти петлі, але я провів рукою по поверхні і намацав великий металевий молоток. Збоку я намацав велику металеву засувку, укладену в замкову пластину зі старомодною замковою свердловиною. Переконаний, що Девіс не покладатиметься на такий простий замок, я продовжив нишпорити рукою над дверима. Внизу я знайшов товсту смугу металу як перегородку. Я відчув ще один замок з одного боку. Я намацав замкову щілину пальцями і зрозумів, що ключ потрібен круглий, а не з плоскою борідкою. Це означало, що відкрити його було майже неможливо принаймні в той час, коли ви могли працювати над ним, не ризикуючи бути виявленим. Пройшовши далі будинком, я виявив, що там кімнати були в темряві. Як тільки я завернув за кут, який мав привести мене назад до задньої частини будинку, двері відчинилися, і галявину залило світло. Я відскочив назад, коли двоє вартових, які поїли, вийшли і закинули гвинтівки через плече. Я обережно витягнув свій Люгер і вийшов. Я був готовий атакувати, якщо вони почнуть свій обхід у моєму напрямку.


Німецькою мовою вони почали проклинати Отто та його собак, через що їм довелося залишатися на вулиці до кінця ночі, щоб охороняти територію.


— Схоже, що сьогодні вночі нам буде не до сну, га? - сказав один із них.


— Я не знаю. Якщо велетень і гер Капітан вирушать до кабінету командира, можливо, ми зможемо зробити перерву.


Але їм не так пощастило. Вони тільки почали свій обхід, коли світло впало на галявину, і двері кухні відчинилися. Коли я пірнув у тінь за рогом, звідти пролунав рев, який, як я знав, мав виходити від Ганса Кеніга.


Курт! Дітріх!


Охоронці розвернулися на підборах і кинулися до Кеніга, але він уже був на кухні, вигукуючи накази в трубку.


«Мені потрібні чотири додаткові вартові тут — зараз же!»


Я не став чекати, щоб почути більше. Якби з дому викликали додаткових охоронців, я не мав би шансу потрапити всередину того вечора. Я кинувся до паркану, перестрибнув через нього і пішов лісом до берега, де й вийшов на берег. За півгодини я знову замітав сліди на піску. Я одягнув ласти і поплив до передавача на плоту, який відзначив місцезнаходження моїх підводних саней. Було близько півночі, коли я підняв носове крило саней і сплив недалеко від піщаної смуги перед будинком Білла.


Коли я витягав сани на берег, з темряви з'явилася рука, щоб допомогти мені. Я не почув ні звуку, коли Білл наближався. Він нічого не сказав, поки ми майже не підійшли до будинку. Потім він недбало запитав: Як справи, Нік?


'Невдало. Я нічого не виявив.


«Добре, давайте завтра візьмемо мій човен і спробуємо ще раз. Я знаю хорошу якірну стоянку, і зазвичай там можна ловити рибу.


— Дуже добре, — похмуро сказав я. «І я знаю, що використовувати як приманку».


Розділ 15


Наш перший день риболовлі біля острова Девіс вдався лише завдяки підготовці Білла. У того, хто спостерігає за нами з вежі, може скластися враження, що у нас рекордний улов. Ми вдавали, що ловимо тріску кількома лісками, і кожні десять-п'ятнадцять хвилин по черзі витягували велику рибу через перила. Але кожна риба траплялася на гачок до того, як ми опускали її в холодні води затоки Тор. Білл вирушив до Уайтхед близько сьомої години ранку і купив купу тріски з першого рибальського човна в доці. Все, що нам потрібно було зробити, це переконатися, що ніхто, хто шпигує за нами, не побачив, як гачок із тріскою йде у воду.


Ми знову і знову виловлювали одну й ту саму рибу з 11 до 14 години в перший день. Потім ми пішли додому з нашим уловом. Приблизно за двадцять хвилин до того, як ми покинули гавань Девіса, один із великих швидкохідних катерів острова вийшов із входу до гавані.


- Це човен постачання, - сказав Білл. «Вони ходять до Уайтхеда щодня приблизно в цей час, щоб купити в магазині улов і все, що їм потрібно».


Коли він наблизився, я повернулася до поруччя. Я вдав, що мені недобре, щоб людина біля керма не могла бачити мого обличчя. Білл, дізнавшись у ньому того, хто регулярно здійснював поїздки з припасами, помахав рукою і вигукнув привітання. Очевидно, він дізнався Білла, бо той теж помахав рукою, а потім звернув на курс, що веде прямо до Уайтхеда.


- Він використовує радіо, - сказав Білл, спостерігаючи, як човен відпливає від нас. "Це означає, що ми відзначені у вежі на сьогодні."


Потім він виловив двадцятифунтову тріску, в якій дізнався ту, яку перекинув через перила разів з двадцять. Я взяв її і пішов до резервуару, де зазвичай зберігається улов. Я вдав, що кинув її туди. Натомість я кинув її на палубу поряд, приховуючи від когось на суші. Поки я працював над іншим лісом, Білл викинув за борт волосінь, на якому вже була риба.


"Я візьму цю, ти зрозумій іншу, і на сьогодні все", - запропонував він.


— Зі мною все гаразд, — погодився я.


О четвертій годині я доповів Хоуку. Білл усе ще був у доці, чистив свій човен.


«Ми отримуємо дивні повідомлення від наших інформаторів із радикальних рухів, N3. Ми чули одне й те саме з трьох чи чотирьох джерел, так що це здається достовірним. Це небагато, але можливо це пов'язано з діяльністю Девіса в нашій країні», — сказав Хоук.


Він сказав, що інформатори AX повідомили, що лідери організацій, які ми проникли, були зайняті підготовкою до важливих дій. З того, що чули люди Хоука, зброю, вибухівку та гроші розподілялися щедро, а лідери кількох радикальних груп виконували невідомі плани.


«Ми не змогли точно з'ясувати, що відбувається, – продовжив Хоук, – але, схоже, все зосереджено на тому, що називається «День». Це тобі щось говорить, N3?


'Звичайно. Якщо ви переведете це німецькою Der Tag.


'Вірно. Це ще одне свідчення того, що історія про те, що Девіс і Леславікус — те саме, цілком може бути правдою. До речі, ми запросили у західнонімецької розвідки розшукати справу одного з чоловіків, який разом із Леславікусом перебував у його елітному загоні «знищувачів» у таборі у Литві. Сьогодні ввечері чи завтра вранці я підготую вам звіт з цієї сторони розслідування.


Я запитав Хока, чи існує координація між радикальними угрупованнями, що роздають зброю та бомби своїм членам. Наскільки його агенти могли визначити, сказав він, мабуть, це не так. Але повторення терміну «День», здавалося, вказувало на те, що, можливо, мимоволі всі вони працювали разом в одній великій змові.


— Чи є якісь підказки щодо дати «Дня»?


- Ні, - сказав Хоук. «І це турбує мене найбільше. Ми знаємо тільки, що буде дано знак, коли прийде цей "День". Яким саме буде цей знак залишається загадкою, мабуть, і для лідерів усіх цих груп. Агент поліції Нью-Йорка у "Молодіжній визвольній армії" повідомила, що YLA отримали у свої руки 50 000 доларів і купують автоматичну зброю, де б вона не була, незалежно від ціни».


"Можливо, мені варто спробувати ще раз побувати сьогодні ввечері в будинку Девіса", - запропонував я.


- Ні, Нік. Це дуже великий ризик. На цьому етапі я не хочу робити нічого, що могло б викликати підозри у Девіса. Якщо він стоїть за якоюсь змовою, щоб натягнути на країну терор, найменшої підозри, що ми спостерігаємо за ним, може бути достатньо, щоб він розпочав свої плани. І я не хочу, щоб це сталося. Занадто багато поставлено на карту. Нам потрібно знати, що відбувається насамперед.


"Так сер ".


Перш ніж повісити слухавку, Хоук захотів сказати мені ще дещо. Він сказав, що наказав лабораторії AX у Вашингтоні надіслати спеціального кур'єра до Нової Шотландії з посилкою для мене. — Приблизно зараз він має приземлитися у Галіфаксі, — продовжив Гоук. — І вертоліт, який доставив вас до Кансо, чекає на нього. Я хочу, щоб ви зустрілися з ним у тому самому місці. Там він віддасть вам пакет і дасть інструкції щодо його використання. Його слід використовувати лише у крайньому випадку, N3.


Я вимкнув передавач і пішов до вітальні, де Білл напівлежав у кріслі. — Ходімо, — сказав я йому, жбурляючи йому пальто, — треба дочекатися вертольота.


Я чомусь чекав більшої посилки, ніж отримав у тьмяному світлі червоних вогнів у кабіні вертольота. І точно я не очікував, що кур'єром виявиться Меннінг Пінкні, тихий сивий заступник начальника наукового відділу АХ. По команді Меннінгу ми залишилися самі. Він наказав екіпажу вийти з вертольота і збудувати навколо нього охорону. Білл Фіш чекав у машині.


Усередині пакету була металева коробка розміром із дерев'яну коробку для сигар. Я відкрив замок, підняв кришку і запитливо глянув на Меннінга.


«Вдягни це кільце, Нік», - сказав він.


Я взяв важке кільце з коробки, одягнув його на палець і підніс до червоного світла, щоб розглянути. - Вест-Пойнт, - сказав я, повертаючись до нашого генія з лабораторії. — Ти знаєш, що мене там не було.


Меннінг кивнув головою. — Але ж міг бути. Принаймні той, хто зловить вас і знає дещо про ваше походження, прийме той факт, що ви колись відвідували Вест-Пойнт. Тоді вони не будуть дуже зацікавлені у самому кільці. Це мініатюрний передавач, такий самий, як на підводному плоту, але набагато досконаліший і з мікрокапсулами. Він мовить на частоті, яку важко вловити. І не дарма.


"Що це за причина?"


Меннінг вказав на інший предмет у коробці, який він забрав, коли я одягнув обручку. Він теж був металевим і розміром з банку тютюну, але на ньому нічого не було. Він здавався коробкою з чаєм.


'Що ти знаєш про чай, Нік?'


-- Крім того, що я не хотів би його пити, лише літери ЧАЙ розшифровувалися як триетилалюміній, який використовується у запальних боєприпасах».


'Вірно, ЧАЙ є безбарвною рідиною, що горить полум'ям, температура якого може досягати 2000 градусів. І те, що у вас є, це те, що в лабораторії називають Чайною кулею. Форма може і не та, але полум'я дуже сильне. Нам вдалося додатково очистити речовину, тому ми можемо досягти температури 3000 градусів. Ця чайна кулька містить нашу речовину в поєднанні з другим очищеним хімічним препаратом, відомим як полізобутен. ТЕА, загущений одновідсотковим розчином полісоба, забезпечує керовану хімічну вогненну кулю, в лабораторії АХ вдалося об'єднати речовини з детонатором, який активується передавачем у вашому кільці.


— І якщо мені доведеться його підірвати?


«Відбудеться тепловий вибух. Теплова енергія - це та сама сила, яку виробляє ядерну зброю, і цю запальну бомбу перевершує тільки атомна бомба за своєю відносною силою. Вогняної кулі, створюваної цією кулею TEA, з її сильним жаром достатньо, щоб знищити практично будь-яку військову мету. Будь-хто, хто безпосередньо зазнає впливу теплового випромінювання, отримає опіки третього ступеня, які відразу ж призведуть до смерті. Якщо його не спалить одразу.


Я чекав, що Меннінг розповість мені більше, але він, мабуть, не хотів продовжувати. «Вважаю, мені потрібно вирішити, чи буде він використовуватися, як його називає Хоук, як «крайній засіб».


— Хоук тільки-но сказав мені принести тобі цю бомбу і пояснити, як її використовувати. Вона була успішно протестована, але ніколи не застосовувалася проти чогось, крім тестової мети».


"Якого розміру буде зруйнована територія?"


«Вогненна куля охопить площу близько восьмисот квадратних ярдів».


В умі я розрахував, що завдаю удару здебільшого острова Девіса. — З якої відстані його можна підірвати?


«Радіус дії передавача становить близько милі, тому ви повинні бути досить точними в оцінці відстані до епіцентру».


'Добре. Як мені його запалити?


Меннінг пояснив, що шолом Вест-Пойнта на важкому срібному кільці насправді був ключем передачі.


«Кодовий сигнал для підриву цієї бомби – три та два. Ви натискаєте на шолом тричі, чекаєте на п'ять секунд, а потім натискаєте ще два рази. Тільки ця точна комбінація змусить його вибухнути. І сигнал може бути переданий лише один раз. Джерело живлення в кільці довелося зменшити у розмірах, щоб все джерело видихалося після сигналу. У тебе є лише один шанс, Нік. Але я сподіваюся, що вам ніколи не доведеться використовувати його».


— У кого ще є щось подібне?


'В даний момент в АХ наскільки нам відомо, єдина мініатюрна вогненна бомба. Але відомо, що над цим працюють інші країни. За вказівкою президента, це трималося в секреті навіть від Пентагону. Щиро кажучи, я здивувався, що Хоук дозволив мені привести її. Ми вирішили, що вона використовуватиметься лише в тому випадку, якщо країні загрожує серйозна небезпека».


— Може, Меннінг. Можливо це тільки та небезпека.'


Розділ 16


Наступного ранку ми з Біллом повернулися в Уайтхед, щоб купити тріску, перш ніж зайнятися рибалкою. Цього разу ми перекидали рибу через поручні близько двох з половиною годин, коли з гавані з ревом вийшов човен постачання. Замість того, щоб пливти до Уайтхеду, вона прийшла за нами.


"У нас відвідувачі, здається, Білл", - крикнув я йому. 'Двоє.'


Він витяг за вудку велику тріску. Кинувши її в коробку, він глянув на катер. 'Так. Щось відбувається. Карл, людина біля керма, зазвичай ходить сама. Я не впізнаю хлопця поряд із ним. Але це не так уже й дивно. Тільки шість або близько того співробітників Девіса коли-небудь приходять до Уайтхеда, хоча їх має бути близько двадцяти чоловік, враховуючи те, скільки вони купують.


Білл швидко витяг рибу з підготовлених лісок на палубі і кинув їх у садок разом із рештою. «Краще закиньте порожню вудку, щоб побачити, чи зможете ви справді щось зловити».


На той час, як я наживив і закинув волосінь, катер був зовсім близько.


Білл підійшов до поруччя правого борту і подивився на них. Він помахав людині біля керма, який відповів, схопивши мегафон і закричавши на нього: "Містер Фіш, ми можемо з вами поговорити?"


"Звичайно," обізвався Білл. "Зачекайте хвилину, поки я заведу двигун".


Він пірнув у кабіну, завів двигун. Старий дизель ожив і видав глибокий гуркіт, коли сповільнився. Він поманив Карла до себе, і за кілька хвилин човни опинилися поряд.


— Чи можу я піднятися на борт, містере Фіше? - Вигукнув Карл.


- Звичайно, - крикнув Білл у відповідь. «Зв'яжися з моїм двоюрідним братом Ніком, він там позаду».


Водій катера схопив трос і кинув його до мене. Я вільно одягнув його на жабу, а потім почав зближувати дві корми. Незадовго до того, як вони торкнулися, Карл стрибнув на палубу «Екскалібра» поряд зі мною.


- Дякую, - сказав він, простягаючи руку. "Мене звуть Карл".


- Нік, - сказав я, потискуючи йому руку.


- Я ніколи раніше не бачив тебе в Уайтхеді.


«Я відвідав дядька Білла на кілька днів».


'Це мило.' Він підійшов до садка. — Схоже, вам пощастило.


'Абсолютно. Ми були тут учора і зловили приблизно стільки ж, тому дядько Білл вирішив знову спробувати сьогодні те саме місце.


Карл підійшов до каюти, і я чув, як він попросив Білла продати сьогоднішній улов. Він заявив, що це позбавить його необхідності ходити до Уайтхеда за рибою.


"Вибачте, але я вже її декому обіцяв", - сказав йому Білл. "І обіцянка є обіцянка."


— Дуже шкода, — сказав Карл, знизавши плечима. «Сподіваюся, твій успіх триватиме». Він повернувся на корму, де я використав гак, щоб поділити човни. Коли я підсунув корму катера ближче, він на мить завмер, дивлячись мені в обличчя, ніби запам'ятовуючи його. Потім він стрибнув у свій човен. Він відлетів від «Екскалібра» з повною силою, і два двигуни підняли хвилю, від якої траулер, що обертається, почав небезпечно котитися. Я бачив, як він озирнувся зі слабкою усмішкою, коли я потягся до поруччя.


Коли палуба знову стала майже рівною, я підійшов до каюти і став біля Білла. - Хитрий ублюдок, - пирхнув він. «Його робота полягала в тому, щоб скупити наш улов, щоб витягти нас звідси. Йому доводиться щодня ходити до Уайтхеду за хлібом, молоком та іншими продуктами».


Я подивився на годинник і побачив, що вже без десяти два. “Ну, Білл. Схоже, що завтра нам знову доведеться зіткнутися з гнівом Карла. Я так розумію, Лілі… Я замовк, коли на верхньому поверсі будинку Девіса спалахнуло світло. На мить я подумав, що це просто сонячне світло, що відбивається від вікна. Потім світло спалахнуло знову і знову, за схемою, надто очевидною, щоб бути викликаною чимось, крім дзеркала, яким хтось сигналізував.


- Ось так, Білле. Це Лілі. Вона сигналізує нам.


Він глянув на мерехтливе дзеркало, потім підвівся з-за керма, щоб подивитися, де знаходиться катер Карла. "Вони просто повертають до каналу Уайтхеда", - сказав він. — Сподіваюся, вони цього не бачили.


Білл дав газу вперед і повернув катер додому. "Тепер все, що тобі потрібно зробити, це з'ясувати, як зустріч з нею приведе тебе до будинку Девіса, Нік".


Я замовк, спостерігаючи, як острів зменшується за кормою «Екскалібра». Але в мені почала формуватися ідея, і після знайомства з Карлом я був радий, що в ньому також є роль водія постачання човна.


Того вечора я пояснив свій план Хоуку і Расті Джею по трилінійному телефону, що шифрує. Глава AX у Галіфаксі сказав, що попередить канадських військових, що їхня допомога може знадобитися в найближчому майбутньому. Хоук, який прилетів у Вашингтон, запропонував деякі уточнення мого плану. Потім, після того, як Расті повісив слухавку, він запитав мене, чи повністю я розумію умови, на яких може бути використаний пакет, який він мені надіслав.


- Так, сер, - запевнив я його. «Сподіваюся, у цьому не буде потреби».


«Я також, N3. Але починає здаватися, що "День" швидко наближається. Я чув із різних джерел, що у неділю відбудуться великі справи».


До неділі було три дні. У мене було менше 72 годин, щоб з'ясувати, чи був Девіс причетний до чуток про загальне повстання в США, і якщо так, то як він планував скористатися цим повстанням. — У нас є ще якісь підказки щодо того, що може бути?


За словами Хоука, більшість дій, схоже, відбувалася в лівих екстремістських колах. Але він також чув, що низка ультраконсервативних організацій планували або вже скликали найближчими днями екстрені збори всіх членів. Ми погодилися, що два полюси політичної думки навряд чи працюватимуть разом, хоча обидва останні місяці контактували з Девісом чи його представниками.


"Є два повідомлення з Нью-Йорка, які вказують на те, що знак "Дня" прийде звідти", - сказав Хоук. Перше - це друге повідомлення від поліцейського інформатора в ЮЛА. Він виявив, що один із лідерів домовився «купити» чотири ящики динаміту на будівельному майданчику в центрі міста. Він заплатив нічному сторожу 5000 доларів за те, щоб його приголомшили минулої ночі, після чого вони вкрали вибухівку. Динаміт вже знаходиться в руках Молодіжної визвольної армії, але донощику поки що не вдалося з'ясувати, де він зберігається».


— Цього достатньо, щоб підірвати майже всі будинки в місті, — сказав я. — Ви думали про можливі цілі?


Хоук сказав, що він та оперативний відділ АХ склав список можливих цілей, і столиця у Вашингтоні була однією з них. «Грунтуючись на інформації, яка надійшла нещодавно, я думаю, нам слід зосередитися на Нью-Йорку. Другий звіт, про який я згадував раніше, надійшов від відділу боротьби з наркотиками. Мені дали розшифровку розмови телефоном, який деякий час прослуховується в манхеттенському офісі. За законом, до речі. За даними відділу боротьби з наркотиками, це телефон одного з найбільших наркоторговців Гарлема.


Хоук прочитав мені частину телефонної розмови, яка здивувала штовхача: «Що тобі потрібно, чувак? Я зайнятий .


«Ми знаємо, що у вас є чудовий великий човен у Сіті-Айленда, і він нам потрібний».


"Ти жартуєш. Цей човен обійшовся мені в сто двадцять п'ять баксів, і я його не позбудуся. Тоді я спочатку пораджуся з твоїми братами.


"Гей, хлопче, заспокойся. Ми не хочемо забрати ваш човен. Ми хочемо використовувати його тільки на одну ніч. Насправді сьогодні ввечері. Таким чином, ви повинні кинути ключі на переднє сидіння Камаро, який зараз припаркований на дві машини перед вашим домом, і все гаразд».


— Ти впевнений, що я зможу повернути свій човен?


'Так мужик. Ми не будемо вас обманювати, як ці свині-поліцейські, які спочатку трясуть вас, а потім садять.


— Ти чув це, чи не так? Я дав цим свиням п'ять штук, а потім вони кинули мене до в'язниці».


«Чуваку, не турбуйся про цих свиней. Їх не буде там після «Дня».


— Що ти маєш на увазі, «День»? Ви, божевільні, кажете про «День» роками. І все, що відбувається, це те, що копи схоплять вас або ви підете в підпілля. Позбав мене від цього безглуздого глупства про "День". Вас не вистачить на день.


— Не хвилюйся, брате. Ми маємо все, що потрібно для «Дня». І це майже тут. Тільки сьогодні нам потрібний твій човен. Ну ми можемо отримати його?


— Так, я так гадаю. У вас є хтось, хто може впоратися з цим добре? Якщо щось трапиться з цим човном, я особисто прийду за вами.


'Не хвилюйтеся. У нас є тямущий хлопець, який поводитиметься з човном як з дитиною, і коли ми закінчимо сьогодні ввечері, він віднесе його назад у ліжко. І після "Дня" ми думатимемо про тебе, брате.


"Так Так. Ти турбуєшся про "День", а я турбуватимуся про свій човен. Добре. Я зараз принесу ключі. Я вважаю, ви не скажете мені, що відбувається?


— Не хвилюйся, брате. За кілька днів ви прочитаєте про це в газетах.


"Це все, що мені потрібно прочитати тобі, Нік", - сказав Хоук.


— Коли був цей телефонний дзвінок?


'Позавчора.'


«Мені здається, що вони хотіли використати човен, щоби закласти кудись динаміт. Але чи захований він тільки для подальшого використання, чи призначений для того, щоб підірвати його в «День» за допомогою дистанційного керування чи годинникового механізму?


"Ви повинні з'ясувати це, якщо зможете, N3". - серйозно сказав Хоук. — Тим часом я хочу, щоб кожен коп Нью-Йорка дізнався, куди вони прямують цим човном. Ми вже говорили з виконробом на пристані, але все, що він знає, це те, що прийшли четверо чоловіків із великими валізами і використали човен близько п'ятої години. І ще, Нік, він бачив, як один із них ніс великий гумовий рятувальний пліт.


Я припустив, що вони заклали динаміт на одному з невеликих островів у Манхеттена або у місті біля підніжжя одного з мостів. «Можливо, міст Джорджа Вашингтона, це було б символічно. Чи як щодо пірсу океанського лайнера?


"Всі місця перевіряються поліцією та береговою охороною", - запевнив мене Хоук. «Також найочевидніше — Статуя Свободи». Він побажав мені успіху в моїх планах наступного дня і відключився.


Ми з Біллом кілька годин готувалися до нашої зустрічі з Лілі — якщо вона справді поїде з острова — і обговорювали наші варіанти на випадок, якщо вона не з'явиться. Ми вирішили, що їх не надто багато, і лягли спати.


Розділ 17


До 11:15 ми були в Біллс-Шеві на мисі з видом на затоку Тор, майже навпроти входу в гавань Девіса. Було холодно і ми по черзі пили каву з термоса і дивилися в бінокль. Білл розповів мені про своє життя в Новій Шотландії та описав багато красивих місць Приморської провінції.


- Ти маєш побачити Пеггі-Коув, Нік. Маяк стоїть там на величезних скелях, що просто неймовірно. Мені сказали, що коли в Атлантиці шторм, хвилі досягають шістдесяти футів у висоту і вдаряються об скелі з такою силою, що реєструють сейсмографи за сотні миль. І коли навколо острова Кейп-Бретон проходить судно під Кеботом, розумієш, наскільки прекрасний світ, незважаючи на людей, які живуть у ньому».


Його обпалені сонцем і вітром щоки зігнулися в усмішці, поки він продовжував балакати, як співробітник туристичного бюро. Очевидно, він був людиною, яка знайшла щастя у простому житті, щодня ризикуючи своїм життям упродовж багатьох років. Не злякавшись своєї інвалідності, він збудував собі новий будинок, завів нових друзів і набув завидного спокою. Я відчував би себе винним за те, що втягнув його в цю справу, якби йому не так подобалося, коли його знову закликали до дії. На мить я згадав Марка Дауні та його ентузіазм, оскільки мав ще один шанс ризикнути своїм життям.


- Він іде, Нік. Білл простягнув мені бінокль, і я перестав думати про життя.


Я навів бінокль на об'єкт, що вивергав за собою два струмки піни, як подвійний хвіст. Катер був ще надто далеко, щоб побачити, хто в ньому, але за кілька секунд я побачив, що хтось сидить поруч із водієм. Я представив цю фігуру. Спочатку це був просто чоловік у гумовій куртці та південний захід. Я знову повернув візир, і обличчя під широкими полями набуло форми. Обличчя з мигдалеподібними очима, пухкими губами та маленьким носом.


Я опустив бінокль, штовхнув Білла ліктем і сказав:


'Підемо. Це Лілі.


— Боже мій, вона відпросилася, — майже недовірливо промимрив він, заводячи двигун і прямуючи до Уайтхеда.


"Карл?" - спитав він, і я кивнув.


Я взяв рацію з сидіння між нами і сказав два слова: «Кубок Діксі». Я знав, що в Кансо є вертолітний радист, який прослуховує цю частоту з світанку. Хоча йому, безумовно, було б цікаво дізнатися про значення, він переслав би слова на базу канадської армії в Грінвуді, де ці слова передали б Расті Джею в Галіфаксі і Хоуку у Вашингтоні. Ймовірно, тільки останній знає, що це означає, що Лілі прибула.


Білл розрахував, що ми можемо бути в Уайтхеді за десять хвилин. Він зробив це за сім, що, якщо його розрахунки були вірні, давало нам п'ятнадцять хвилин до причалювання Карла і ще десять до того, як Лілі була в магазині. Її не було лише дві хвилини, і на той час ми вже стояли біля магазину з піднятими капюшонами. Ми стояли, згорбившись над двигуном машини здивовано.


Карл спустився по дорозі з гавані першим. Він пішов, мабуть, надавши Лілі самій собі. Сміх рибалок-пенсіонерів, які завжди тинялися навколо магазину, першим привернув увагу Карла. Вони підійшли до того, щоб подразнити Білла через невдачі з його «Шевроле».


"Ця машина така гарна, як твій старий Excaliber, Білл", - сказав один із перехожих, зі сміхом ляснувши свого земляка по плечу.


Голова Карла підвелася, коли він почув назву човна Білла. Він був на шляху до навісу магазину, але обернувся і попрямував до машини.


— «Екскалібер» кращий за будь-який човен, який у тебе колись був, Лестере, — сказав Білл, вилазячи з-під капота і дивлячись на свого друга з удаваною люттю.


"І ця машина теж, як тільки я скручу разом кілька ослаблих проводів". Потім він вдав, що вперше бачить водія катера.


Він кивнув і сказав: «Привіт, Карле… Нік, подивися, хто тут. Ти пам'ятаєш учорашнього Карла?


Я підняв голову і глянув прямо в підозрілі очі Карла. Я кивнув головою. Так і зробив він, перш ніж повернутись до Лілі, яка повертала з дороги. Вона одразу побачила мене і почала махати рукою, потім помітила, що Карл дивиться на неї. Вона опустила руку. Потім вона знову підняла його, цього разу явно для того, щоб помахати Карлові. "Карле, - вигукнула вона, - я думала, що втратила тебе".


За нормальних обставин це було б непогано, але я не вірив, що Карл ошукався.


Звук жіночого голосу відвернув усі голови від машини Білла, і я почув позаду себе чийсь шепіт: «Хто це, чорт забирай?» Я не зводив очей з Карла, але почув чиюсь тиху відповідь: «Я не знаю. Це та сама китаянка, яка була у Девіса два чи три місяці тому. Тим часом до нас підійшла Лілі. Карл відійшов убік, щоб бачити нас обох. — Я зараз прийду, щоб тобі допомогти з продуктами, — сухо сказав він. Його очі продовжували пересуватися між нами, але ми не показували, що знаємо одне одного.


— У цьому немає потреби, Карле, — сказала вона. «Мені потрібно лише кілька речей. Особисті речі, чи знаєте.


Він виглядав спантеличеним. — У такому разі ви дасте список кухаря продавцю в магазині? Я йду до гавані подивитися, яка там риба. Він порився в кишені, вийняв аркуш паперу і простяг Лілі.


Я глянув на Білла. Я не хотів, щоб Карл так швидко повертався до порту.


- Привіт, Карле, - сказав Білл. — Ви добре знайомі з машинами, чи не так? Мабуть, ви підтримуєте катери містера Девіса у такому хорошому стані. Не допоможеш мені з цим чортовим двигуном?


Карл помітно випростався і сказав: "Якщо немає зламаних деталей, я можу запустити будь-який двигун". Він підійшов до «Шевроле», грубо відштовхуючи старих, що стоять навколо. 'Дайте подумати.'


- Я спробую завести, - запропонував Білл.


"Якщо ви збираєтеся завести, знавець може допомогти". Він увійшов, а я підвівся, щоб бачити і його, і Карла. Коли Білл натиснув на стартер, і двигун заверещав, але не завівся, Карл дістав рукавичку з кишені своєї непромокаючої куртки, витер пилюку з крила і засунув голову під капот. Я ледве помітно кивнув Біллу.


Почулися глухий стукіт і крики перехожих, коли капот упав на Карлову шию. Оскільки його тіло обм'якло, він залишився затиснутим під капотом. Механізм падіння, над яким ми з Біллом працювали всю ніч, спрацював ідеально. Капот ударив Карла прямо в основу шиї, через що він знепритомнів. Мені не знадобився маленький шприц, який я засунув собі в руку, коли він ішов до машини. Принаймні не відразу. — Боже мій, витягніть його.


"Етт капот міг відрубати йому голову".


"Ми повинні викликати лікаря".


Білл підвівся з переднього сидіння, потягнувши за шнур, прикріплений до капота. Він одразу взяв на себе відповідальність. Він рукою підняв капот і обережно підняв Карла з крила, не спускаючи його на землю. Коли він застогнав, я підійшов до Карла з іншого боку. Я встав перед ним, щоб переконатися, що ніхто не побачить, як я роблю ін'єкцію і дозволяю голці встромитись йому в зап'ястя. Його очі розплющились, коли вістря пронизало його шкіру, і йому захотілося заговорити. Потім його очі заскліли і закрилися.


Він розслабився у руках Білла.


- Спрацювало швидко, - промимрив Білл.


— Чудово, — прошепотів я у відповідь, а потім уголос сказав: — Дозволь мені допомогти тобі, а потім ми посадимо його в машину і відвеземо до лікаря.


Залучені метушні, Лілі та власник магазину вийшли подивитися, що відбувається. Її не так сильно здивувало, як я очікував побачити Карла непритомний на задньому сидінні машини Білла.


'Що трапилося?' - Запитала вона, підходячи до Шевролі. У справу втрутився і власник магазину, і коли його сусіди розповіли йому, що сталося, я пояснив Лілі, що трапився нещасний випадок і що мій дядько Білл збирається відвезти Карла на повітряно-морську рятувальну базу до Кансо. "Там повинен бути лікар, - сказав я, - і його треба відвезти туди".


— Як мені тепер повернутись на острів? - Запитала Лілі досить голосно, щоб всі почули. «Я краще подзвоню містеру Девісу і розповім йому, що сталося».


"Всередині є телефон," сказав власник магазину. "Ви можете зателефонувати туди".


"І я буду щасливий відвезти вас на острів на катері", - сказав я. «Коли мій дядько повернеться з Кансо, він зможе доставити нас туди на своєму човні».


Вона посміхнулася і сказала: "Було б дуже мило, сер ... е ..."


Картер. Нік Картер.


— Дякую, містере Картер.


Коли ми просто посміхнулися один одному, один із рибалок поставив очевидне запитання: «Як ти доставиш цю людину в Кансо, якщо твоя машина не працює, Білле?».


Білл підійшов до передньої частини своєї машини і сказав: «Ну, схоже, вона ось-ось запрацює, вона мало не завелася, коли я спробував, і цей проклятий капот опустився. Дозвольте мені ще раз подивитись. Він порився під капотом, а потім сказав мені: "Нік, спробуй ще раз цей стартер".


— Добре, але тримай голову подалі від цього капота. Я сів за кермо і повернув ключ у замку запалювання. Як я і очікував, двигун одразу ж завівся, оскільки Білл щойно знову під'єднав дроти, які від'єднав раніше.


- Ось і все, - сказав Білл, опускаючи капот і підходячи до мене. — Як тільки я повернусь, я приїду з тобою на острів. Можливо, краще зателефонувати на острів із Кансо та повідомити їм, що відбувається. На випадок, якщо мені доведеться залишитись там на деякий час.


- Гарна ідея, - погодився я. Коли Білл повернув фургон, щоб їхати в Кансо, я повернулася до Лілі і сказав:


«Я думаю, вам краще піти за товарами, які вам потрібні, мем, і ми вирушимо на острів, коли ви покличете».


Вона кинула на мене бешкетний погляд і дуже тихо сказала: "Мені потрібна тільки одна річ, і тепер вона в мене є".


Минуло більше години, коли я відірвав потужний човен від причалу в Уайтхеді і попрямував до каналу. «Нам треба йти, Лілі», — переконував я, коли ми вдруге кохалися в клейонках, що лежали на брудній підлозі занедбаної комори біля гавані. "Девіс пошле інший човен, щоб шукати вас".


- Ні, не буде, Нік, дорогий. Немає іншого човна, яким можна було б керувати».


— А як щодо іншого катера? Або яхти.


«Яхта знаходиться у Галіфаксі, щоб забрати конгресмена Сміта. Він не повернеться до пізньої ночі. А інший човен не працює. Я розумію, що ремонт на кілька тижнів. Вони чекають на запчастини з Італії.


— Сміт повернеться сьогодні ввечері? Чому?


'Я не знаю. Я вже казала тобі одного разу, що мені ніхто нічого не каже. Вони майже не розмовляють з того часу, як ми приїхали сюди. Вони весь час зайняті нагорі в кабінеті боса. Мені нема чого робити, і я так самотня. Поцілуй мене знову, любий, і ласкай мене. Тут. І тут.'


Я поцілував її, але чинив опір бажанню пестити її так, як їй хотілося. Для мене було дуже важливо швидко дістатися острова. Коли з'явиться Сміт, мали статися важливі речі. За нашим планом, Білл приїде з «Екскалібром», щоб забрати мене, дорогою додому я стрибну за борт і допливу до острова. Я збирався довіритися Лілі і попросити її не замкнути вхідні двері будинку, щоб я міг прослизнути пізніше. Мій план полягав у тому, щоб почекати біля паркану, поки собаки, які, ймовірно, будуть знову використані ввечері, не дістануться воріт перед гаванню. Потім мені захотілося перелізти через паркан до дверей. Я встигну до того, як вони повернуться.


Наступним моїм аргументом на користь від'їзду було те, що Девіс надішле літак-амфібію шукати її.


Але Лілі відмахнулась і від цього.


— Літак згорів минулої ночі, Ніку.


'Ти жартуєш! Щоправда, чи ти просто намагаєшся виграти час?


«Щоправда, Нік. Минулої ночі в порту сталася пожежа. Здається, ніхто не знає, як це почалося, але сьогодні вранці містер Девіс був лютий. Чен Хун, кухаре, все мені розповів. Він був у гавані, коли почалася пожежа. Сьогодні вранці Чен знову пішов туди поснідати, і Ганс побив вартового за недбалість. Сьогодні літак мав забрати Сміта.


Здавалося, що зараз шанси повертаються проти Девіса. Три чверті його транспорту вийшли з ладу або були поза досяжністю, а я мав його єдиний катер, і він застряг. Звичайно, він завжди міг зателефонувати в Галіфакс і зафрахтувати там літак чи човен, але я був сповнений рішучості опинитися на острові раніше за нього. Незважаючи на її протести, я одягнув Лілі і потяг її до доки. Перед посадкою вона спробувала ще раз. «Нік, це така чудова нагода. Ми можемо заспокоїтись, і ця капіталістична свиня нічого не може з цим вдіяти. Він так розлютився, коли я розповіла йому про нещасний випадок з Карлом і про те, що мене поверне хтось із Уайтхеда. Але іншого варіанта не було. Він ненавидить чужинців на острові, сказав мені Чен.


Я був приголомшений, почувши, як вона назвала Девіса капіталістичною свинею, але я зробив ще одне зауваження.


— Ви з Ченом, мабуть, добрі друзі.


Він єдиний, хто розмовляє зі мною. Коли я була тут минулого разу, ми потоваришували. Він не дуже добре розмовляє англійською, і чоловіки мало з ним розмовляють. Думаю, саме тому містер Девіс тримає його. Якось, коли вони ще будували, він з'явився на острові і попросив роботу».


"Ну, якщо ми не доставимо тебе найближчим часом, ти залишишся без роботи, так що сідай у човен", - нарешті наполягав я. — Крім того, мій дядько Білл незабаром має повернутися, і я не хочу, щоб він все ще застав нас тут. Він не знає, що ми з тобою друзі. Він думає, що я поїхав до Галіфакса у справах і випадково зайшов до нього додому. Коли ти поїхала з Палм-Біч, я згадав, що він мешкає тут. Це була надто хороша можливість, щоб упустити її, тому що я знав, що в нього є човен.


Вона сиділа поруч зі мною в моторному човні, і доки я проходив буї в каналі до відкритої води, вона мовчала. Тим часом море схвилювалось, і вона задихалася, коли перші хвилі вдарили нас. Вона вчепилася однією рукою в край сидіння, а іншою в поручні, спостерігаючи, як хвилі розбиваються з лякаючою чарівністю.


За п'ятнадцять хвилин, звикнувши до ритму хвиль, вона зняла руку з сидіння і поклала її мені на праву ногу. Я зрозумів, що все гаразд, коли її рука почала грайливо ковзати по внутрішній стороні моєї ноги. Я подумав, що настав час поділитися своїми підозрами та тим, як мені потрібна її допомога. Однак, перш ніж я встиг почати, вона налякала мене, сказавши: «Нік, я вважаю, що містер Девіс — погана людина. Він щось думає, я не знаю, що це, але я думаю, що це погано. Ось чому я справді не хочу повертатися на острів. Я боюсь.'


'Чому, люба? Він завдав тобі біль? Він щось сказав?


'Ні. Не в такий спосіб. Але всі його люди тепер мають зброю. Острів – в'язниця. Ви це побачите. Навколо будинку збудований високий паркан, і на території завжди є дикі собаки. Я навіть не можу вийти вночі, щоб подивитись на зірки. І всі вони говорять німецькою. Я думав, що це було дивно, коли це робили Ганс чи містер Вендт, але тепер це страшно».


Я спитав її, чому вона думає, що Девіс щось думає. Вона зупинилася, і я повернув голову, щоб подивитись на неї. Здавалося, вона думала, скільки саме вона хотіла сказати. Мені довелося знову дивитися перед собою, щоб утримати човен на хвилях. Коли я знову подивився на неї, вона, схоже, дійшла висновку.


Вона запитала. — Ти бачив велику вежу у Вовчому Залі?


— Вовчий зал?


— О, я ще не казала тобі цього, чи не так? Так містер Девіс та його люди називають цей будинок між собою. Здається, це назва будинку його сім'ї, де він народився.


Згідно з досьє, він народився в лікарні в Кардіффі, Уельсі. Можливо, будинок його дитинства називався Вовчою залою, але я в цьому сумнівався. Але якщо він народився у Литві...


Не бажаючи переривати розповідь Лілі, я підганяв її. Що з цією вежею? Він виглядає так, начебто їй місце в аеропорту».


«Саме, Нік. У них там радар, великі радіоприймачі та величезні телеекрани. Завжди є п'ять чи шість чоловік, і вони стежать за всім, що рухається в повітрі чи воді навколо острова. Думаю, моя кімната прямо під передавачем, бо я чую його всю ніч. Жодне повідомлення ніколи не має сенсу, вони всі — принаймні більшість із них — зашифровані.


"Можливо, Девіс просто хоче зберегти свій бізнес у секреті", - припустив я і вирішила почекати ще трохи, перш ніж довіритися Лілі.


- Ти ніколи не думав про це?


'О Звичайно. Але якщо він не замишляє нічого протизаконного, навіщо йому всі ці гармати?


Вона не дала мені можливості поставити очевидне запитання, але одразу продовжила: «Чень сказав мені, що в гавані є повний арсенал. Гармати, бомби і таке інше. Він часто бачив це, коли доставляв їжу до їдальні.


Бомба в кишені моєї куртки раптово почала важити тонну, коли я подумав про потенційний вплив спеки у поєднанні зі складом, повним боєприпасів та вибухівки. Непомітно для Лілі я вийняв його і засунув під сидіння. Я втиснув його між трубами, щоб хвилі, що розбивалися, не могли його вибити. Щоб відволікти її, я просунув штурвал крізь руку і дозволив гребеню правого борту накотити на наш ніс, забризкавши її обличчя. Поки вона витирала воду, я спробував витягти коробку з бомбою лівою рукою і виявив, що вона міцно стоїть на місці.


Коли Лілі перестала відпльовуватися і витирати обличчя, я припустив, що Девіс міг бути одним із тих жадібних до грошей фанатиків, які почали продавати зброю, щоб збільшити свій стан. Вона обдумала можливість і, нарешті, визнала, що я можу мати рацію.


- Тим більше причин піти, Нік. Коли твій дядько прийде по тебе, я хочу, щоб ти взяв мене з собою.


Враховуючи можливість того, що Лілі буде на борту, коли ми покинемо гавань Девіса, я побачив, що моя здатність доплисти з «Екскалібра» до острова пішла б порохом. Мало того, якби її не було у Вовчому Залі, вона не змогла б відчинити мені двері, коли настане мій час діяти.


«Дорога, у мене є краща ідея», — сказав я. - Як щодо того, щоб залишитися ще трохи і подивитися, чи зможеш дізнатися, що задумав твій бос? Тоді я прийду за тобою, і ми підемо в поліцію з тим, що дізналася ти і ваш друг Чен Хун. Поліція затримає Девіса, якщо він замишляє щось незаконне.


Вона не була впевнена, що прийме мою пропозицію. З якоїсь причини вона, здавалося, була сповнена рішучості забратися з Вовчого Залу якнайшвидше. Поки ми сперечалися про те, що краще, і вона звинувачувала мене в тому, що я не хотів її бачити того вечора, катер наблизився до двох хвилелом, що захищають гавань Девіса. Я побачив, що нас уже помітили з вишки, бо один із джипів був припаркований наприкінці одного з пірсів.


"Поговоримо про це пізніше, люба", - сказав я Лілі. «Тепер я маю пришвартувати цей човен і висадити вас на берег, щоб ви могли обсохнути. Поки я чекаю на дядька Білла, ми вирішимо, що краще». Я вирішив, що здійсню свій план, щоб проникнути до Вовчої зали, не розкриваючи того, що я вже знав про її боса. Я просто сказав їй, що, можливо, зможу дізнатися про діяльність Девіса, трохи покопавшись у будинку. Якщо я знайду щось підозріле, я заберу її звідти.


Краєм ока я бачив, як вона надулася, чекаючи моєї відповіді, але я зосередився на солдаті, який вийшов з джипа і підніс мегафон до рота, коли я проходив повз пірс, де він стояв.


"Причальте на найближчому до будинку пірсі", - проревів мегафон. — Там є дехто, хто допоможе тобі. Ви мене зрозуміли?


Я помахав рукою, показуючи, що зрозумів його інструкцію. Коли я дістався пірсу, на мене вже чекала вітальна комісія. Шестеро людей Девіса вишикувалися на будові. У всіх були пістолети, але гвинтівок, які я бачив на три дні раніше, не було.


Закріпивши човен на носі та на кормі, Лілі піднялася сходами на пірс. Я помітив, що ніхто з чоловіків не спромігся простягнути руку, коли вона дісталася до вершини і видерлася на сам пірс.


Так що я був здивований, коли я пішов за нею, двоє чоловіків у комбінезоні вийшли вперед і майже схопили мене. Потім я зрозумів, що ті самі руки, що витягли мене на причал, гладили мене в пошуках захованої зброї, нібито витираючи воду з мого пальта.


Явно розчарований, один із них вказав на кінець пірсу і сказав: «Джип готовий».


Лілі підійшла до нього, але я чекав, що вона заговорить прямо зі мною. Містер Девіс хотів би, щоб ви прийшли до будинку. Він хоче подякувати вам особисто за те, що ви зробили.


Я кивнув головою і пішов до джипа, де Лілі вже сиділа на задньому сидінні. Людина, яка зробила це коротке прохання, пішла за мною, як і один з його товаришів. Вони сиділи попереду, не кажучи жодного слова. Коли ми підійшли до високих воріт, що закривали дорогу до Вовчої зали, я зрозумів, що довгий низький сарай за вартовим, мабуть, був арсеналом, про який говорила Лілі. Він виглядав як міцний бетон, який переривається тільки металевими розсувними дверима. Вартові стояли з усіх боків будівлі.


Поки ми просувалися вперед, Лілі мовчала, але коли ми дісталися до набережної, де я бачив літак-амфібію в ніч мого візиту, вона опустила руку і торкнулася моєї. Коли я подивився, вона вказала пальцем на обгорілий корпус, що стояв на схилі. Я кивнув, але ніхто з нас не сказав жодного слова.


Коли ми підійшли, вартовий відчинив ворота навстіж і знову зачинив їх за нами. Підйом на пагорб через ліс зайняв лише п'ять хвилин, потім ми вийшли на відкрите плато, і я вперше побачив "Вовчий зал" при денному світлі. Це було майже так само зловісно, як при місячному світлі, незважаючи на ретельно доглянуті галявини та чагарники, що оточували його. Частково це враження справляли сірі блоки природного каменю, з яких він був збудований. З одного боку, було бетонне коло. Це мало бути гелікоптерне поле, хоча, наскільки я знав, у Девіса не було гелікоптера. Можливо, для тих багатих хлопців, які мали свій власний, подумав я.


Коли джип під'їхав метрів на п'ятдесят, важкі вхідні двері раптово відчинилися, і з них вийшли двоє чоловіків. Один був вартовим, другий був Вендтом. У той же час з-за рогу будинку з'явилися Отто і два добермани. Собаки відразу почали гарчати й смикати повідки, але сторож їх утримав. Вендт гаркнув наказ Отто, і той відтяг їх. Я ставив питання, чи був їхній зовнішній вигляд створений для того, щоб я не блукав територією на самоті.


Ми зупинилися перед ганком, де чекав Вендт. Він підійшов, щоб допомогти Лілі вибратися з позашляховика.


- Лілі, - сказав він, - ти вся мокра. Іди прямо до своєї кімнати і переодягнися. Це був скоріше наказ, ніж пропозиція. Лілі озирнулася на мене, і я на мить опустив одну повіку, напівмигнувши. Вона увійшла до будинку, не відповівши Вендту, який відійшов убік, щоб випустити мене. Як тільки я вийшов, водій переключив передачу та поїхав. Вендт простяг руку і сказав: «Отже, ви той джентльмен, який урятував нашу міс Лі. Я Конрад Вендт, секретар містера Девіса, човен щойно привіз вас назад. Він хотів би винагородити вас за вашу допомогу.


«Мене звуть Нік Картер. І мені нагорода не потрібна. Я опинився в цьому районі, коли трапився нещасний випадок, і я почув, як жінка сказала, що не може повернутися, тому я запропонував підвезти її».


'Ах да. Нещасний випадок. Лілі сказала нам по телефону, що хтось відвіз Карла до лікарні. Але вона, схоже, не знала, хто це і куди він прямує.


- Це мій дядько Білл Фіш. Я приїхав на кілька днів. Він доставив вашу людину на рятувальну станцію до Кансо.


Вендт подивився на мене з підозрою та натяком на впізнання. Можливо, він невиразно пам'ятав обличчя, яке бачив біля басейну в готелі «Еліотт». Але він просто взяв мене за руку і повів до дверей. — Містер Девіс чекає на вас. Він хвилювався – повернення зайняло так багато часу.


- Моя вина, - спокійно сказав я. «Я ніколи раніше не водив такий італійський човен, а сьогодні море було неспокійним. Тому я кілька разів пройшов спокійними водами гавані, перш ніж увійти в затоку».


Він провів мене до маленького ліфта коридором. Прямо переді мною була калюжа води, мабуть, з-під клейончатого комбінезону Лілі. Ми увійшли, і коли ліфт безшумно підвівся, ми з Вендтом на мить замовкли. Я знав, що він іноді дивився на мене, коли думав, що я не дивлюся. Він усе ще намагався згадати моє обличчя, і я відвернувся від нього, щоб йому було важче. Коли ліфт зупинився, він вийшов першим. - Сюди, - сказав він.


Ми опинилися у широкому коридорі, що веде до задньої частини будинку. Я знав, що це був поверх, який служив Девісу житловою та робочою зоною. Ми підійшли до останніх дверей; оскільки перед нею стояв вартовий, я вирішив, що це кабінет великого боса. Охоронець по-воєнному витягнувся, коли Вендт наблизився до нього. Я впізнав у ньому людину, яку бачив у формі дворецької.


«На цьому поверсі, — заявив Вендт через плече, поки ми йшли довгим коридором, — містер Девіс проводить більшу частину свого часу. У нього тут офіс, і зі свого столу він може розмовляти з усіма своїми офісами по всьому світу через радіощоглу».


«Якби я мав такий будинок у Новій Шотландії, я б забув про роботу і розважався», — сказав я йому.


«Така людина, як містер Девіс, ніколи не забуває про свою роботу. Ось чому він має такий будинок, а в тебе немає. Але тепер побачиш це сам. Він зупинився і кивнув вартовому. Він постукав у важкі дубові двері і відчинив їх, щоб ми могли увійти. Вендт відійшов убік і пропустив мене вперед.


Це було схоже на подорож до пекла. Офіс був сповнений червоного світла, що відбивався від стін і меблів, наче він був у вогні. Мені знадобилася мить, щоб зрозуміти, що фіранки в кімнаті були розсунуті і що вогняний відтінок, який був у всього навколо, був викликаний тим, що сонце почало сідати за океан. Здивування, мабуть, відбилося на моєму обличчі, тому що голос, якого я не впізнав, сказав: «Дивно, чи не так? Це як перебувати в кімнаті, повній вогню, і при цьому не обпектися».


Голос, здавалося, виходив із самого центру палаючого червоно-жовтогарячого сонця. Я звузив очі і розглянув фігуру високого чоловіка, що стоїть просто перед величезним вікном. "Це здорово, - сказав я, - якщо тобі подобається жити посеред вогню".


«Вогонь мене зачаровує, містере… Картер, чи не так? Завжди був таким. З того часу, як я був маленьким хлопчиком. Вогонь та смерть. Але давайте задерну штори, щоб ми могли поговорити. Я винен вам за те, що ви повернули нам міс Лі. Ми турбувалися за вас обох, але міс Лі пояснила затримку. Коли важкі чорні штори закрили пекло від сонця, що швидко сідає, мої очі почали звикати до тьмяного світла в кімнаті. Потім спалахнула настільна лампа, і холодні очі дивилися на мене поверх неї власним диявольським вогнем. "Кінець пального або щось таке, чи не так?"


Я почув позаду різке дихання і зрозумів, що Вендт отримав потрібну йому інформацію. Гра скінчилася, подумав я, але зробив зусилля, щоб утриматись. Я обернувся і сказав: «О, так, я забув вам сказати. То була ще одна річ, яка затримала нас. Я не знав, як переключити резервний бак, а основний бак скінчився, коли я плив сюди від гавані Уайтхеда. Але я нарешті знайшов його, і ми тут».


- Так, містере Картер, - холодно сказав він. 'Ось ти де. А тепер, якщо ви мене вибачите, я залишу вас і містера Девіса наодинці, а сам подзвоню до доків, щоб знову заправити човен паливом. Ніколи не знаєш, коли вона нам знадобиться. Тим більше, що останнім часом у нас тут було багато нещасних випадків.


— Гарна ідея, Вендте, — погодився крижаний голос за столом. «У нас із містером Картером є про що поговорити. Я хочу почути все про аварію Карла. Будь ласка, сядьте.' Він вказав на стілець. «Я накажу Чен Хунг принести щось поїсти». Він потягнувся до телефону та зупинився. "Ой, я забув. Сьогодні Чен Хун також потрапив в аварію. Дуже сумно. Моя людина Кеніг... Я не вірю, що ви зустрічалися з ним... він допоміг Чену пересунути велику каструлю з киплячою олією і спіткнувся. Олія потрапила на старого Він сильно обгорів, але йому знадобилося майже дві години, щоб померти.Якби мій гідролітак не згорів минулої ночі, ми, звичайно, змогли б вчасно відвезти його до лікаря».


— Схоже, це був не ваш день, містере Девіс, — сказав я, сідаючи.


"Це так, містере Картер," відповів він, сідаючи навпроти мене. Але це зміниться, я думаю. Я знаю, що мій день прийде.


Я боявся, що він має рацію, але я зроблю все, що в моїх силах, щоб запобігти цьому.


Розділ 18


Девіс не перебивав мене, коли я розповідав йому про поранення Карла і про те, як це сталося, коли він намагався полагодити машину мого дядька. Ми відчували відповідальність, пояснив я, тому дядько Білл відвіз Карла до Кансо, поки я доглядав його секретаря.


"Сподіваюся, дядько Білл зможе проінформувати вас про стан Карла, коли він приїде", - підсумував я.


Він випростався і запитав вимогливим тоном: "Що ви маєте на увазі під "коли він буде тут"?"


"Він прийде за мною на своєму човні".


— Що він буде тут? На човні?' Не чекаючи відповіді, він узяв слухавку і натиснув кнопку. - Вендте, у нас ще один гість. Скоро має прибути човен з Уайтхеда... дядько містера Картера. Він прийде забрати його. Повідомте людям, що його потрібно допустити до гавані та негайно доставити сюди. Він повернувся до мене, щоб дізнатися назву човна Білла, потім продовжив розмову з Вендтом. "Екскалібр." Переконайтеся, що все подбали... що? Ах да. Немає да? Це дуже цікаво. Можливо, вам слід запитати Ганса, чи він піде з нами сюди. І ти теж. І подивися, де Лілі залишиться. Вона вже мала переодягнутися.


Коли він поклав телефонну трубку назад, Девіс кілька секунд задумливо дивився на мене. — Вибачте, що так приголомшений приїздом вашого дядька, містере Картер. Але ви знаєте, мої люди отримали наказ не дозволяти зловмисникам проникати на острів чи входити до гавані без дозволу. Іноді вони сприймають мої накази надто буквально і хтось може постраждати. Випадково знаєте. Твоєму дядькові справді не треба було робити цю поїздку. Один з моїх людей міг би відвезти вас назад до Уайтхеду.


- О, це не проблема. Мій дядько почувається винним у аварії. Але йому не обов'язково приходити до будинку. Я можу зустріти його в гавані, щоб ми не затримувалися тут надто довго. Вже темніє.


- Ні, я не хочу про це чути. Ви обидва маєте бути моїми гостями на вечері. Я впевнений, що хтось, хто так добре знайомий із тутешньою водою, як ваш дядько, впевнено повернеться до Уайтхеду після заходу сонця. Здається, один із моїх людей сказав мені, що Екскалібер ловить рибу прямо перед гаванню останні кілька днів.


І тут я почув клацання дверей, що відкриваються, прямо позаду мене. Девіс подивився, і я напівобернувся на стільці, щоб побачити, як заходить Лілі. Перш ніж охоронець зачинив за нею двері, я побачив, що до нього приєднався інший, і тепер вони мали гвинтівки М-16 армії США.


— А, Лілі, заходь, — сказав Девіс, підводячись. Він вказав на місце поряд зі мною і сказав: «Сядьте поряд зі своїм рятівником. Ви повністю висохли?


Лілі тільки кивнула, ковзнувши у крісло. Девіс продовжив: «Я тільки-но сказав містеру Картеру, що він і його дядько, який прийде пізніше, повинні залишитися на вечерю. Але я просто подумав, що ми не маємо кухаря після трагічної смерті Чена сьогодні вдень. Лілі ахнула, ривком сіла і дивилася на нього широко відкритими від недовіри очима.


"Ой, вибачте. Ви, очевидно, не знали, - сказала Девіс, трохи посміхаючись, очевидно, насолоджуючись її розпачом.


- Я думав, що Вендт сказав вам. На кухні трапився нещасний випадок, і Чен загинув. Ми могли б урятувати йому життя, якби вчасно доправили його до лікарні. Знаєте, дуже шкода, що літак було знищено. Здавалося, він хотів наголосити на цьому, але Лілі просто мовчала. Я очікував, що вона заплаче, але по її літньому співвітчизнику сліз не було.


Девіс запитав, чи може вона приготувати легку вечерю на шістьох, що, як я вважаю, мало на увазі його та його спільників, мене, Білла та Лілі. Вона кивнула головою і почала вставати, щоб вийти з кімнати.


"Ні, залишся, моя люба," сказав він. «Нема потреби починати прямо зараз. І не турбуйтеся про чоловіків. Вони можуть самі забезпечувати себе їжею, доки Вендт не знайде нам нового кухаря.


Він мовчав, коли двері знову відчинилися. Я не обертався, вважаючи, що це повинен бути Вендт або великий звірюга Кеніг. Я не хотів, щоб останній побачив моє обличчя раніше, ніж це було необхідно, оскільки він міг побачити мене в «Еліоті», спостерігаючи за Девісом.


Вендт ступив уперед і став поруч із столом Девіса. У мене було відчуття, що хтось стоїть за мною, але я не оглядався через плече, щоб переконати себе. Вендт нахилився вперед і щось пробурмотів Девісу, який кивнув, а потім по черзі подивився на мене та Лілі.


- Містер Картер, - сказав Девіс. «Я чув, що вежа повідомляє, що з Уайтхеда наближається човен. Це, мабуть, твій дядько. Він має бути в порту за півгодини. Можливо, ви хотіли б бачити нашу апаратуру у вежі та одночасно подивитися, як вона входить?


— Було б чудово, — сказав я. Я завжди хотів побачити командний пункт Девіса, і тепер він запропонував мені його на блюдечку з блакитною облямівкою. Я встав.


"У якому напрямку мені йти?"


Майже одразу поряд зі мною з'явилася пухка постать Кеніга.


— Ганс піде перед вами, містере Картер. Я б не хотів, щоб ти тинявся по дому один. Як я вже сказав, мої люди іноді сприймають прагнення до усамітнення надто буквально.


— Очевидно, ви дуже цінуєте свою конфіденційність. Я бачив собак та паркан». Це майже схоже на концтабір».


Він не клюнув на приманку, але я почула, як людина поряд зі мною різко вдихнула. Лілі запитливо подивилася на мене. Коли я знову глянув на Девіса, я побачив, як його сталеві сірі очі переходять з її обличчя на моє. Наші погляди на мить зустрілися, і я був певен, що він зрозумів, що я знаю. У цей момент усі сумніви розвіялися. Я знав, що спостерігаю за Леславікусом, колишнім командиром концтабору, і що цей військовий злочинець збирався здійснити план, який принесе смерть та руйнування США для досягнення своїх зловісних цілей.


"Корабль "Екскалібр" зараз входить у гавань".


Голос пролунав із гучномовця на оглядовій вежі над притулком Девіса. Як і всі люди в вежі, дозорець говорив англійською. Я підозрював, що було надано, що це мова на сьогодні, поки на острові є відвідувачі.


Ганс узяв зі столу бінокль і простяг мені. Це були великі біноклі нічного бачення розміром 50х7, але в руці він здавався маленьким. "Ви можете бачити, як наближається човен вашого дядька", - сказав він. Він майже нічого не сказав з того часу, як відвів мене до вежі. Він дозволив мені прогулятися та подивитися на обладнання самостійно. Я запитував людей, які керували складними радіопередавачами і сиділи за екранами радарів. Я помітив, що вони глянули на нього, перш ніж відповісти. Мабуть, він кивнув їм або дав інший видимий знак, що відповідь дозволена, бо всі вони розповіли мені те, що я хотів знати. Я визначив, що передавачі можуть досягати будь-якого місця на Землі і радар відстежує всі підходи до острова, високі чи низькі.


«Дякую», — сказав я, взявши в нього бінокль і підійшовши до одного з скляних вікон, що не б'ються, що утворюють стіни вежі. Піднісши бінокль до очей, я побачив старий траулер Білла, що хитається поруч із причалом для човнів. Я хотів якось сказати йому повернутися, але це було неможливо. Крім того, нам знадобиться ця стара ванна, щоб вибратися звідси пізніше. Якби це було можливо.


Я раптом помітив, що Ганс підійшов і став поруч зі мною біля вікна. Краєм ока я помітив, що він напружено дивиться на мене. - Тепер ми можемо спускатися, - сказав він нарешті. «Джип із твоїм дядьком буде тут за п'ять хвилин».


Я пішов за ним у ліфт. Перш ніж він встиг натиснути кнопку на панелі, я поклав палець на кнопку з цифрою "1" і заявив: "Я хотів би зустрітися з ним, пояснити щодо їжі". Він тільки кивнув головою, і ми мовчки спустилися вниз. Коли ми вийшли з ліфта, у двері вдарив важкий мідний молоток. Ганс підійшов до неї і відчинив. Білл протиснувся повз нього, залишивши охоронця на тротуарі, і, побачивши мене, сказав: «Нік, що відбувається? Чому ти не був у гавані? Ми маємо повернутися. Ці хлопці привезли мене сюди, ніби я заарештований.


- Все гаразд, дядько Білле, - сказав я. — Нас запросили на вечерю з містером Девісом. Він хоче подякувати нам за турботу про Карла та Лілі.


Я підбадьорливо обійняв Білла за плече і повів до ліфта.


«О, це ще дещо», — сказав він, дивлячись на постать Ганса Кеніга, що височіла, коли ми проходили повз нього. «Але це безперечно дивний спосіб запросити когось на вечерю — зі зброєю». Ми ввійшли до ліфта, але я не зайшов досить далеко, щоб дати Гансу можливість йти за нами. Я перегородив йому шлях рукою і сказав: «Все гаразд. Я витратив достатньо часу, ми самі підемо на третій поверх».


Мабуть, якийсь час він не міг зрозуміти, що відбувається, і просто дивився на мене своїми поросячими очима, коли двері ліфта зачинилися перед його носом.


Я натиснув на кнопку, повернувся до Білла і запитав:


'Як все пройшло?'


«Карл буде непритомний до півночі. Вони відправили його до Галіфакса. Хоук збирається туди сьогодні ввечері. Він хоче його допитати. Що тут відбувається?'


Я говорив швидко, знаючи, що за хвилину чи дві ліфт буде на третьому поверсі. Я пояснив, що на острові явно був ще хтось, хто намагався саботувати плани Девіса, наприклад, підірвавши його літак. — А Сміт прямує з Галіфакса на яхті Девіса, — вів далі я.


'Я знаю. Хоук передав його Кансо. Він стежив за ним і бачив, що його там забрали. Хоук сказав, що я маю повідомити вам, що, згідно з звітом з Німеччини, принаймні тридцять людей, які працювали з Леславікусом, зникли за останні десять років. Їхніх слідів не знайти.


"Подивися навколо", - сказав я Біллу, коли ліфт зупинився, двері відчинилися, і Ганс став перед нами, його груди злегка здіймалися від зусилля бігти двома довгими сходовими прольотами. Хіба цей будинок не прекрасний? — сказав я, коли ми пройшли повз потворного велетня.


- Ну то й що, - погодився Білл. Але його очі йшли за моїми до кінця зали, де стояли двоє вартових. Мабуть, стривожені тим, що Кеніг не встигне до ліфта, вони направили свої М-16 нам на пояс, коли ми наблизилися до них. Ганс, мабуть, дав їм сигнал за нашою спиною, бо коли ми дісталися до офісу Девіса, гвинтівки знову стояли на підлозі. Один із охоронців постукав, відчинив двері і відійшов убік, щоб впустити нас.


Коли ми ввійшли до кімнати, Девіс підвівся з-за столу і сказав: «Входьте, містере Картере, містері Фіш. Сідайте, гаразд? Коли ми підійшли до стільців, я помітив, що Лілі не було. Ймовірно, відправили на кухню, щоби замінити її мертвого друга. Коли ми сіли, Девіс продовжив: «Ну, містер Фіш, а тепер, можливо, ви будете такі добрі, скажіть мені, хто цей Хоук, який хоче допитати Карла, і чому його так цікавить, що трапилося з моїми людьми після того, як вони зникли з Німеччини». ...


Ліфт прослуховувався, і розмова, мабуть, була відправлена прямо на інтерком на столі Леславікуса, зрозумів я, відчуваючи на шиї холодне дуло пістолета. Я більше відчував, ніж бачив, і помітив, як Білл напружився поруч зі мною, і я був переконаний, що пістолет теж був приставлений до його голови.


"Якщо ви розповісте нам про "Der Tag"", - сказав я йому.


«Звичайно, Картер. Я зроблю більше, ніж це. Я дозволю тобі жити наступні двадцять чотири години, а потім побачиш, як "День" розвертається прямо в тебе на очах. Потім, коли все закінчиться, і ваша країна опиниться навколішки, вам, на жаль, доведеться померти. Спасителя тебе не буде, але я знайду рятівника Америки. Він буде рятівником, а я богом».


Розділ 19


«Страх — головний елемент «Дня», — сказав Девіс-Леславікус із задоволеною усмішкою. «Фюрер умів використати страх. Він зробив німців сильними, змусивши їх спочатку боятися своїх сусідів — земель довкола та євреїв серед них. Коли німецький народ об'єднав загальний страх, він посіяв страх у серцях своїх супротивників. Цілі армії втекли від наших військ, а політики зраджували своїх слабших союзників, не бажаючи самі зустрічатися з німецькими арміями».


За його теорією, продовжував Леславікус, Гітлер програв війну, бо німці більше не боялися. Задоволені своїми перемогами, вони не завдавали ударів досить сильно та швидко, щоб утримувати основні сили в обороні. Вторгнення до Англії було відкладено. Росію треба було атакувати раніше. Японія мала бути змушена напасти на Америку раніше. Він наполягав, що страх за власну безпеку завадив би союзникам об'єднатися один з одним.


«І тепер я використовуватиму страх людини перед власною безпекою», — продовжив нацист. «Протягом 12 години кожне радикальне угруповання в США почне терор, якого раніше не було. Я та мої соратники надали їм гроші та зброю. І кожен гурт думає, що він єдиний, хто отримує цю допомогу. Тепер вони просто чекають на знак, що "День" починається. І з цієї кімнати я подам цей сигнал.


За його словами, страх, який він використав був елементарним. Негри нападали на білих через страх і заздрість, яким сотні років. Білі праві нападали на негрів через страх і ненависть до кольору їхньої шкіри, молоді люди оголошували війну військовим, побоюючись, що їх уб'ють у майбутніх війнах. Зіткнувшись із кровопролиттям на своїх вулицях, чоловіки, не турбуючись ні про що, крім безпеки своїх сімей, своїх будинків та своєї роботи, брали дробовики та приєднувалися до бійки.


— Доведеться використовувати війська, щоб придушити заколот, — проревів Леславікус, ходячи туди-сюди за своїм столом. Міста будуть у вогні, а президент, слабкий і нерішучий, буде змушений віддавати неправильні накази тим, кого я поставив поруч із ним. Буде загальний крик про сильну людину, яка візьме кермо влади в свої руки, щоб гарантувати, що цей національний хаос ніколи не повториться. На той час, як пройде з'їзд кандидатів, людину, яку я вибрав, буде призначено головою комітету, якому буде доручено розслідування причин заворушень. Він піддасть імпічменту тих, кого ми хочемо визнати винними, і для народу він стане природним вибором як наступний президент. Він хоче бути президентом, а я хочу бути тим, хто контролює найбільшу військову міць у світі. З чоловіком, який виконує мої накази, цього разу не буде вагань. Воєначальники зроблять те, що він накаже, бо це буде те, що вони пропонували роками. На мій наказ Сполучені Штати почнуть повномасштабну атаку на Радянський Союз і Китай. Водночас президент запевнить ці країни в тому, що щось не так з їхніми системами попередження і що вони не наражаються. Росії скажуть, що це напад на Китай, тому що США дізналися, що ця країна готувалася для цієї країни та Росії. Китайці почують рівно протилежне. До того часу, коли вони з'ясують, що відбувається насправді, буде занадто пізно завдати удару у відповідь з будь-якою силою. Їхній страх один перед одним призведе до їх падіння, і Америка стане єдиною великою державою у світі. І через її президента я правитиму світом».


Буяння Леславікуса досягло апогею, і він повернувся, щоб побачити нашу реакцію на його огидний план. Ймовірно, він очікував, що ми ридатимемо від страху.


- Ти забуваєш одну річ, - спокійно сказав я, нахиляючись. Стовбур пістолета знову врізався мені в шию, щоб заглушити найменшу думку про напад на планувальника «Дня».


'І що це?' — спитав він вимогливим тоном.


«Людина на ім'я Хоук і те, що вона вже все знає про тебе».


- Не будь таким смішним, Картер. Я знаю все про Девіда Хоука та його АХ. Думаєте, я не маю друзів у вищих чинах військової розвідки? Як ви вважаєте, чому бюджет АХ піддається атакам? Чому на нинішнього президента чинять тиск, щоб він звільнив Хоука і розпустив його АХ? Гроші купують друзів у високих колах усередині чи поза урядом. Крім того, — продовжив він, — Хоуку вже пізно щось зробити з «Днем». Спочатку він мав розпочатися через три дні, але коли я зрозумів, що хтось саботує мої зусилля і намагається з'ясувати мої плани на «День», я поквапився з терміном. І я подбаю про те, щоб Хоук був визнаний одним із лідерів терору. Не забувайте, що мій агент розслідуватиме причину хаосу.


Я сказав. — "Сміт буде дуже зайнятий, чи не так?"


"Отже, це ви підпалили мій літак, і мені довелося послати до нього свій човен", - сказав Леславікус. — Ми помилялися, Конраде. По його погляду я зрозумів, що Вендт стоїть за спиною Білла. Це означає, що Кеніг позаду мене, подумав я, але коли їхній бос пішов, я зрозумів, що помилявся. І ми звинуватили цього старого китайця. Ганс буде здивований, дізнавшись, що визнання, яке він вирвав перед смертю, було брехнею.


"Коли людям доводиться переживати такий біль, вони говорять все, що ви хочете почути", - сказав Вендт.


На мить сіро-залізні очі спалахнули, потім він знизав плечима. — Це другорядна справа. Ми залишилися без кухаря, але це дало Гансу можливість зняти напругу. Він так і не задовольнив свою жагу крові після того маленького інциденту в Палм-Біч. Я підозрював, що це було вбивство Марка Дауні та двох бандитів, і Леславікус підтвердив це, коли запитав: «Що ваш Хоук подумав про повідомлення, яке я залишив із Дауні?»


Значить, саме він наказав відрізати Маркові мову. — Він попросив мене дати відповідь особисто, — сказав я. «І я зроблю це, коли настане час».


— Боюся, у тебе не буде шансу, Картер. Наступні кілька годин я буду дуже зайнятий. Коли я побачу тебе знову, настав час подати сигнал, що "День" повинен початися. Він глянув на Вендта.


— Запріть їх у сараї для генераторів, поки ми не закінчимо. Я хочу, щоб вони були в вежі, коли відправлю повідомлення, яке змінить світ. І скажи Отто, що він охороняв комору з собаками. Вони не можуть із нього вибратися.


— Ви обидва встаєте дуже повільно, — сказав Вендт. — І не оберніться, інакше ми вас пристрелимо.


Білл і я зробили, як нам сказали. Вендт, мабуть, відсунувся від Білла, бо його голос пролунав з-за дверей, які він відчинив. "Направте на них пістолет, поки ми їх обшукуємо", - сказав він одному з вартових біля дверей. Тоді я зрозумів, що людина, яка тримала зброю біля моєї шиї, була іншою вартовою.


Я побачив, що мав рацію, коли він встав переді мною і дуже обережно провів по мені руками. Він зняв Вільгельміну, мого Люгера, з пояса моїх штанів, заткнув його за пояс, а потім вийняв Х'юго, мій стилет, з піхов, які я носив того дня. У Вендта був старий. Револьвер 45 Army зняли з пояса Білла після того, як він спочатку обшукав кишені його клейончатої куртки.


"Тепер розгорніться і виходьте за двері", - сказав Вендт, додавши: "Дуже повільно".


— Роби, як він каже, Картер, — сказав Леславікус. «Я хочу, щоб ти був там, коли розпочнеться "День". Я тільки хочу, щоб ти і Хоук теж були тут.


— Ще одне запитання, перш ніж я піду, — сказав я. Коли він кивнув, я запитав: "Як ви стали канадським мільйонером Крейтоном Девісом?" Це було у таборі для військовополонених?


- Це два питання, Картер. Але я відповім на них обоє. Так. Я вже давно знав, що Третій Рейх був приречений на крах з причин, про які я вже говорив. Я наказав своїм людям обшукати табори для військовополонених у пошуках відповідної людини, чиє місце я міг би зайняти з найменшими труднощами.


І фізично, і через своє походження Девіс відповідав вимогам. Я ретельно вивчив це після того, як визначив, що наші зовнішності досить добре збігаються. Він був самотньою людиною з Уельсу, і він мав мало друзів ні там, ні в армії. Було досить легко зібрати воєдино смерть його батьків, перш ніж я зайняв його місце і втік до Англії. Як убитий горем спадкоємець, я зміг уникнути майже всіх контактів із друзями сім'ї та незабаром поїхав до Канади».


"Прихопивши із собою сімейний стан Девіса", - припустив я. Він шморгнув тонким носом. — Цей сімейний стан був дрібницею, Картер. Те, що я взяв із собою, було шістдесят мільйонів доларів моїх власних грошей.


'Ваших грошей?'


- Це ще одне питання, Картер. Але я знову буду поблажливий, хоч наполягаю на останньому питанні. Гроші надходили від тих неугодних, яких треба було усунути задля безпеки держави. Я відповідав за конфіскацію таких активів. Разом ми взяли 120 мільйонів доларів із цих проклятих євреїв та інших, які стояли у нас на шляху. Я був настільки люб'язний, що передав половину фюреру та герру Гіммлеру. Я подумав, що решту потрібно використати для себе. Завдяки обережним вкладенням я майже вдесятерив цей капітал, і тепер він використовується для створення світу, якого я завжди бажав. Вендте, прибери їх зараз же.


'А що я?' - спокійно сказав Білл. "Хіба я не можу поставити навіть одне питання?"


'Яке питання?' - відрізав Леславікус.


"Який сигнал спонукає ваших посіпак перевернути землю з ніг на голову?"


Леславікус на мить задумливо глянув на нього, ніби збирався зважитися розповісти нам усе тепер, коли він так багато відкрив. Мабуть переконаний, що це марно для нас, він нарешті сказав: «Я пообіцяв усім лідерам, яких я забезпечив грошима та зброєю, що це буде ясний сигнал. - Білий будинок підірвуть о шостій ранку».


Розділ 20


Вендт і вартові повели нас вниз сходами. Коли ми піднялися на перший поверх, він повів нас до задньої частини Вовчої зали. Коли ми дісталися кухні, Лілі впустила сковороду, яку щойно тримала в руках. На її вигук: «Містере Вендте, що відбувається? Що ви робите з містером Картером та його дядьком? у нього була готова відповідь.


'Це злодії, міс Лі. Вони скористалися вами, щоб поринути у Вовчий зал і пограбувати містера Девіса. Ми закриємо їх у сараї для генераторів до завтрашньої передачі владі.


Він повернувся до Кеніга, який тусувався з Лілі, коли ми ввійшли на кухню, і сказав: «Приведи Отто. Він має охороняти їх із собаками.


"Дозвольте мені подбати про них", - сказав гігант з мавпяними бровами. «Я подбаю…»


Вендт швидко перервав його. — Роби, як тобі кажуть, — наказав він. — Потім доповісти до офісу. Тобі не слід стирчати на кухні.


Коли Ганс дошкандибав до дверей, він поскаржився: «Я просто спостерігав за нею. Я вважаю, що вона та цей китаєць працювали разом. Якби він прожив ще трохи, я змусив би його визнати це...


— Заткнися і забирайся, — гаркнув Вендт. — Ти не знаєш, що кажеш. І я добре знаю, чому ти був у кухні. Вам сказали триматися подалі від міс Лі. Хочеш, я скажу йому, що ти не дотримувався його інструкцій?


Ганс погрозливо повернувся до Вендта, потім опустив очі під його суворим поглядом. Він відчинив двері і вийшов назовні. Ми чули, як він кличе Отто по-німецькому, а Вендт наказав одному з вартових одягнути на мене кайданки. Інший тримав нас під дулом автомата. Білл усміхнувся, коли настала його черга надягати наручники, коли охоронець застебнув наручники навколо його зап'ястя, а потім був спантеличений відсутністю другого зап'ястя, щоб утримувати його руку на місці. Вендт, який взяв телефон на кухні та набрав номер, зупинився, щоб подивитися, у чому причина затримки. — Думмкопф, — сердито гаркнув він. — Коли дістанешся, пристебнеш його до однієї з ґрат у сараї.


Коли Вендт повісив люльку, на кухню увійшов Ганс. Коротко Вендт наказав. — Гансе, запри їх. Я маю піти нагору. "Вовк" був виявлений радаром і підтвердив своє місцезнаходження по радіо. Він буде за двадцять хвилин. Отто там? Гігант кивнув, і Вендт продовжив: Добре. Якщо вони застрягли, ви йдете до доки і викликаєте конгресмена. Він зробив знак нашим охоронцям і сказав: «Тоді можете повернутися на свою посаду». Він повернувся до Лілі, яка мовчала з того часу, як він сказав, що ми злодії, і сказав: - Я скажу кухареві "Вовка", щоб він прийшов і допоміг тобі. Сьогодні ввечері багато справ, і ми голодні.


Вона тільки кивнула і подивилася на мене здивованими очима. Я думав, що вона хоче щось сказати, але вона промовчала і знову повернулася до грубки.


«В дорогу», - наказав Вендт охоронцям та Гансу. Гігант підійшов до нас і обрушив на мене свій кулак, підштовхнувши мене до дверей. Коли мене штовхнув Ганс, це було схоже на те, ніби мене збила вантажівка DAF, і, здивувавшись, я вдарився руками об одвірок. Сталь наручників встромилася в мої зап'ястя і розірвала шкіру. Я простягнув закривавлену руку і сказав: «Це ще одна річ, яку я вам винен».


Він зловтішно посміхнувся і знову штовхнув мене своєю величезною клешнею. Я спіткнувся об самі двері, і сила удару відчинила двері і я впав у сад. Коли я перекинувся, щоб встати, дві голови, що гарчали, були менш ніж за кілька футів від мого обличчя, їх стримував тільки черговий, натягуючи ланцюги і кричав «Геть!».


Ганс увійшов до саду, яскраво освітленого прожекторами, встановленими на будинку. За ним ішли Білл та охоронці. Лілі стояла у дверях, спостерігаючи, але нічого не сказала. Ганс підійшов до Отто, взяв один із ланцюгів і поступово напустив на мене напружену грудку чорної ненависті. Губи добермана стиснулися і розтяглися, оголюючи блискучі ікла.


— Обережніше, Гансе, — попередив Отто. Один стрибок, і Принц розірве тобі обличчя. Я попереджав вас про собак. Вони знають лише одного господаря. Мене.


— Я впораюся з ними, — похвалився Ганс і на доказ жорстоко смикнув ланцюг.


Принц застогнав від болю, потім швидко повернувся обличчям до свого мученика. Коли він пригнувся, щоб накинутися на Ганса, можливо, вперше в житті, на його обличчі позначився страх.


— Лягай, Принце! - вигукнув Отто.


Кілька секунд жорстокий пес розривався між ненавистю до людини, яка завдала йому болю, та повагою до того, хто його навчив. Нарешті, не зводячи очей з Ганса, він опустився на землю. Отто підійшов до охоронця Девіса і взяв у нього ключі. Ще раз зніяковівши перед Лілі, Ганс залишився позаду, поки Отто привів собак до сталевого сараю і відкрив замок ключем, який дав йому велетень. Він відчинив двері, потім відійшов убік разом із собаками і поманив охоронців.


Чоловік, що стояв поряд з Біллом, ударив його дулом у спину, і ми ввійшли до хліву після того, як охоронець клацнув вимикачем поряд із дверима. Єдина лампочка освітлювала сарай. Ззаду голосно гурчав генератор. Двигун займав близько чверті місця, половину займав бензобак, а решта була порожня. Мене вразила відсутність вихлопів двигуна або бензобака, потім я помітив невеликий вентилятор, вмонтований у дах, що висмоктує брудне повітря. Майже над моєю головою, біля дверей, теж дуло свіже повітря.


Охоронець Білла вирішив його попередню проблему, закріпивши другі наручники навколо одного з важких стрижнів, що складали каркас сараю. Це дозволяло Біллу стояти, сидіти чи лежати, але тримало його подалі від генератора та бензобака. Я був наступним. Мій охоронець зняв наручник з одного з моїх зап'ястей, затягнув його за другу поперечину з ланцюгом, смикнув мою руку вгору і знову одягнув холодне кільце на моє зап'ястя. На відміну від Білла, я міг тільки стояти або сидіти лицем до стіни з гофрованого заліза.


Охоронці пішли, і ми почули слабке клацання, коли закрився важкий висячий замок і замкнув нас усередині. Незадовго до того, як згасло світло, Білл сумно посміхнувся мені і сказав: «Ну, тепер, коли ми знаємо весь план, що ми збираємося з цим робити?»


Коли навколо нас стемніло, я сказав: «Спочатку ми маємо вибратися звідси. Після цього буде легко.


Підтягнувши ноги між собою та стіною, мені вдалося піднести правий черевик до рук у наручниках і витягти мініатюрний набір відмичок з порожнистої п'яти. Потрібно було ще десять хвилин, щоб вставити їх одну за одною в замок кайданка, поки я не знайшов ту, що підходила. Я обережно відкрив його, коли добермани зненацька почали гавкати.


Так само раптово, як і почали, вони знову замовкли, і на кілька хвилин повисла тиша. Потім у сараї для генераторів запалилося світло. Я обхопив наручники рукою і пересунув ногу, щоб прикрити ключі, що лежали на підлозі біля моїх ніг, чекаючи, що хтось із поплічників Леславікуса прийде будь-якої миті.


Минуло ще п'ять хвилин, а двері не відчинялися. Ми з Біллом вичікувально дивилися на нього і в той же час дивилися один на одного.


"Хтось хотів, щоб тут було світло", - сказав я.


Білл кивнув головою. 'Лілі?'


'Можливо.' Я покрутив відмичку в руці і повернувся до роботи.


"Можливо, це Вендт", - припустив Білл. — Як ви вважаєте, яка його роль? Думаєш, це він підмовив кухаря-китайця підпалити літак? Коли я не відповів одразу, він продовжив: «З того, що ви розповіли мені про зв'язок, який він мав із цим хлопцем Барбуром, якого вам довелося вбити в офісі Девіса, — я вважаю, тепер ми можемо з упевненістю сказати, що це він? єдиний, хто міг бути. Але чому йому потрібно було, щоб хтось вдерся, щоб відкрити картотеку? Хіба ти не казав, що Лілі казала тобі, що Вендт завжди мав до неї доступ?


"Правильно", - сказав я, коли пролунало клацання, і тиск на наручниках ослаб. Я ворухнув зап'ястям, смикнув руку, і кайданки зірвалися. За дві хвилини я відкрив іншу манжету і підійшов до Білла.


"У мене це займе вдвічі менше часу", - сказав він зі сміхом, кивнувши на закуте в наручники зап'ястя. Він був майже правий. Через дев'яносто секунд ми стояли разом, обговорюючи наш наступний крок.


— Ми все ще сидимо зовні із замком на дверях, а Отто з собаками, — вказав я. "І весь мій екстракт скунса зник".


У відповідь Білл зняв товстий рибальський светр та футболку під ним. Широкі смуги скотчу заклеїли те місце, де в нього на плечі була відсутня рука. Він вирвав їх і щось простягнув мені. Він сказав: "Я подумав, що якщо комусь доведеться обшукувати мене, йому може здатися трохи моторошним дивитися туди".


У його руці був деррінджер DM 101. «У нього тільки дві кулі, — сказав він, — але якщо ти зможеш відігнати собак, я подбаю про Отто».


Ми почали штовхати сталеву стіну сараю і кликати на допомогу. Собаки почали гавкати, поки крик Отто не змусив їх замовкнути. Я крикнув ще кілька разів, коли Білл зняв свій светр і штани і поклав їх на підлогу, щоб вони виглядали як людина, що впала, прямо там, де він був прикутий наручниками до бару.


Потім я почув голос Отто за дверима. 'Що тут відбувається? Що ти тут робиш?'


- Допоможіть, - крикнув я менш голосно, ніж раніше. «Газ… місце повне газу. Ми можемо померти. На допомогу!' Останнє було ледве досить гучним, щоб його можна було почути зовні, і я пішов за ним симульованим кашляним нападом, який також стих.


При знятті замку пролунав гуркіт. Білл підійшов до передньої частини сараю і притулився до стіни поруч із дверима. Я впав на підлогу, намагаючись прикинутися, що все ще прив'язаний до стійки. Притиснувши деррінджер до боку, я повернувся так, що мав простір для пострілів.


— Допоможіть, — знову закричав я, — ми вмираємо.


Двері відчинилися, і всередину вдерлися добермани, смикаючи Отто за ланцюги. Він глянув на мене, а потім на одяг Білла. Я побачив у його очах усвідомлення того, що його обдурили, тоді, коли я підняв пістолет і двічі вистрілив. Він відпустив ланцюги, і пси стрибнули вперед, щоб зустріти мерть у вигляді двох куль 22 Magnum у їхніх мізках. Коли Отто глянув на приклад свого револьвера, схопившись за кобуру на поясі, Білл ступив уперед і обхопив його шию своєю потужною рукою, піднімаючи його над землею. Дресирувальник все ще тягнувся до пістолета, коли Білл міцніше стиснув його. Я штовхнув мертвого добермана, що впав на мене, і приєднався до бійки. Я відірвав руку Отто від револьвера і взяв його собі. Потім я відійшов убік, щоб при необхідності вистрілити, не наражаючи на небезпеку Білла. У цьому не було потреби, і я був радий. Хоча подвійний гуркіт дерінджера здавався гучним у замкнутому просторі сараю, я був майже певен, що звук далеко не поширився. Але рев револьвера 38 калібру луною відбилося б на вежі у Вовчому залі.


Рука, здатна витягти величезну тріску з глибин затоки Тор, як лещата стиснула шию Отто, і незабаром він обм'як. Білл розкрив руку, і Отто звалився на підлогу непритомний.


Поки Білл одягався, я зачинив двері й одягнув кайданки на зап'ястя та кісточки Отто. Я натягнув ланцюг наручників на одну з опор генератора, щоб він не міг привернути увагу, вдаривши ногою об стіну, як це зробили ми. Його зап'ястя були прикуті наручниками до однієї з основних труб бензобака, тому він мав залишатися притягнутим і не міг потрапити. Білл підійшов до мене і мого в'язня і витяг з кишені велику синю носову хустку. — Він чистий, — сказав він, засовуючи його в рот.


Перш ніж ми відчинили двері сараю, я підняв руку і відкрутив лампу. Я був майже певен, що шум не дійшов до Вовчого Залу, але якби Леславіус розмістив додаткові патрулі на території, ми могли б потрапити до пастки.


З револьвером 38 в руці я вислизнув з сараю першим. Білл перезарядив дерінджер двома з небагатьох набоїв, які він сховав у своїх черевиках, але в перестрілці це мало що коштувало. Чи не проти М-16, якими, здається, були оснащені колишні нацисти. Багатство їхнього боса забезпечило їхньою найкращою армійською зброєю.


Прожектори все ще були увімкнені, і ми були явною мішенню, коли мчали через двір до задньої частини будинку, але в нас ніхто не стріляв. Я пірнув поруч із одним із кухонних вікон, а Білл сів з іншого боку. Коли я визирнув з-за віконної рами, я був здивований, що кімната порожня; Я пом'якшав, побачивши Лілі за роботою в її новій ролі куховарки. Залишайся за навісом у темряві, — прошепотів я Біллу. "Я збираюся дослідити фронт".


Я прикрив його, поки він біг назад у темряву за коморою, а потім обійшов Вовчий зал. Я тримався близько до стіни та під підвіконням. Я дістався фасаду будівлі, нікого не зустрівши. Поки я був там, раптом почув, як запрацював трансівер. Це звучало близько. Одним оком я визирнув з-за рогу. Вхід до будинку був яскраво освітлений, і я побачив припаркований біля вхідних дверей джип. Водій сидів за кермом, нахилившись уперед, щоб послухати радіо на панелі приладів. Я підозрював, що він привіз Ганса Кеніга та конгресмена з доків і отримав наказ чекати. Одна із всюдисущих автоматичних гвинтівок була затиснута за лобовим склом з лівого боку позашляховика.


Він був повернутий до мене спиною. Я впав на траву і почав повзти до нього. Я був радий, що тріск радіо продовжувався і прикривав моє наближення. Я проповз асфальтовою дорогою, і мої туфлі зачепили пухку ділянку тротуару. Коли я дістався до задньої частини позашляховика, я став біля водія. Я сказав: Чи чув якісь хороші програми останнім часом?


Здригнувшись, він сів і позіхнув, широко розплющивши очі і розплющивши рота. Сонне вираз обличчя зникло, коли я вдарив правою рукою на підставі його носа. Він помер, не знаючи, звідки я з'явився. Я скинув його тіло з позашляховика і засунув його під машину. Я вихопив М-16 із затиску і знову побіг до дверей кухні. Я зробив знак Біллу підійти до мене.


— Здається, Сміт тут, — сказав я, простягаючи йому револьвер після того, як він поклав свій пістолет у кишеню.


— Тоді пішли, — сказав він, скеровуючи револьвер на двері. Я сказав йому, що перед ним стоїть позашляховик, а під ним труп. — Мені треба, щоб ти його охороняв. Це наш єдиний шанс дістатися звідси до "Екскалібру".


Він правильно припустив, що я не хотів би його бачити, коли почалася стрілянина. Він хотів заперечити, але зрозумів, що я правий і джип треба охороняти. — Я заведу двигун, — лагідно сказав він. Але якщо ви почуєте стрілянину зовні, приходьте сюди швидко. Це трохи складно, коли мені доводиться керувати кермом та важелем перемикання передач». Він пішов. Потім він швидко повернувся і сказав: Тобі пощастило, Нік.


'Тобі теж.' Я провів його поглядом за кут, потім відчинив двері і увійшов до Вовчої зали.


Розділ 21


Перший поверх був порожній. А також розкішно обставлена офіційна вітальня та їдальня на другому поверсі. Це означало, що Леславікус, його люди та гості з Вашингтона були в офісі або в вежі. Лілі не встигла приготувати їжу, інгредієнти ще лежали на кухонному столі. Її викликали до кабінету начальника чи вона пішла до своєї кімнати на верхньому поверсі. Не вірячи, що він хотів, щоб вона була поруч, коли він і його майбутній президент обговорювали свої жахливі плани, я вибрав її кімнату і пішов туди. Я хотів точно знати, де вона була, коли почався шум, який, мабуть, міг статися будь-якої миті.


Обережно пробираючись сходовим майданчиком третього поверху, я почув, як двоє охоронців розмовляють німецькою за дверима офісу. Я був надто далеко від них, щоб зрозуміти, про що вони говорять, але вони здавались схвильованими. Чутки про те, що командувач збирається здійснити свій план, мабуть, уже поширилися.


Коли я дістався четвертого поверху, я висунув голову з-за рогу вгорі сходів. З чорнового начерку Білла я знав, що верхній поверх збудований у вигляді порожнього квадрата. Центр був великий відкритий простір. Я згадав той день, коли вона посигналила дзеркалом зі свого вікна і зробила ставку на напрямок Ліліної кімнати. Я вибрав середні двері з трьох із того боку.


Коли я дістався туди, я подумав, що зробив помилку, і хотів швидко піти. Усередині розмовляв чоловік. Я знав, що це був Ганс Кеніг, і коли я зрозумів, що він каже, я зрозумів, що не помилився. Це була кімната Лілі, і він розмовляв із нею.


Випльовуючи непристойності — англійською для неї — він сказав Лілі: «Ти не будеш такою гарною, коли я закінчу з тобою. Він обіцяв тебе мені, як інших. Я був його охоронцем протягом багатьох років. Я вбивав для нього багато разів. Але тепер він каже, що триматиме тебе при собі. Решту він використовував лише один раз, потім вони були моїми. Я міг робити з ними все, що хотів...».


Я приклав вухо до дверей, намагаючись почути відповідь Лілі. Але все, що я міг чути, це живий опис Ганса того, що він зробив з «іншими». Я припустив, що це нещасні, котрі раніше працювали на Леславікуса.


Потім почувся звук тканини, що рветься, і Ганс сказав: «Так, з кляпом вже краще. Дай мені подивитись на тебе. Так, у тебе гарні цицьки, як я й думав. Прямо як та дівчина з Австралії. Вона затремтіла, коли він стиснув її.


Він зупинився, коли двері відчинилися від мого удару ногою по замку. Його руки піднялися, як кігті ведмедя, коли він упізнав мене і підійшов до мене. Я підняв стовбур М-16 до рівня плечей і прицілився йому в голову, але він продовжував наступати, лаючись і пускаючи слини, як розлючений звір.


Постріл із гвинтівки відірвав би йому голову, але я поки що не міг ризикувати. Ми опинилися б у пастці між нацистами поверхом нижче та тими, хто у вежі вищий. Раптовість, як і раніше, була моєю найкращою зброєю. Потягнувшись до зброї, він був майже поряд. Як тільки він пірнув до гвинтівки, я потяг її назад, а потім знову штовхнув уперед. У той момент, коли він спіткнувся, я щосили вдарив стволом йому в рот.


Зуби полетіли на всі боки, і кров бризнула двома фонтанами, коли я знову висмикнув гвинтівку. Велика мушка приціла зачепилася за куточок рота і розірвала щоку приблизно на сім дюймів. Ганс спробував закричати, але кров, що наповнила його рота, завадила йому.


Я повернув гвинтівку, взяв її за ствол і змахнув їй, як бейсбольною битою, цілячись йому в живіт. Повітря зі свистом виривалося з його легень, викидаючи перед собою кривавий туман, який пофарбував підлогу в вогненно-червоний колір, коли він зігнувся навпіл від болю. На мить його горло відкашлялося, і коли він задихнувся, з його рота, що безвольно звиснув набік, вирвався рев гніву і болю. Його треба було змусити замовкнути, тому я відсмикнув свою імпровізовану палицю і знову вдарив, цього разу ззаду. Я цілився йому в потилицю, щоб збити його з ніг, але він уже збирався підвестися, коли приклад потрапив прямо між лопаток. Стук майже заглушив різке клацання, що збіглося з ним.


На мить тіло, здавалося, піднялося над підлогою на дюйм від явного болю, потім злісний вбивця жінок опустився на килим, як мішок з картоплею. Я був майже впевнений, що клацання, яке я чув, було через зламаний хребет, але я не мав часу переконувати себе в цьому. Я звернув увагу на Лілі, що лежить на ліжку, оголену, якщо не брати до уваги плавок від бікіні та уривків сукні, яку Ганс здер з її тіла. Її руки та ноги були притягнуті до передньої та задньої частини ліжка та прив'язані мотузками по кутах ліжка. У неї в роті був кляп, і я вийняв його. Їй потрібен був деякий час, щоб зібрати достатньо слини, щоб заговорити, а потім я порився в ящиках її гардероба в пошуках чогось, щоб перерізати мотузки.


«Ніж під матрацом. З цього боку, – сухо видавила вона. Вона хитнула головою у бік ліжка біля стіни. Я обійшов ліжко і провела рукою під матрацом, доки не відчула метал. Я дістав добре збалансований метальний ніж. Незабаром я помітив, що він був гострим, як бритва, коли легко перерізав мотузку, якою її зв'язали.


Вона лежала нерухомо і напружено вивчала мене, поки я кружляв навколо ліжка, щоб звільнити її. Коли вона звільнилася, я сів біля неї і взяв її за руку. 'Сиди на місці. Я не хочу завдавати тобі болю, — сказав я, перерізаючи шматок мотузки навколо її зап'ястя так обережно, як міг. Ти зберігаєш хороші іграшки під своїм матрацом.


"Чень Хун дав мені його", - м'яко сказала вона. "Він сказав, що йому не подобається, як Ганс дивиться на мене".


Я закінчив із одним зап'ястям і почав з іншого. Як тільки я зняв і цю мотузку, вона сіла і почала розтирати зап'ястя, щоб відновити кровообіг. Я підійшов до ліжка і перерізав мотузку навколо її кісточок. Коли я закінчив, вона нахилилася і поклала мені голову на спину.


- Нік, - прошепотіла вона. «Це було таке жахливо. Спершу Чен Хун. Потім містер Девіс сказав мені, що ви і ваш дядько Білл були злодіями. І Ганс. Він схопив мене на кухні після того, як пішов містер Вендт, і привів сюди. Він казав такі жахливі речі. Він убив кількох дівчат, які працювали на містера Девіса. Він сказав, що містер Девіс зґвалтував їх лише один раз, а потім віддав йому. Але зі мною такого не трапилося б, сказав він. Чому, Нік?


"Можливо, Девіс підозрював, що ви маєте якесь відношення до Чен Хуна", - сказав я, випрямляючись, коли ослабла мотузка. Я поклав ножа і схопив її за руки. Я подивився їй прямо в очі і сказав: "Можливо, він теж думав, що ти шпигунка". Її погляд не вислизнув від мене, коли вона запитала: Чи був Чен шпигуном, Нік? Для кого? І що тут відбувається? Що це таке? Ви прийшли до мене чи ви теж шпигун?


Вона нахилилася і почала плакати, поклавши мені голову на плече. "Що це, любий?"


Я змусив її сісти і сказав: «Нині немає часу пояснювати це, люба. Занадто багато потрібно зробити. По-перше, опишіть цю вежу. Хотів би знати, скільки там людей.


Я отримав відповідь дуже швидко. «Завжди їх шість, – сказала Лілі, і мене здивувало те, що вона знає, – Чен сказав мені. Тобі відомо?


— Я дуже радий, що ви були такими хорошими друзями. Він випадково не сказав тобі, де ми можемо дістати вибухівку?


"Я думаю, що вона є в його кімнаті, якщо Ганс її не знайшов".


— Якого біса цей старий робив із вибухівкою? І чому він сказав вам?


- Ні. Вчора ввечері я зайшла до нього в кімнату, щоб спитати, але його там не було. Потім я повернулася і написала записку, яку хотів просунути під двері. Я натрапив на його двері, і вони відчинилися. На підлозі поряд з його ліжком стояла скриня, і те, що в ній було, мені здалося ручними гранатами. О, Нік, тримаю парі, це він знищив літак. Але чому?'


«Я не думаю, що ми колись дізнаємося. Подивимося, чи зможемо знайти ці гранати.


Велика зала була порожня. Лілі, все ще майже гола, прослизнула повз мене до дверей і попрямувала до кімнати Чена. Двері були не зачинені, і це мене здивувало. Я думав, що хтось уже обшукав його, але події дня, мабуть, сталися надто швидко, щоб хтось міг обшукати кімнату. Я пошукав під ліжком ящик, який бачила Лілі, але там нічого не було. Лілі підійшла до шафи і відсунула пом'яті валізи.


- Ось він, Нік.


Я витягнув дерев'яну упаковку, яку вона виявила. Судячи з друкованого тексту, у ньому мали бути банки з дорогим паштетом. У коносаменті вказувалося, що він був доставлений на острів на одному з вантажних суден, що належали людині, яка хотіла правити світом. Кришка бовталася з одного боку, і я відкрив її. На подушці з тирси лежали шість осколкових гранат чехословацького виробництва. Китайський кухар, мабуть, якимось чином вкрав їх з арсеналу Девіса в гавані.


Я поставив коробку на ліжко, взяв одну з гранат і витер тирсу.


- Поклади її, Картер. Дуже обережно.'


- пролунав позаду мене голос Вендта. Я глянув на гвинтівку М-16, який поклав на ліжко, поки копався під нею. Вона була близькою, але недостатньо близькою. Я поклав гранату назад у коробку.


— А тепер підніміть руки та поверніться.


Мені було цікаво, чому Вендт не дав вказівок Лілі. Коли я зробив те, що він сказав, я отримав відповідь. Її не було у кімнаті.


Я запитав. - 'Що тепер?'


— Ми поговоримо знизу, поки мої люди шукають твого друга. На щастя, я знайшов міс Лі і побачив, що ці двері відчинені.


Що ти зробив з нею?


"Я не бачив її."


- Тоді ми маємо знайти її. Він поманив мене стволом мого Люгера і сказав: «Пішли, Картер. Командир чекає.


- Ти впевнений, що хочеш, щоб я з ним поговорив, Вендте? Я міг би дещо розповісти про відвідування Мелвіллом Барбуром номера в готелі «Еліотт».


Вираз його обличчя дало мені відповідь, яка не давала мені спокою протягом деякого часу. Але його погляд швидко змінився і паніка наповнила його очі. Він завмер у дверях.


— Кинь пістолет, містере Вендте, — тихо сказала Лілі. «Люгер» із глухим стукотом упав на землю. Я підійшов і підняв його, коли вона наказала йому відійти.


Я побачив, що вона пішла до своєї кімнати, щоб одягнути вузькі джинси, товстий светр та туфлі. Вона теж десь взяла пістолет 32 калібру і тепер направила його на Вендта.


«Отже ви працювали з Чен Хуном. Ми вирішили, що це єдиний варіант, і я прийшов за тобою, сказав Вендт. — Просто зачекайте, поки Ганс не зловить вас. Ви пошкодуєте про день, коли народилися».


— Ганс більше не вбиватиме дівчат, — сказав я. "Або відрізати мови".


Його очі розширилися, не вірячи, що велетень може бути мертвим. Лілі запитливо подивилася на мене. — Я розповім тобі про все пізніше, люба. Тепер нам треба йти. Тримайте його під прицілом.


Пістолет не вагався, коли я схопив наволочку і засунув у неї гранати. Одну я відклав убік і пристебнув до ременя. Я взяв М-16 і запитав: Він піднявся на ліфті? Лілі кивнула. «Я почула, як відчинилися двері, і коли я визирнула, я побачила, як він вийшов. Я пішла до своєї кімнати, щоб одягнутися. Я зачинив двері майже до упору і прислухався. Потім я почула, як він розмовляє з тобою і напала на нього ззаду.


'Добре. Це означає, що вартові на третьому поверсі не відчують підозри, коли почують, як проїжджає ліфт. Вони подумають, що Вендт знову спускається. Можеш відвести його до вхідних дверей? Там Білл на джипі.


— Я його відведу туди. А ти, Ніку?


— У мене тут є деякі справи. Потім я прийду до вас. Ходімо.


Я дивився, як вона веде Вендта до ліфта. Вона змусила його стати на коліна в кутку ліфта і приставила пістолет до його потилиці. Коли двері зачинилися, вона сказала йому: «Ні звуку». Потім вона повернулася до мене, широко посміхнулася і сказала: "Йди швидше, Нік".


— Швидше, ніж будь-коли, — пообіцяв я, підморгнувши, коли двері зачинилися, і ліфт почав спускатися.


Розділ 22


Я кинувся вгору сходами до важких металевих дверей, що закривали вежу. Коли Ганс Кеніг і я відвідали центр зв'язку, двері не були зачинені. Я сподівався, що це так. Я смикав важку клямку, і двері відчинилися в мій бік. Усередині працювали телекси та постійно гули екрани радарів.


Коли я нахилився над сумкою, повною гранат, яку поклав на верхню сходинку, я почув телефонний дзвінок у кімнаті вежі. Один чоловік відповів йому і помовчав деякий час, перш ніж відповів: «Так, мій комендант.


Він поклав слухавку і голосно оголосив німецькою: "Дер Таг" починається. Передай сигнал.


Я висмикнув чеку з однієї гранати, кинув її назад у сумку і ривком відчинив залізні двері. Шість пар зляканих очей повернулися в мій бік, коли я жбурнув сумку в кімнату і зачинив двері. Знаючи, що в мене є лише шість секунд до того, як вибухнуть гранати, я побіг униз сходами по дві сходинки за раз. Я щойно дістався сходового майданчика на третьому поверсі, коли землетрус струсонув цеглини Вовчої зали, за якими негайно пролунав рев, що наповнив сходову клітку, і ударна хвиля, що відкинула мене до стіни.


З-за рогу долинули крики вартових біля кабінету Леславікуса. Я зібрався з духом, підняв М-16 на рівень живота і ступив до зали. Приголомшені вибухом над головою, вартові просто дивилися на мене, мабуть, навіть не усвідомлюючи, що я представляю нову загрозу. Один із них вийшов із шоку і хотів підняти зброю. Моя перша черга відірвала його від землі і шпурнула назад у дубові двері, які він охороняв.


Другий потік куль калібру 5,56 мм із моєї гвинтівки підкосив ноги його напарника, але не раніше, ніж він дав мені чергу. Одна з куль зачепила мій лівий бік. Коли я знову обернувся, він був у калюжі крові, що росте, піднімаючи на мене стовбур М-16. Я натиснув на курок утретє, і кулі вдарили по підлозі, а потім по його обличчю. Він згорбився над зброєю і завмер поряд з іншим мертвим вартовим. Через зрешічені двері кулі я почув, як Леславікус і конгресмен кричать чоловікам зовні, які вже не могли їм відповісти. Я хотів затримати там змовників на якийсь час. Я витяг з-за пояса останню гранату, висмикнув чеку і кинув її на півдорозі коридором. Я повернув за кут сходової клітки і побігла вниз сходами. Я майже дістався другого поверху, коли вибухнула граната, і я сподівався, що вони не ризикнуть вийти в коридор до того, як вона вибухнула. У мене були інші плани щодо них.


Я підбіг до вхідних дверей, відчинив їх і вийшов надвір. Білл сидів позаду джипа, згорбившись над капотом разом із револьвером 38 калібру націленим на двері. Він випростався і побіг до мене.


Я запитав. - "Де Лілі та Вендт?"


Його обличчя говорило мені, що вони взагалі не були біля вхідних дверей. - Зараз повернуся, - сказав я йому, потім повернувся і побіг назад у будинок. Позаду мене я почув його крик: Швидше. В нас буде компанія.


Мені не знадобилося багато часу, щоб знайти Лілі. Вона лежала у дверях кабінету Вендта на другому поверсі. Вона була така маленька, що виглядала як велика лялька, кинута примхливою дитиною, якби не жахливий викривлений вираз на її колись прекрасному обличчі. Я переступив через неї і заглянув до кабінету. Як я і очікував, Вендт теж був мертвий. Він лежав біля картотеки з відкритим верхнім ящиком. Газ, який забрав життя його та Лілі, давно зник. У Лілі, мабуть, була лише частка секунди, щоб відкрити скриньку, перш ніж газ наповнив її легені.


"Шкода, що вам так і не вдалося поговорити з Барбур після того, як ви відправили його в апартаменти свого боса", - м'яко сказав я Лілі. — Він міг би розповісти вам про безпеку цієї шафки, і ви не привели б сюди Вендта, щоб спробувати отримати справи самостійно. Він був достатньо відданий Леславікусу, щоб швидше померти, ніж дозволити тобі забрати справи.


Я відчинив ящик далі. Він був порожній. Нижній також. Справи, мабуть, були доставлені до особистого кабінету Леславікуса без відома Лілі та Вендта. Коли я нахилився, щоб повернути її змучене обличчя до підлоги, я притиснув пальці до своїх губ, потім до неї.


"До побачення, люба", - прошепотіла я і побігла до вхідних дверей.


Білл сидів у джипі і чекав, з тривогою дивлячись на гребінь пагорба, де дорога вела до гавані. За краєм сяяло світло і вдалині чулося ревіння моторів, а я стрибнув поруч з ним за кермо, сунув М-16 у затискач біля лобового скла.


Дай мені це, — сказав він, коли я завів двигун.


«Схоже, щонайменше на два джипи. Скажімо, від шести до восьми осіб. Де дівчина?


Керуючи однією рукою, я передав йому рушницю після того, як він засунув револьвер за пояс.


Вона не прийде, — сказав я, припаркувавши джип за рогом від Вовчого залу, невидимий з дороги. Він не ставив жодних запитань, просто приставив гвинтівку до лобового скла і почав розкладати обойми біля ніг.


Я припустив, що у хлопця мають бути запасні боєприпаси, тому витяг його і обшукав, поки чекав на тебе. Я раптом усвідомив, що навіть не глянув на вежу, щоб побачити, яку шкоду завдали мої гранати, потім я побачив, що прожектори вимкнені, світло, що освітлює всю площу, йшло зверху верхніх поверхів будинку.


До цього часу джип перестав верещати перед Вовчим залом, і найманці, що увірвалися всередину.


"Приготуйся", - сказав я Біллу, потім додав швидкість і з ревом вилетів за ріг.


Як я і сподівався, зовні залишилося лише кілька людей. Білл розігнав їх першим залпом із затиснутої під відкритим лобовим склом М-16. Він розмахував зброєю з боку на бік, щоб їхні голови не опускалися. Тим часом я повернув кермо, і ми виїхали на дорогу подалі від будинку. Кулі почали свистіти над нашими головами, коли ми під'їхали до гребеня пагорба. Позаду мене я почув, як чоловіки кликали решту на допомогу, бо ми тікали.


Ми дісталися вершини пагорба і пірнули вниз, швидко підстрибуючи від наших сидінь. У світлі гавані я побачив, що ворота відчинені і навколо них стоять кілька людей. Коли ми підійшли ближче, вони раптом збуджено забігали туди-сюди. Двоє з них почали закривати перед нами ворота, а решта розійшлися, сховавшись за пакувальними ящиками на пірсі та всім, що змогли знайти.


"Нехай ці хлопці зачинять ворота", - сказав я Біллу. Але він уже бачив небезпеку опинитися в пастці та бути вбитим. Він упіймав у приціл людину ліворуч від нас, але тоді його М-16 був порожній. Він вирвав магазин та вставив новий.


Коли він знову зміг стріляти, праві ворота були для нас зачинені. Я повернув на інший бік дороги і попрямував до вузького проходу. Чоловіки тепер стріляли в нас з укриття, але потік куль Білла, що здіймався, тримав їхні голови низько, і їх кулі проходили над нами.


Наш джип вилетів з воріт і, хитнувшись, під'їхав до краю пристані, яка була всього за п'ятдесят футів від нас. Я натиснув на гальмо і повернув праворуч. Вереск протестуючих покришок змагався з новим градом куль позаду нас.


Білл повернувся на своєму сидінні, намагаючись висмикнути зброю з-під вітрового скла. щаслива обставина; куля розбила лобове скло, посипавши нас градом скляних осколків. Білл подивився на дірку у вікні. - На цій пулі немає імені, - тихо сказав він.


Ми шкутильгали по дошках пірсу до «Екскалібера», а повз нас свистіли кулі і відскакували від задньої частини джипа. Коли я загальмував біля траулера Білла, куля проколола ліве заднє колесо. Борючись із кермом і натискаючи на гальма, нас на мить занесло через пірс. Саме тоді, коли здавалося, що ми ось-ось перейдемо через край, я знову повернув кермо, і ми врізалися в один з пірсів.


Від удару Білла відкинуло на пірс. Я вискочив із джипа і побіг до нього. Він використав М-16, яку все ще тримав у руках, щоб підвестися. - Я почну заводити мотор, - сказав він, простягаючи мені гвинтівку. "Дайте мені дві хвилини".


Я підбіг до розбитого джипа, схопив з підлоги під переднім сидінням три магазини з боєприпасами і сховався за джипом, щоб стріляти по охоронцям. Вони вийшли з-за пірса, коли ми зупинилися, і коли вони побачили Білла, який стрибав на корму «Екскалібра», вони зосередили на ньому свій вогонь. Двоє чоловіків були попереду інших. Вони впали навколішки і націлили зброю на Білла, коли він біг до каюти свого човна. Я дав чергу, і одного з них кинуло у воду, а іншого повалило на землю.


Коли я відкрив вогонь, бігли ще троє чоловіків у комбінезонах і відразу кинулися на пірс, звідки відкрили вогонь по мені. Я змінив позицію, підійшов до задньої частини позашляховика і спустошив магазин прямо перед ними. Один із них лежав нерухомо, а двоє інших відкотилися, мабуть, зачеплені сотнями уламків, викинутих моїми кулями.


Я глянув на пагорб за верф'ю і побачив полум'я, що все ще палахкотіло в вежі Вовчої зали. Вони також просочувалися з вікон поверхом нижче. Опустивши погляд, я побачив вогні двох автомобілів, що мчали дорогою до гавані. Вони були ще далеко, щоб побачити, чи були в них Леславікус і його маріонетка в Конгресі, але я підозрював, що колишній нацист піде за своїми людьми, щоб взяти участь в останньому ударі.


На пірс підійшли ще солдати, яких звали вперед ті двоє, хто пережив мій останній обстріл і сховалися за палями по обидва боки пірсу. Вони знову відкрили вогонь, щоб притиснути мене до землі, поки не прийдуть їхні товариші і не зможуть штурмувати нас. Крізь тріск автоматів я почув, як човен Білла ожив, кілька разів кашлянув, а потім видав дуже приємний стукіт. Я озирнувся й побачив Білла, що вистрибував із кабіни з сокирою. Пригнувшись, щоб уникнути гвинтівкового вогню, він рушив до корми. Раптом він підвівся і з силою вдарив сокирою по канату, що тримав "Екскалібур". Він був перерубаний, і траулер почав дрейфувати від причалу. - Нік, пішли!


Я помахав йому, щоб показати, що почув його, а потім жестом попросив його знову пригнутися. Було надто пізно. Один із вартових теж почув його і направив М-16 у бік Білла, натискаючи курок. У Білла потрапили дві кулі. Він двічі смикнувся, а потім упав навзнак на обличчя.


Моя черга по людині, яка стріляла в Білла, мало не розрубала його навпіл. Ще до того, як він ударився об пірс, я примчав до «Екскалібуру» і застрибнув на корму, яка була вже за два метри від борту. Білл підповз до кабіни і закричав на мене: "Перережь передній трос, швидко!"


Не було часу шукати сокиру, яка вилетіла з його руки, коли вона була вражена. Я підняв рушницю і натиснув на курок. Потік куль прорізав канат, і ми рвонули від пірсу.


Однак небезпека ще не минула. «Екскалібр» без керма почав крутитися у воді. За мить ми пливтимемо назад до головного пірсу, де зупиняються джипи та висаджуються люди. Я підбіг до кабіни і різко повернув кермо. Мить двигун опирався зміні руху, потім ніс почав повертатися, і ми були на шляху до виходу, утвореного двома хвилоломами, що оточують гавань.


Я заблокував кермо, щоб не збитися з курсу, і повернувся до Білла. Він повз уперед. Кров капала з рани на його правій нозі і другий у боці, трохи вище за пояс. Кулі все ще свистіли, як рій розлютованих ос. Вони врізалися в балки та дошки каюти. Лобове скло зникло, коли в нього врізалася черга.


Я нахилився над Біллом і порвав йому штанину. Куля відірвала шматок плоті, і рана сильно кровоточила. Я розстебнув його ремінь і обернув його довкола стегна. Потім я дав йому. "Потримай так міцно деякий час, потім ослаб тиск на кілька секунд", - сказав я йому. Поки він тримав ремінь, я закотив його светр і оглянув іншу рану. Куля тільки зачепила його. Вона зробила потворну рану, з якої текла кров, але в іншому вона не була серйозною. Згадавши власну травму, я відчув біль у боці. Светр промок, бік хворів, але я знав, що кров у рані вже почала згортатися.


До того часу, коли я оглянув рану Білла і подбав про неї, як міг, старий траулер пройшов через гавань п'ятсот ярдів. Канал до Торської затоки був ще в шестистах ярдах попереду нас. Я повернувся і побачив групу чоловіків, які прямували до "Вовка", тоді як інші чоловіки мчали на джипах до пірсів, намагаючись відрізати нас від моря.


Я відкрив коробку поряд зі штурвалом, взяв бінокль Білла і направив його на "Вовка". Особ, які я шукав, не було на головній палубі, але коли я пересунув бінокль нічного бачення на місток, на дах каюти, я їх побачив. Леславікус вигукував накази своїй команді, яка бігала навколо, намагаючись якнайшвидше завести великий крейсер. Поруч із ним був чоловік, чиє обличчя я бачив сотні разів у газетах та журналах та у телевізорі.


Конгресмен Х. Уеверлі Сміт — особистий вибір божевільного на пост президента — мало був схожий на майбутнього главу уряду. Він смикнув свого господаря за рукав і вказав на нас. Слова, здавалося, люто лилися з його губ, хоч я не міг його чути.


Раптом я помітив, що Білл на мене кричить. Він показав уперед і крикнув: «Штурвал. Візьми штурвал. Я зрозумів, що «Екскалібр» почав втрачати швидкість, оскільки ми були у потоці, що обертався навколо входу до гавані. Піна бризнула з носа і через розбите вікно мені в обличчя. Я глянув на правий борт і побачив, що джип уже на півдорозі до хвилерізу. Ми дістанемося до точки приблизно в той самий час, і я не міг цього змінити. «Екскалібр» працював на повну потужність.


Я знову взяв бінокль і ще раз озирнувся. "Вовк" вирушив у дорогу, відійшовши від пірса, з катером, на якому я відвіз Лілі назад на острів. На її смерть. Через хвилину чи близько того ця велика швидка яхта переслідуватиме нас, і ми не зможемо від неї втекти. Раптом перед моїми об'єктивами виявилось обличчя Леславікуса, і я побачив, що він навів на нас бінокль. Я не міг бачити його вугільно-сірі очі, але я був певен, що вони збожеволіли від люті, тому що його плани щодо "Дер Тага" були зруйновані.


«Екскалібр» отримав сильний удар від хвиль, що врізалися у гирло гавані. Довелося залишити бінокль та зосередити увагу на управлінні.


Нам залишалося пройти всього тридцять ярдів, перш ніж ми минули пірс і увійшли до затоки. У цей момент нас обстріляли з іншого кута. Кулі врізалися в дерево траулера, і я пірнув якраз вчасно, щоб не потрапити під вікно правого борту, що летіло скло, яке розбилося під градом куль.


Мені довелося підвести голову, щоб переконатися, що ми не вдарилися об кам'яний пірс. «Екскалібр» не збивався з курсу і за кілька секунд пройде під прицілом чотирьох чоловіків із джипа. Я повернувся і побачив, як "Вовк" повертає в гавань повз катер і починає розвертатися, щоб переслідувати нас. Я знову швидко повернувся і побачив, що ми прямуємо до щілини між кінцями пірсів. Я впав на палубу і кинувся на Білла, що втратив свідомість.


Я побачив, як за кормою маячить вихід із гавані. Я знав, що ми минули його і вийшли у відкрите море. Коли я підняв погляд, чотири гвинтівки знову відкрили вогонь, і балка над отвором кабіни розлетілася вщент. Коробка з уловом пішла слідом і обсипала мене грубими дерев'яними уламками.


Я уявив собі Леславікуса, що стоїть у своїй залитій сонцем кімнаті і заявляє про свою любов до вогню. Коли я тричі натиснув на шолом свого кільця Вест-Пойнта, а потім ще двічі, і мовчки сказав йому: Ласкаво просимо до пекла.


Розділ 23


Гаряче сонце Палм-Біч нагадала мені про вогненну бурю, яка пішла за «Екскалібуром» у затоку Тор. На мить здалося, що саме сонце в мініатюрі висить над кормою старого човна Білла. Я уткнувся обличчям у майку, коли подав сигнал, що вибухнув бомбу, заховану в катері. Майже миттєво передсвітанкові сутінки змінилися яскравим денним світлом, яке проникало навіть у мої закриті повіки. В той же час прийшла спека, така сильна, що мій одяг здавався облитий шаром окропу. Розпалений добілий спалах привів Білла до тями, і він судорожно заворушився піді мною. Я притиснув його до палуби, знаючи, що на нас чекає ще одне випробування. І це прийшло досить скоро.


Перше, що нас вразило, це ударна хвиля теплової бомби. Вона розгорнула наш човен, ніби вона була паперовою і потрапила в дощову воду, що стікає в колодязь. На щастя, вода збила нас з ніг, поки ми стрибали по бурхливих хвилях, загасивши частину спека, що загрожувала нам обпектися. Потім гуркіт тисячі гармат наповнив мої вуха, і ніч знову перетворилася на день. Ось і вибухнув весь їхній арсенал, подумав я. Я знав, що тепло триетилалюмінію проникло в бетонний бункер, де розташовувався нацистський арсенал.


На нас накотила друга ударна хвиля, і знову Екскалібр став дитячою іграшкою на поверхні затоки Тор. Коли підстрибування і трясіння нарешті припинилися і нас просто жбурляло хвилями, я підняв голову і озирнувся. Полум'я стікало по бортах траулера, але поступово гасло під піною океану. Те саме стосувалося і вогню, що пожирав верхню частину кабіни.


Я озирнувся на гавань і був приголомшений там руйнуваннями. Весь острів, здавалося, був у вогні. Верф була зрівняна із землею, лише зрідка стирчали викривлені стрижні там, де стояла будівля. Не було жодних ознак «Вовка» чи інших пришвартованих човнів. Полум'я пливло по воді. Я підозрював, що це палаючий шар мазуту. Коли я повернувся, щоб узяти штурвал, я побачив яскраво палаючу Вовчу Залу, немов палаючу пам'ятку злу, що зародилася в його кам'яних стінах.


Через кілька хвилин після того, як я взяв траулер під контроль, я почув стукіт гвинтів вертольота. Зверху прожектор упіймав нас своїм величезним променем. Я не міг бачити, що ховалося за світлом, але гучномовець, прикріплений до нижньої частини поряд з ним, прогудів: «Привіт, Екскалібере. Вам потрібна допомога? Якщо так, схрестіть руки над головою і постарайтеся втриматись на місці».


Я вийшов із кабіни і схрестив руки на голові. Потім я повернувся до штурвала і сповільнив швидкість, поки човен ледве впорався з хвилями. За дві хвилини на борту була людина з Об'єднаних сил. Він обережно обернув Білла в петлю, що звисала з вертольота.


Коли петля знову опустилася, він запитливо глянув на мене, але я похитав головою. «Я відведу його до Уайтхеда, – сказав я йому.


Він передав мою відповідь у мікрофон, що звисав із його куртки. Коли петля піднялася, він підійшов до мене і взяв штурвал. - Кораблі вже в дорозі, - сказав він.


Я озирнувся на пекло, яке все ще вирував на острові Леславіка. "Вони не повинні поспішати", - сказав я більше собі, ніж йому.


**************


- Як це, Нік?


Голос Енді Коулман вирвав мене зі спогадів про події минулого тижня, коли її руки ніжно розмазували сонцезахисний крем по моїх плечах та хребті. Вона обережно уникала пов'язки, що закривала рану в моєму боці. Я підняв голову і подивився через плече на біляву голову, що схилилася наді мною. Мій погляд опустився на її соковиту постать у крихітному шоколадно-коричневому бікіні.


— Дуже добре, — сказав я. — Що ви думаєте про інший бік? Я перекотився на спину на зеленому рушнику, одному з кількох, які вона позичила для нашої прогулянки на пляжі біля басейну готелю «Еліотт». Довелося дякувати другу Хоука за вихідний для прекрасної банщиці. І це у високий сезон. У мене самого був тиждень відпочинку після виписки з лікарні у Галіфаксі. Я сказав Хоуку, що хочу використати його, щоб розслідувати щось ще в Елліотті. Він замовив винищувач-бомбардувальник, щоб підібрати мене у столиці Нової Шотландії та доставити назад до місця відпочинку у Флориді.


"Спочатку я займуся твоїми грудьми", - сказала Енді. Вона осідлала мої стегна, а потім нахилилася, щоб натерти мої груди сонцезахисним кремом. Коли вона це зробила, її довге світле волосся впало мені на обличчя. Верх її бікіні зліз з її дивовижних грудей, показуючи, що вона має звичку засмагати голою. Мені до болю згадався образ із не надто далекого минулого, коли наді мною висіла ще одна гарна жінка, з примруженими мигдалеподібними очима та вологими від пристрасті губами.


— Мило, — промимрив я.


«Дякую, Нік», — сказала Енді, трохи почервонівши, коли згадала, як я змусив її зізнатися перед тим, як ми зайнялися сексом минулої ночі, що вона дізналася про моє ім'я, просто запитавши у клерка. І що вона зробила це тільки тому, що хотіла дізнатися мене краще.


Я не міг сказати Енді, що використав це слово для когось іншого, чия пам'ять знову спливла в моїй голові.


Лілі Чан Лі була шпигункою, Нік. Одна з найкращих у Китаї, хоча їй було лише двадцять п'ять.


Хоук стояв біля моєї ліжка в лікарні, коли розповів мені, що сталося після того, як мене зняли з «Екскалібра» в Уайтхеді та доставили літаком до Галіфакса. Білл був у кімнаті поруч зі мною, швидко одужав після кількох переливань крові. Я повинен був побачити його наступного дня, і Хоук і Рості Джей пообіцяли, що я буду тим, хто скаже йому, що Excaliber в порядку і його вже ремонтують на верфі Canso.


«Коли їй було 13 років, Лілі завербували у Сінгапурі. Вона була сиротою, і одне з таємних товариств використовувало її як приманку, щоб заманювати багатих бізнесменів у темні провулки, де вони могли їх пограбувати.


Неважко було уявити, що у підлітковому віці Лілі була досить гарна, щоб бути приманкою. Хоук розповів мені, як її доставили до Пенпи та навчали у їхній школі контррозвідки.


— Лілі йшла слідом Девіса — Леславікуса — цілий рік. Якось китайці розкусили його набагато раніше за нас, тільки так і не впізнали його нацистського минулого. Вони просто хотіли дізнатись, чому він так зацікавився курсом американської політики. Чен Хун був влаштований на острові кухарем, і саме надана їм інформація змусила Лілі вирушити до Нью-Йорка шукати роботу в штаб-квартирі Девіса. Вона зробила ще кращим і стала секретарем Девіса. Решту ви знаєте.


Я знав, що це теж коштувало їй життя. Я спитав Хока, як йому вдалося так багато дізнатися за такий короткий час. Він пояснив, що кілька днів до цього з'явився китайський секретний агент.


Перебіжчик купив захист у Хоука інформацією про Лілі, Камаж і Мелвілла Барбура, який працював також на ЦРУ, як Ворктонг. Камаж, як сказав мені Хоук, отримав вказівку вирушити до Палм-Біч, щоб допомогти Лілі. Але хоча албанці слідували наказу з Китаю, вони вирішили також використати свого вбивцю, щоб звести рахунки з ученим, що дезертував. А потім я зайнявся цією справою. Коли Камаж був мертвий, Лілі почала використовувати Барбура, найкращу людину, доступну в США. Вона була «помічницею», яку наш агент бачив, що розмовляла з Барбуром у вестибюлі, а не інший секретар Леславікуса, Вендт. Я вже встановив цей зв'язок під час справи, і відсутність реакції на обличчі Вендта, коли я згадав ім'я Барбур, переконало мене в тому, що я мав рацію.


Знову Голос Енді повернув мої думки в сьогодення, а її м'які, масажні руки лоскотали моє тіло. Вона підійшла до моєї талії і стягнула мій купальник.


"Хіба це не було жахливо, що містер Девіс і містер Сміт вибухнули, Нік?"


Знаєш, містер Девіс зупинявся в готелі «Еліотт».


Я розплющив очі і глянув у її великі блакитні окуляри».


'Про що ти говориш? Я був у лікарні лише три дні, і я відчуваю, що я був поза країною протягом трьох років». Пограбування на Манхеттені було історією, яка прикрила «ножеву» рану в моєму боці.


«Це було на острові містера Девіса біля берегів Нової Шотландії, – сказала вона. «Нафтові баки або щось таке піднялися в повітря, і весь острів згорів дотла, перш ніж хтось встиг допомогти. Усі мертві. Також Сміт, котрий був у гостях. Це така ганьба. Коли б з нього вийшов хороший президент, тобі не здається, Нік?


Я притягнув її обличчя до себе, пристрасно поцілував, а потім сказав: Так, звичайно. Але я не втручаюся у політику. Я краще цілуватиму красивих жінок».


І я це довів.


Про книгу:


Який зв'язок між:


Крейтоном Девісом, канадським мільйонером, який віддає перевагу жорстоким політичним екстремістам.


Майком Капланом, нью-йоркським виробником светрів, який переслідує Девіса...


Лілі Чан Лі, дуже гарною секретаркою Девіса, яка з'являється там, де Картер найменше на неї чекає... в його ліжку... Лотаром Камаєм, албанським убивцею, який хоче проникнути в особисте життя Девіса... .


Зв'язок між албанською секретною службою та ексцентричним мільйонером затягує Кіллмайстра Картера в лабіринт зрад та безглуздого насильства.


Нік Картер


Змова проти Ніхов'єва


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: The Nichovev Plot


Книга вийшла в 1976 році, в розпал "холодної війни", тому не дивно, що цього разу завдання американського супершпигуна Ніка Картера полягає в пошуках радянського прем'єра, який несподівано зник. Вся американська верхівка стоїть на вухах, виникає загроза ядерної війни. І лише вся надія на незвичайні здібності Ніка. Цікаве чтиво, незважаючи на його антисовєтизм.


Перша глава


Я трохи пригальмував, дозволив орендованому БМВ проїхати поворот на двох колесах із вереском, а потім знову люто натиснув на педаль газу. Тонко налаштованій машині це не пішло на користь, і, щиро кажучи, я зовсім не поспішав. Але це пішло мені на користь. Не особливо, але небагато. Я мчав по пустельному шосе о третій годині холодного ранку в Неваді, оточений тільки деревами, рідкісними зайцями або ще рідкісними койотами.


Там я був один, тремтячи від холоду і того гірше. Півгодини тому я...


Я проковтнув, натиснув на газ і хмикнув. Півгодини тому я валявся — іншого слова й не скажеш — у найбільшому та найм'якшому ліжку у найкращому готелі на озері Тахо. І впивалася поруч зі мною, якщо вона не була в іншому становищі, жінка, яку, за її словами, звали Чжоу Чоу. Ім'я може бути безглуздим, але Чжоу Чоу точно немає. Вона була найкращою дилеркою у Лас-Вегасі. Були в неї та інші таланти. Я познайомився з цими іншими талантами після того, як три ночі за її столом принесли мені 20 000 доларів плюс напрочуд тепле привітання від Чжоу Чоу (врешті-решт, гральний будинок втратив ці двадцять штук, а не вона) і, нарешті, надтаємна угода проти правил грального будинку Одна — особливо обтягуюча прозора сукня, в якій вона була зі мною на вечері, — привела до іншої, і за кілька годин ми вже були в моєму готельному номері з видом на озеро Тахо.


Я знову проковтнув і стиснув руками кермо. Я подумав про довге руде волосся Чжоу Чоу, яке спадало їй на спину до красивих ліній сідниць. Я думав про смак її шкіри, коли провів язиком по її щоці, шиї і, нарешті, по напружених, набряклих рожевих горбках її сосків. я чув її стогін, відчував, як її ноги стискаються навколо мене, її нігті дряпають мою спину, коли ми рухалися разом у все більш наполегливому ритмі нашої плоті. Я знову спробував теплоту її рота і відчув її майстерний мацаючий язик.


Це здавалося тривало годинами, днями, тижнями, проте ми не могли насититися один одним. Зрештою, ми лежали в ліжку, бездумно пестячи один одного. Зі склянками в руках, насолоджуючись спокоєм перед тим, як знову спалахне гаряча пристрасть, що повільно наростає. Чжоу Чоу погладила мене в певному місці, а я погладив її в такому ж певному місці, і Чжоу Чоу сказала: "Мммм, Нік, ти не просто переможець у фаро". Нік, ти...


Потім задзвонив телефон.


Якби я був якимсь Віллемом, я б не взяв слухавку. Але я не Віллем. Я Нік Картер, секретний агент AX, надсекретного розвідувального та шпигунського агентства уряду США. А агенти AX – як старомодні лікарі – завжди відповідають.


Я взяв слухавку. Коли я почув голос, я зрозумів, що моя відпустка закінчилася. Це була законна для мене відпустка після успішного виконання мого останнього завдання. Але коли дзвонить AX, відповідає Картер. І коли дзвонить мій бос, містер Хоук з AX, Картер відповідає швидко та ствердно.


- Так, сер, - сказав я. — Звісно, сер. Але чому... Так, сер. Але чи так це важливо, що... Так, сер. Але ти справді думаєш, що ми маємо звертати увагу на когось на зразок…? Так сер . Звичайно, сер. Негайно.


Кінець дебатів.


Кінець веселощів з Чжоу Чоу.


Початок сонної та нудної подорожі через гори Невади до Ріно. До однієї з найпопулярніших розваг Невади – легальному борделю.


"Нік, мені дуже шкода", - прогарчав Хоук, переконавшись, що на його боці лінії включений скремблєр, щоб завадити протиборчій команді - будь-якій протиборчій команді - отримати інформацію через пристрій, що підслуховує. І після того, як він дав мені час, щоб встановити мій власний портативний скремблер… «Вибачте, що перериваю вашу відпустку ось так, але у нас є дещо, що, е-е… розумієте… е. -е.. .'


Потім настала тиша, за якою послідував повторний кашель, прочищення горла і те, що я почув, було лютим ривком за одну з його невимовно брудних сигар.


"І... буркун, Нік, ну, розумієш..."


Приголомшений, я зрозумів, що Хоук збентежений. Я перевірив свою пам'ять, але це, здається, було вперше. "Нік, ти пам'ятаєш Джиллі Пончартрейн?"


Слова були поспішно сказані, ніби він хотів, щоб вони були сказані, поки він може. Я задумався. Джиллі Пончартрейн. Хороше ім'я для жінки з району Нового Орлеана та однойменного озера, яке можна використати замість сьогодення. Ім'я Джіллі прийняла після того, як стала дівчиною члена Синдикату Ваккачо. Джиллі втекла з Ваккачо, тому що народилася бідною і потребувала грошей. Відчайдушно захотілося. У будь-якому випадку вона могла отримати це.


Ваккаччо мав гроші. Проблема полягала в тому, що більшість грошей Ваккачіо була фальшивими доларами США. Це були наймайстерніші та найточніші підробки в історії цього стародавнього та неблагородного ремесла. Ваккачо та інші члени його міжнародного Синдикату повеніли США цими підробками, заробивши для Синдикату буквально мільйони і підштовхнувши долар США в небезпечну близькість до кризи.


Мені знадобилося майже три місяці, щоб знайти Ваккачо. Приблизно за тиждень до розплати Джіллі почула неприємності. Замість того, щоб попередити Ваккачо, вона швидко змінила свою позицію і допомогла мені зловити Ваккачо та Синдикат. У свою чергу, з дозволу Хоука, я дозволив Джіллі піти. Я не знав, куди вона пішла.


Хоук сказав мені.


Я похитав головою. Я не був ханжою, але Джіллі не просунулась у житті.


Хоук був ханжою — ханжою, як старомодний джентльмен, — і йому було соромно зізнатися у цьому. Навіть про Джіллі. Але він пішов далі.


— Ну, принаймні, поки вона працювала в цьому… цьому… закладі, міс Пончартрейн дізналася про те, що, на її думку, повинні знати і ми. Тому вона зв'язалася з AX і згадала кодове ім'я, яке ви використовували під час цього завдання. Джіллі не знала, що мене звуть Нік Картер, і не знала назви служби, в якій я працюю. Але характер операції, в якій вона мені допомагала, навчив її, як у разі необхідності дістатися найнижчих ешелонів AX . Це знайомство, а також кодове ім'я, яке я колись використовував, призвели до дзвінка від неї щонайменше через десять або двадцять рівнів до Хоука. При всій скромності моє ім'я та звання дещо означають у AX.


Що було неправильно, так це те, що Джіллі не стала б дбати про передачу інформації в AX, якби до неї не було прикладено щось, наприклад, гроші. І яка інформація була досить важливою для того, щоб Хоук втручався в неї особисто, а не меншою мірою.


Хоук мені це теж сказав.


"Здається, вона налякана", - сказав він. — Загалом у цієї тітоньки бувають напади. Можливо, це просто випадок, е-е, професійних нервів. Але вона згадала кілька імен. Одне конкретне ім'я.


Настала тиша. Драматична тиша. Хоук іноді спокушається драматичним мовчанням. Я чекав.


- Ніхов'єв, - сказав Хоук. "Прем'єр-міністр Союзу Радянських Соціалістичних Республік".


"Його візит до США починається післязавтра", - нагадав мені Хоук. «Гіллі згадала про загрозу на його адресу під час візиту. Якщо щось трапиться з Борисом Ніхов'євим під час цього візиту, Нік, мені нема чого тобі говорити…


Він не повинен був. Але знову ж таки, нагадав я йому, дивлячись на оголену фігуру Чжоу Чжоу з пожадливістю, але зневіреною, можливо, Джиллі просто використовувала ім'я російського прем'єр-міністра як приманку. Ймовірно, у неї була своя причина, через яку вона хотіла, щоб її захищало могутнє американське агентство, і вона говорила все, що могла придумати, щоб змусити офіцера цієї агенції приєднатися до неї. Навіщо вірити на слово такій сумнозвісній жінці, як Джиллі?


- Ніхов'єв, - коротко сказав Хоук. «Ми не можемо ризикувати. А оскільки ти єдиний, з ким вона говоритиме, ти маєш їхати туди.


Я зітхнув. Він сказав мені, куди їхати. Я щосили намагався стримати зітхання, коли він наполіг, щоб я негайно вирушив до Рено.


- І Нік, - сказав Хоук, і в його голосі з'явилася слабка нотка, перш ніж він повісив слухавку. «Вибачте за вашу відпустку. Я впевнений, що ти знову зіткнешся з Чжоу Чоу.


Як завжди, розвідка AX була на висоті. Це було, як завжди казав Хоук, завдяки лояльності, самовідданості та особистим жертвам його агентів.


Особиста жертва його агентів. Це твердження я міг повною мірою оцінити, повернувши машину на головну вулицю Ріно, не зупиняючись у жодному з ще яскраво освітлених казино, барів, ресторанів чи мотелів. Я проїхав все місто. Повернувшись на шосе, я дав газу. Інструкції Хоука були чіткими: за десять миль від Ріно повернути праворуч на шосе 16 і ще за дві милі ліворуч на Лондон-роуд. Коли я в'їхав на 16 маршрут, я був єдиним водієм на дорозі. Потім я пішов Лондон-роуд.


За кількасот метрів уздовж дороги вишикувалися чотири патрульні машини державної поліції. Коли я проходив, одна вийшла на дорогу і пішла за мною.


Я глянув на свій спідометр. Швидкість була нормальна. Насправді, завдяки вибоїстій дорозі, меншій за дозволену.


Патрульна машина продовжувала йти за мною, але не наказала мені зупинитися. Її проблисковий маячок залишався вимкненим. Вона пішла за мною до входу в бордель — до огорожі з колючого дроту за п'ятсот ярдів від самої будівлі — потім повільно повернулася і попрямувала назад у тому ж напрямку, звідки прийшла.


Десь у підсвідомості я відчував занепокоєння. То був легальний бордель. Чому поліція штату переслідувала одного із відвідувачів? Мені довелося бути відвідувачем, бо бордель був єдиним будинком на цій безлюдній дорозі.


Внутрішньо я знизав плечима. Можливо, мадам, яка володіла борделем, заплатила поліції додаткові гроші за додатковий захист. Можливо, поліція розшукувала відомого злочинця, який часто відвідував бордель. Я викинув цей інцидент із голови. За дві години я зрозумів, що це була моя перша і майже остання помилка.


Я натягую на обличчя вільну веселу маску з ідіотською усмішкою комівояжера, який надто багато випив і шукає розваг. Я просигналив голосно і протяжно, вказуючи на людину, що стоїть біля воріт. Я опустив вікно машини і висунув голову.


— Привіт, друже, — прогарчав я. «Відкрий оті ворота і пропусти мене. У мене свербить, і мені потрібна купка цих навшпиньків, щоб вилікувати мене».


Чоловік, високий, стрункий блондин з сильно понівеченим віспою обличчям, повільно підійшов до машини з виразом обличчя. Він мав револьвер. 38 Police Special на стегні.


— Попрошу вас вийти на мить, — безбарвним голосом сказав він. "Треба знати, якщо у вас немає зброї".


— Агов, послухай, старий, — проревів я. «Я не збираюся стріляти в ці навшпиньки. Я тільки хочу...


— Он, — гаркнув він, сіпнувши головою.


Я вийшов, і він провів руками по моєму тілу в швидкому та високопрофесійному пошуку.


— Добре, — сказав він, прямуючи відчиняти ворота.


'Бажаю веселощів.'


Я повільно проїхав на БМВ довгою дорогою і припаркувався на круглому відкритому просторі перед будівлею. Це був довгий, низький, одноповерховий будинок, збудований із висушеного на сонці каменю, всюди листя та пластівці. Колір був кольором пустелі піску. Тяжкі штори зачиняли вікна, але час від часу крізь щілини пробивалося світло.


Крізь товсті глинобитні стіни не долинало жодного звуку. Над дверима висіла дерев'яна вивіска: Chez Vous мадам Троянд. Переклад: "Твій дім" мадам Рози. Яка, без сумніву, була не потрібна більшості клієнтів, оскільки місцевий заклад був відомий як Sjé Foe або просто Rose's.


Воно також було відоме як найдорожчий публічний будинок у Неваді, де навіть найвідоміший клієнт міг залишатися анонімним, а найгучніший і найдивніший секс тримався в секреті завдяки глинобитним стінам та відсутності сусідів на багато миль навколо, крім койотів, зайців.


Я сильно постукав у важкі дерев'яні двері, і вони майже відразу відчинилися. Мене це не здивувало. У людини біля воріт, мабуть, був телефон, яким він міг зв'язатися з борделем. Небажані відвідувачі, навіть пройшовши повз охорону, просто знайдуть двері, які не відчиняться навіть на їхні найгучніші крики та удари.


Але я був бажаним гостем, про що свідчила посмішка на обличчі жінки переді мною.


- Привіт, - сказала вона низьким, хрипким голосом, сповненим еротики. «Ласкаво просимо до Рози. Заходь і почувайся як удома.


Якусь мить я міг тільки дивитися. У ній було близько п'яти футів, а її блискуче світле волосся було зібране в пучок висотою у фут цукрової вати, що робило її ще вищою. Її груди були великими і погрожували луснути через сукні з глибоким вирізом, яку вона оголювала практично до сосків. Стрункі ноги піднялися через розріз у сукні до соковитих стегон. Довгі вії тремтіли над глибокими зеленими очима.


Це була мадам Роза. Але вона була заборонена. Мадам Розе була діловою жінкою, а не товаром. І це була ділова жінка, яка знала основне правило свого ремесла: демонструвати свою торгівлю якнайкраще.


Я озирнувся. За обшарпаним зовнішнім виглядом будівлі ховалася неймовірна розкіш внутрішнього оздоблення. Оксамитові портьєри темно-червоного кольору покривали стіни. Всюди були старі оригінальні картини олією. Килим, теж червоний, був такий товстий, що гном міг у ньому потонути. З прихованих динаміків долинала тиха музика. Через ворота я побачив басейн із водоспадом, виконаний у вигляді печери Південного моря. Дві голі русалки біля водоспаду посміхнулися і помахали мені. Через інший отвір я побачив розкішно обставлений кінотеатр. Троє чоловіків і дві жінки дивилися порнографічний фільм і їхні дії відповідали на екрані.


— Ходімо, любий, — сказала мадам Роза, взявши мене за руку. «Дівчата вже чекають на вас».


Вона провела мене коридором у велику центральну кімнату. Біля однієї зі стін стояв рояль. Біля іншої стіни стояв довгий бар з усілякими напоями, які тільки можна уявити. Посередині ряд м'яких диванів та крісел. На ньому та навколо нього сиділи «дами».


Я нічого не міг вдіяти. Я моргнув і проковтнув. Ці жінки не були звичайною групою повій, які потрапили в пастку життя через залежність, або через хтивість, або через те, що їх тримає деспотичний сутенер. Вони були вершками суспільства: всі молоді, всі чудові, всі страшенно сексуальні. Як вони виглядатимуть через десять років, коли цілком могли поповнити ряди поневолених, знедолених чи заляканих сутенерами рабинь, залишалося тільки гадати. Але на той час вони були хтивою мрією кожного чоловіка.


І якою б не була ця мрія, до неї вписалася жінка. Просто переді мною стояла маленька, великогруда слов'янська блондинка, посміхаючись і повільно підтягуючи руки до живота. Вона була одягнена в чорний мереживний бюстгальтер маленького розміру і чорні мереживні трусики, а останнім штрихом був чорний мереживний шаль, який утримував її чорні панчохи до ключової точки на стегнах. За кілька футів від нього на дивані сиділа ще одна білявка з кісками. Вона була одягнена як школярка, у білих шкарпетках та матроській блузці. Вона лизнула льодяник. Поруч із нею на дивані, тримаючи ноги разом, сиділа гарна брюнетка, одягнена в уніформу французької покоївки. На інших лавах у кімнаті, притулившись до рояля і барної стійки, сиділо ще багато: Величезна, м'язова жінка, одягнена в обтягуючу шкіру, з батогом. Вона люто дивилася на всіх, хто входив до кімнати: струнка, злякана жінка в ланцюгах, що стискалася під моїм поглядом. Руда у вечірній сукні, коштовностях і хутрах, що ігнорувала мене з висоти: Латиноамериканка з оливковою шкірою, у весільній сукні, сором'язливо посміхнулась мені: Негритянка, з її пишними формами, ледве прикритими моїми леопардовою шкірою, ричачи.


— Хочеш познайомитись із Шебою, нашою пані з джунглів? — лагідно спитала мадам Розе. - Або, скоріше, з Мері Джейн, просто дівчинкою з кісками, але дуже цікавою до багатьох речей. Або можливо. .. '


Я не звертав на неї уваги і переводив погляд із однієї жінки на іншу. Раптом я побачив її. Джиллі Понтчартрейн притулилася до фонтану у формі водяної німфи. Шампанське, здавалося, бризкало з його грудей. Вона була одягнена в костюм дівчини з ревю, розшитий блискітками, зірками, страусиним пір'ям і білими чоботами, що доходили до половини її струнких, сексуальних стегон. Наші погляди зустрілися. Вона усміхнулася професійною усмішкою. Посмішка повія. Я усміхнувся у відповідь. Посмішка заінтересованого клієнта. З тим самим відтінком впізнавання.


- А, - сказала мадам Розе, - вас цікавить Сьюзі, наша дівчина з ревю. Прямо з Лас-Вегаса. Завжди дуже популярна наша Сьюзі. Ходімо, я вас познайомлю.


Мадам Роза підвела мене до Джіллі-Сюзі і розіграла цю ритуальну нісенітницю, з якої стало ясно, що вона всього лише господиня, яка представляє одного гостя на вечірці іншому, а не повію своєму потенційному клієнтові.


"Чому б вам і Сьюзі не випити і не познайомитися один з одним?" Мадам Роза продовжила свою роль.


- Ну, леді, - сказав я, потираючи руки. "Я хотів би познайомитися з нею в більш інтимному місці, якщо ви розумієте мене?"


Я також грав свою роль. Джиллі відразу підскочила.


«Ходімо, любий», — сказала вона, переводячи погляд з мадам Рози на мене. 'Ходімо зі мною. У мене є мила кімната у задній частині будинку, де ми можемо добре повеселитися».


Я дозволив їй поводитися, а мадам Роза обдарувала мене останньою професійною усмішкою.


З тілом Джиллі, притиснутим до мого, ми пішли довгим тьмяно освітленим коридором повз ряд зачинених дверей. Товстий килим заглушував наші кроки. За межами центральної «приймальної зали» було так тихо, що це могло бути схоже на бібліотеку. Але я не думав, що за цими дверима багато читали.


"Ось вона, любий", - сказала Джіллі, відчиняючи двері кімнати в дальньому кінці зали. "Тут я покажу вам, на що насправді схожа моя сторона шоу-бізнесу".


"Ну, дівчинко, - сказав я, потираючи руки, - немає нічого, чим я захоплююся більше, ніж такою чарівною танцівницею, як ти". Джиллі кокетливо посміхнулася мені, і я пішов за нею. Вона ввімкнула світло.


Кімната була вкрита чорним папером із срібними смужками. Там був криваво-червоний килим. Крім того, дзеркала: біля однієї стіни від підлоги до стелі. І до стелі над ліжком. Ліжко було величезним, з полірованого дерева тика, з вбудованим баром у узголів'ї. Трохи далі другі двері вели у ванну, де все, окрім ручок на раковині та ванні, було з мармуру. Крани та ручки здавалися золотими.


Джиллі обняла мене за шию і притиснула свої великі м'які сиськи до моїх грудей.


— Хочеш спочатку випити, любий? - тихо сказала вона. — Чи почнемо із шоу?


Перш ніж я встиг відповісти, вона нахилилася ближче і ковзнула мені у вухо. Потім я почув її голос дуже тихий та швидкий. — Продовжуй вдавати, що ти мій клієнт. У дзеркалах заховані мікрофон та камера відеоспостереження. Де, чорт забирай, ти був? Я думала, що ти ніколи не прийдеш.


Я обійняв її лівою рукою, притиснувши її повні вигини до себе, і думав з блискавичною швидкістю.


— Ну що ж, мале, — сказав я. «Я прийшов на виставу. Але хіба вам не потрібна музика для справжнього відвертого шоу? Я побачив проблиск розуміння її очей. Ми не могли нічого зробити з камерами, не даючи спостерігачам — мадам Розі, яка доглядає своїх дівчаток, щоб переконатися, що наші стосунки не заходять надто далеко, — я вважаю, що вона спостерігала за нами. Але музика заглушила б нашу тиху розмову.


"Якщо тобі потрібна музика, любий, ти її отримаєш", - сказала Джиллі, ще раз лизнув моє вухо своєю псевдоеротичною мовою. Потім вона вирвалася і попрямувала до барної стійки біля ліжка.


Вона натиснула кнопку, панель відсунулась убік і піднявся магнітофон. Джіллі погралася з кількома касетами, вибрала одну і вставила в машину. Музика. Блюзовий співак з чимось хнижить, стогне і збудженим. І я бачив, як Джіллі переконалася, що вона добре включена.


«Коханець, коханець, коханець, мені потрібні твої руки, мені потрібні твої тверді сильні руки», — журилася співачка в записі, а Джиллі посміхалася, починаючи стриптиз, який переконав би будь-якого спостерігача, що вона не більше ніж повія, яка виконує свою роботу. На мить я подумав про Чжоу Чоу та її щиріший прояв, але потім, мимоволі, я звернув увагу на Джіллі. Спочатку білі чобітки помалу зникли, оголивши витончені ніжки. Вона робила еротичні викрутаси та ривки, коли їх знімала. Потім, з напівзаплющеними очима, ковзнувши боком до мене, вона повільно стягнула розшитий блискітками костюм. Соковиті груди, що не стримуються ліфчиком, були звільнені. Вона трохи підняла їх, потім повернулася до мене так, що тверді рожеві соски стали схожі на два пістолети, готові вистрілити в мене. Потім вона відпустила груди і повільно натягла костюм на стегна, які були кремово-білими, на фоні яких тріумфально вирізнявся її чорний трикутник. Через мить вона вже лежала гола навпроти мене. Вона швидко поділила мене, жар її плоті сяяв на моєму тілі.


Я зробив би те, що зробив би будь-який клієнт. І що, власне, зробив би на той момент будь-який чоловік. Я підняв її і відніс до ліжка, кинув на неї і підповз до неї.


"Улюблений, дай мені, дай мені, дай мені ці міцні руки там, де вони мені потрібні", - поскаржилася співачка.


І це зробив.


Але я переконався, насилу звертаючи свій розум на інші речі, що мій показ був тільки цим, показом прихованого ока.


«Добре, Джіллі», — пробурмотів я, поки мої руки блукали її зрілим тілом. Що ви можете сказати досить важливого, щоб привести мене сюди у цьому еротичному турне?


— Я боюся, — пробурмотіла вона своєю чергою. Її гарячі руки теж тинялися навколо. «Я ні хріну не знаю твого справжнього імені, секретний агент. Я знаю, що це не те ім'я, яке ти використав, але мені начхати. Мені начхати, хто ти, якщо ти допоможеш мені вибратися звідси живий.


«Я не поліцейський, Джіллі, і я не приватне охоронне підприємство. Ви сказали, що у вас є інформація для моєї служби, і я тут, щоб отримати її. Давай.


І вона наблизилася. Її руки та вигини її оголеного тіла були неймовірно зручними.


— Я сказала, що в мене є інформація, і я справді це мала на увазі, — хрипко прошепотіла вона. — Але я хочу захисту натомість. Ви не знаєте, що тут відбувається. Ледачі клієнти, які приходять сюди. І вбивства.


"Вбивства?"


«П'ятьох дівчат. Три дівчата цього місяця і дві минулого місяця. Знайдені у пустелі. задушені та повільно задушені дротом.


Я зморщився. Це була страшенно хвороблива смерть. Так болісно і довго, як хотів той, хто тримав дріт.


- Добре, - сказав я. «Висловлюю мої співчуття. Я серйозно. Але яке це має відношення до мене та моєї служби?


Вона встромила нігті мені в спину, і її голос став зловісним.


«Бо я страшенно впевнена, що ці вбивства пов'язані з іншими речами, які я чула».


— Говоріть тихіше, — промимрив я. Потім: "Які речі?"


Прем'єр-міністр Росії. Ніхов'єв. Це його ім'я?


'Так. Що з ним?


«Вони збираються викрасти його. Викрасти та вбити, коли він приїде до США. Вони вбили президента Кеннеді, Роберта Кеннеді та Мартіна Лютера Кінга. І вони намагалися вбити президента Форда. Вони кажуть, що стояли за цими вбивствами. А тепер уб'ють Ніхов'єва».


Розділ 2


Я тяжко проковтнув слину. Незважаючи ні на що, я відступив і дивився на неї.


- Кеннеді? - І Кінг? І напади на Форда?


Вона кивнула головою. Потім вона притулилася до мене спиною і вдала, що облизує мою шию і вуха своїм гарячим язиком.


«Це все частина того самого», — сказала вона. «Я не можу точно сказати чому і як, але все це пов'язано. І викрадення і вбивство Ніхов'єва стає своєрідною кульмінацією, своєрідною остаточною перемогою. Або ось до чого це має призвести. Вбивства тут, вбивства дівчат - погані, нікчемні. Боже, ось що він сказав. Що ці вбивства були неважливі, і він засміявся, коли це сказав. Він сміявся! Але дівчатка, яких убили, не подумали б, що вони неважливі, і, бачить бог, я не думаю, що я неважлива, якби я..."


Вона знову схилялася до істерики. Я схопив її за шию, немов у пристрасній ласці, але насправді я послав легкий, паралізуючий поштовх її нервовою системою.


— Заспокойся, — прошепотів я. 'Розслабся. Ми нічого не досягнемо, якщо ви запанікуєте.


Вона подивилася на мене, потім проковтнула і кивнула. Її великі груди тремтіли, притискаючись до мого тіла, соски напружилися і напружилися. — Почни з самого початку, — сказав я. — Хто тобі все це сказав? Коли? Чому?


Вона глибоко зітхнула. Її повні стегна обвилися навколо моїх повних обіймів.


«Це почалося приблизно шість чи сім тижнів тому. Ці ліниві клієнти почали приходити до будинку. Я маю на увазі божевільні – ну, дивні. Коли ти в житті, особливо якщо ти працюєш у доброму борделі на кшталт цього, ти звикаєш до справді божевільних хлопців та божевільних речей, які вони задають. Але ці хлопці були... вони змусили мене зіщулитися. Вони завжди приходили по шість чи по сім разом.


"Всі американці?"


- Ні не все. Я маю на увазі, що вони говорили різними мовами. Деякі були чорними, деякі іспанськими типами, деякі справжніми блондинами, а деякі східними. Але річ у тому, що всі вони якимось чином були обдовбані. Не травою, а щось міцніше. Вони приходили і годинами сиділи у головному залі, просто дивлячись на дівчат. Нарешті вони все взяли по дівчині і почали трахкати. Але набагато довше вони просто дивилися у залі. Вони дуже пильно стежили за нами. А потім ...


Вона заплющила очі. Її ноги рухалися поруч із моїми, наче вона гладила мене, але, як я підозрював, це було більше від спогадів жаху.


«Потім близько п'яти тижнів тому дівчата почали зникати. Вони пішли у свій вихідний і більше не повернулися. За кілька днів їхні тіла було знайдено десь у пустелі, задушені шматком дроту. Поліція мовчала, щоб не лякати людей. І справа була в тому, що… Я відчув, як вона здригнулася. Це протиставило її секс моєму. Незважаючи на секс, я був схвильований.


- Справа була, - насилу продовжила вона. — Що кожна з убитих дівчат була жінкою, яка займалася сексом із цими лінивими клієнтами. Тільки вони. Ніколи не було дівчини, котра не займалася з ними сексом. Начебто їх вибрали для сексу, а потім для вбивства. Добре продуманий вибір. Із семи дівчат, які були з одним із цих хлопців, п'ятьох було вбито. Залишилося лише дві. І і...'


— Продовжуй, — підбадьорив я.


'...І... о боже, я одна з тих двох! Вони вб'ють мене так само, як убили інших дівчат. І я не хочу вмирати! Я знаю, ти думаєш, що я марна через той спосіб життя, який я веду, але я людина і не хочу вмирати. Ти повинен допомогти мені!


Її тремтливий страх привів нас до обіймів, які більше не були показухою. Наші рухи ставали все більш і наполегливішими, все більш і більш ритмічними.


Мені довелося щосили намагатися не відволікатися від справи. — Якщо я зможу, я допоможу тобі, — сказав я. — Але ви повинні мені сказати, як усе це пов'язано з убивствами та майбутнім викраденням Ніхов'єва.


Її нігті знову вп'ялися мені в спину. Вона також намагалася контролювати себе.


- Це було минулого тижня, - сказала вона. «Досі я ніколи не мала такого клієнта, і, повірте мені, я не заперечувала. І коли один із них нарешті обрав мене, я не могла сказати «ні». У нашій професії це неможливо. Отже, ми повернулися до однієї з кімнат, і я роздяглася. Та не він. Він просто сидів на ліжку і ніби дивився крізь мене. Потім я виявила, що він був більшим, ніж просто під кайфом. Я маю на увазі, він був зовсім не в цьому світі, він дійсно ширяв у хмарах. І в нього була така зла усмішка на обличчі. Він змусив мене здригнутися, і мені захотілося втекти з кімнати, ніби за мною гнався диявол. Але, звісно, це було неможливо. А потім він почав говорити. Він продовжував щось розповідати. Я думаю, він навіть не усвідомлював, що був у кімнаті зі мною, настільки він був обдовбаний. Він ніби розмовляв сам із собою. Він сказав... він сказав...


— Продовжуй, — покликав я. Мені не треба було заохочувати її тіло. Ні моє. Ми корчилися в автоматичних, але щирих ласках найінтимнішого характеру.


«Він сказав, що секс не має значення. Частина всього цього - хоч би що це означало - але незначне. Що це був справжній акт, не справжній святий акт, лише підготовка. Я не знала, що він мав на увазі, і я так і сказав. Але він продовжував говорити. Так обкурений, що навіть не чув мене. Той секс був лише підготовкою до воістину священного акту, хоч би яким він був. А потім він сказав... про боже... що вбивство кількох повій теж не важливо. Що це було трохи. Що це була лише підготовка. Що таке смерть кількох повій порівняно з тим, що мало статися? Він просто продовжував говорити про це. А потім він почав говорити про президента Кеннеді, Роберта Кеннеді та Мартіна Лютера Кінга. Він звучав майже роздратовано, принаймні дуже незадоволено. Він сказав, що їхні вбивства не призвели до того, що мало статися. Що вони були розчаровані наслідками. Потім раптом він перестав здаватися злим і почав усміхатися, сміятися, потирати руки. Його очі закотилися, як у божевільного, присягаюсь богом. Він почав говорити про майбутню велику подію, найбільшу подію, яка приведе до самого священного часу з усіх. До того, заради чого вони всі працювали і на що чекали».


- І що це було? Її плоть була така гаряча і слизька від поту, що, здавалося, хотіла злитися з моєю.


- Він цього не казав. Чи не безпосередньо. Але потім він заговорив про Ніхов'єва. Він промовив це ім'я кілька разів. Він був у захваті від його майбутньої поїздки до Америки. Я не могла збагнути все це. Цей хлопець був такий обдовбаний, що не розумів, де знаходиться і що говорить. Але потім стало по-справжньому шалено, по-справжньому страшно. У мене все вкрилося мурашками, і я почала потіти. Він пробурмотів щось про «Могутню Матерь, яка була мертва» та «Старого з гори, який був її делегатом на Землі», і в мене виникло відчуття, що це повинно мати якесь відношення до вбивств дівчаток. Тому що тільки про це він і бурмотів після цього — про вбивство, вбивство, смерть…»


Її шкіра тепер тремтіла, конвульсивно сіпалася. Наші тіла злилися.


«У мене таке почуття… Боже мій, я знаю, ви подумаєте, що я божевільна, але я можу присягнути, що це правда. Це жахливо, найстрашніше - я відчуваю, що він, що "вона" - що вони люблять вбивство і смерть, що вони обожнюють вбивство та смерть.


Кажуть, що в періоди величезної напруги, страху чи невпевненості в найближчому майбутньому люди кидаються в секс — часто з усіма, хто опиняється поряд — для спокутування нестерпного. Сьогодні і в напрузі. Саме це зараз і сталося із Джиллі. Обпалююче сексуальне сяйво її тіла та рухів дійшло до того, що вона без слів благала про секс, вимагала його. В даний час. Негайно. Моє тіло, вже доведене до краю її та нашою демонстрацією, раптово відповіло з силою, що дорівнює її. Я перекинув її на спину. Я нахилився, щоб поцілувати її соски, і відчув, як вона відкрилася, щоб прийняти мене, взяти мене, проковтнути мене. Весь цей час мій розум боровся з інформацією, яку вона дала мені: Старий з Гори, Могутня Мати, яка померла. Його зв'язок із замахами в США та загибеллю повій. Поклоніння вбивству та смерті. А Ніхов'єв...


'Ах да!' - Закричала Джіллі. 'Так! Зараз! Зараз! Будь ласка!'


Це було подібно до білого вогню, який розлився по моєму тілу і став нестерпно яскравим білим світлом у моїй голові. На мить мій розум поринув у приголомшливе відчуття, що поглинуло моє тіло.


Пролунав стукіт, гуркіт і крики…


Я знову прийшов до тями.


Стук, стукіт і крики були не в моїй голові. Дуже далеко. У двері кімнати.


'Відкрий ці двері. Відкрий! Ти чуєш мене? Відчиняй, чи ми виб'ємо двері.


Джіллі ледве встигла вивільнити мене зі своїх гарячих обіймів, як я встав і ступив через кімнату у своєму одязі. Не з пристойності. І не тому, що більшість людей почуваються беззахисними голими. Але через Гюго, Вільгельміну та П'єра — мою зброю та друзів — яких я сховав у одязі (я залишив Вільгельміну в машині під час обшуку), а не на тілі, знаючи, що для цього завдання мені, можливо, доведеться роздягнутися.


Секретні агенти та любителі заміжніх жінок повинні вміти швидко одягнутися. Я можу це зробити дуже швидко. Але тільки-но я одягнув куртку, як стукіт у двері перетворився на тріск. Я глянув на ліжко. Джиллі натягла простирадла до підборіддя і, завмерши від абсолютного жаху, дивилася на двері.


Дерево піддалося з оглушливим тріском. Джиллі закричала з перекошеним обличчям. Троє чоловіків із револьверами напоготові увірвалися до кімнати через вибиті двері.


Вони були одягнені у форму поліції штату Невада. Їм пощастило, що вона була на них і що я помітив форму, перш ніж моя рука досягла П'єра, де я сховав його від обшуку людини біля воріт. Мої руки зупинилися за кілька сантиметрів до смерті трьох. І, можливо, смерті Джіллі та мене в перестрілці.


— Ну, — відрізав один із них. 'У коридор. Обидва. Ну давай же!


Я запитав. — Скажи, що то за чортівня? Я був схвильований, але обурений. 'Що тут відбувається? Якщо, будучи хлопцем, ти помандруєш у абсолютно законне...


— Нічого законного, — відрізав чоловік, який заговорив першим. «Ліцензію у цій справі відкликано. Занадто багато скарг. Ну, поспішайте. Ти там на ліжку. Примусь свою ліниву дупу рухатися, як ти робиш для своїх клієнтів.


Повільно, невпевнено, але трохи злякано Джіллі встала і одягла сукню. Поки вона цим займалася, мій мозок працював на повну котушку. Поліцейські машини вздовж дороги. Зібралися на рейд, це тепер зрозуміло. Але я ніколи не чув скарг на мадам Розу. А якщо були, то навіщо наліт уночі. Чому вони просто не закрили це місце вдень?


Але чоловіки виглядали як державні агенти. Їхня уніформа збігалася зі справжньою. Їхні машини були в порядку. І поводилися як менти: трохи нудні, але насторожені. Вони не хотіли потрапити в біду, але були готові діяти жорстко, якщо трапляться.


Я вирішив дати їм презумпцію невинності. Я пішов би з ними, але тримай свою зброю під рукою.


— Гаразд, — коротко сказав поліцейський, коли ми опинилися в коридорі. - Ми тебе затримаємо. І тебе, і дівчину. Ми намагаємося провести цей рейд таким чином, щоб потурбувати якнайменше клієнтів та співробітників цього закладу. Ми виведемо вас через задні двері, по одній парі за раз, якомога тихіше. Він суворо подивився на мене. «Тобто, якщо ви співпрацюватимете. Підніміть галас, і я подбаю про те, щоб у кожної газети в радіусі 200 миль були репортери та фотографи, коли я розповім про вас. Зрозуміло?


— Скажи мені чому, — заперечив я. «Я не зробив нічого протизаконного. .. '


- Ви свідки, от і все. Вчиняйте правильно, і ви зможете звільнитися менш ніж за годину. Обидва. Добре. Ходімо.


З двома поліцейськими попереду та двома ззаду нас повели коридором до виходу. Над дверима навіть була підсвічена червона лампочка «вихід», встановлена законом, ніби то був театр, а не публічний будинок. Коли я обернувся, я побачив ще двох копів наприкінці коридору біля головної зали. Пані Роза сперечалася з ними, спокійна, але люта. Більше нікого не було видно. Зважаючи на все, коп дотримав своє слово, і вони спробували провести облаву спокійно. Крім стукання у двері; що, можливо, не так турбувало у борделі, де люди звикли до ексцентричного, часто жорстокого сексу та його наслідків.


— Сюди, — сказав поліцейський. "Негайно сідайте на заднє сидіння патрульної машини".


За борделем стояли дві поліцейські машини. Нас із Джиллі загнали в одну. Джиллі виглядала все ще червоніє від сексу і трохи приголомшеної його раптовим кінцем. Як тільки ми сіли ззаду, попереду з'явились два копи.


Оскільки задні двері відчинялися тільки зовні, а міцні металеві грати відокремлювали нас від передньої частини, це була клітина, яка була майже така ж ефективна, як загратована камера. Двигун заревів, і машина відірвалася від землі, обпалюючи гуму. Інша машина була прямо за нами. Ми проїхали ще дві патрульні машини перед борделем, що ефективно запобігло спробі втечі з того боку. «Я не знаю, що, чорт забирай, ви, ублюдки, думаєте, що вони роблять», - сказала Джиллі, починаючи потроху приходити до тями. — Я ніколи не чув скарг на мадам Розу. мені здається більше схоже на пограбування


- Заткнися, - сказав один з копів, не обертаючись.


- Твоя черга ще попереду.


'Яка?' - сказав Джіллі. Вона виглядала здивованою, потім стурбованою, потім ми звернули на головну дорогу, і настала моя черга дивуватися. І хвилювався.


Ми поїхали неправильним шляхом. Чи не в Рено. Найближче місто будь-якого розміру в цьому напрямку знаходилося більш ніж за п'ятдесят миль. Найближче відділення державної поліції було ще далі.


- Гей, - раптом сказала Джіллі, помітивши те саме. «Ми хіба не збираємось у Рено. Тож ми просто їдемо до пустелі. Що тут відбувається? Що, чорт забирай, відбувається?


У передній частині машини не було відповіді. Джиллі шумно проковтнула. Вона повернулась до мене.


- Боже мій, - сказала вона. 'Що це? Я не розумію. Куди, чорт забирай, вони нас везуть?


Я не знав, але в мене почали з'являтися підозри. Тільки одне не давало мені злякатися так само, як Джіллі. Поліцейські не спромоглися мене обшукати. Вони розраховували на перевірку, яку мали пройти всі клієнти разом із людиною біля воріт. Тож я був у всеозброєнні. Вільгельміна, мій 9-міліметровий «люгер» був у кобурі на щиколотці, Х'юго, тонкий, як олівець, стилет, затишно вмостився в замшевих піхвах на моєму передпліччі, а П'єр був захований поряд з моїми яйцями. Я був ходячим арсеналом.


Через деякий час я був радий, що це так.


Один із копів нахилився вперед. Промайнуло маленьке полум'я, запальничка чи сірник. Чоловік відкинувся і щось вдихнув. За мить він передав його, хоч би що це, поліцейському за кермом.


Густий, нудотно-солодкий запах наповнив машину.


Я почув, як Джіллі знову проковтнула. Коли я подивився на неї, її рот був відкритий, а обличчя спотворилося від страху.


"Хеш?" - сказала вона, задихаючись. - Це гашиш. Що палять. Що... всі ці парубки його курять. Що робить їх неосудними. Вони... вони...


Їй не треба було закінчувати пропозицію. Ці люди були копами. І точно не везли нас у поліцію штату.


Джіллі закричала. Вона кинулася на металеві ґрати, що відокремлювала задню частину машини від передньої, і вдарила по ній своїми маленькими кулачками так сильно, що з них пішла кров. А потім знову закричала. Двоє чоловіків попереду навіть не обернулися. Я схопив Джиллі і штовхнув її назад на місце, говорячи заспокійливі безглузді слова. Якщо Джіллі впаде в істерику, вона буде марна ні для мене, ні для неї самої. І було очевидно, що нам обом потрібна вся можлива допомога. Машину винесло на пустельну дорогу. На багато миль довкола не було нічого, крім хмарного нічного неба, плоскої пустелі з рідкісними шавліями та рідкісними пустельними тваринами.


І нас замкнули в нашій пересувній клітці, як звірів, яких ведуть на бійню.


Через деякий час Джіллі занурилася в мовчання, так само спричинене агонією, як і її істерією. Вона лежала у мене на грудях, дихаючи швидкими короткими вдихами. Потім машина загальмувала та зупинилася. Я чекав, поки двоє чоловіків попереду ворухнуться, але вони не рухалися. Вони сиділи, курили свій гашиш і передавали слухавку туди-сюди. Запах у машині став густішим. Як запах розкладання та смерті. І вбивства. Джиллі затремтіла, її рука стиснула мою руку.


Ніхто не говорив.


Тоді я зрозумів, на що чекали чоловіки. Я почув звук машини, що наближається, а коли обернувся, то побачив, що позаду нас зупинилася патрульна машина. Потім третя та четверта. Пасажири вийшли і повільно, не поспішаючи, підійшли до машини, де ми знаходилися. Коли вони утворили півколо з одного боку, обидва «поліцейські» вийшли вперед. Найближчий відчинив задні двері з боку Джиллі. — Виходь геть, — сказав він.


Джиллі видала нерозбірливі звуки і притулилася до мене. Сильним, але напрочуд лінивим рухом, ніби живучи в уповільненому світі, чоловік вчепився в неї і витяг Джіллі назовні. Наче вона була мішком, він жбурнув її в пісок.


- Виходь, - сказав він мені.


Я повільно вийшов і подивився на півколо чоловіків довкола мене. І я побачив, чому їхні рухи були так дивно сповільнені. Кожен із них був під кайфом, абсолютно неосудним від гашишу. Очі були яскравими, з дуже великими зіницями. Погляд зосередився на речах, але, здавалося, дивився прямо на щось невиразне за його межами.


Я вагався. Вони були під кайфом, але їх було вісім, а я один. Я повинен був відволікти їх, або я мав змогу розділити їх, якщо у нас з Джиллі був шанс втекти. І зберегти життя, похмуро подумав я. Крім того, я хотів, щоб хоча б один із них був живим. Для допиту. І це ще більше ускладнювало справу. Перш ніж я встиг вигадати розумний план, вперед вийшов один із чоловіків з останньої машини. Він був стрункіший за більшість, жилавий, і навіть у темряві я міг сказати, що його шкіра була темного відтінку. Він підійшов до Джіллі і штовхнув її ногою в живіт.


- Вставай, - сказав він. "Вставай, брудна сука з бардаку".


Акцент безперечно був іноземним. Індонезійська? Пакистанська?


Джіллі, який тепер більше боявся лягти, ніж підвестися, повільно підвелася і, хитаючись, стала на ноги. Вона тремтіла в холодному повітрі пустелі, на її обличчі була маска чистого жаху. Вона відкрила рота, але, мабуть, не могла говорити.


Заговорив худорлявий чоловік із акцентом.


- Ми незадоволені вами, - сказав він. «Дуже незадоволені. У вас була телефонна розмова з чимось чи кимось, природу якого ми не можемо визначити. Це завдало нам безліч незручностей. Ми були змушені вивести вас з публічного будинку, перш ніж ви змогли поговорити з будь-ким ще. Нині ж ми змушені мати справу з вами без належного ритуалу. Інші, хоч і були повями і не мали реального значення, принаймні все ще служили низькому ритуалу. Навіть з тобою у нас не вистачає часу та підготовки для цього. Єдина компенсація...


Він повернувся до мене. Його очі, здавалося, горіли. «...ще одна смерть. Бідний теж, тільки невідомий, який був із повією, коли її заарештували. Але навіть жалюгідна смерть є смерть. І так далі...'


Він усміхнувся. Мене нудило від цієї усмішки.


«…Незабаром ми дізнаємося правду. Останній обряд.


"Будь ласка", - почула я здавлений зітхання Джиллі. 'Будь ласка. Який...'


Це була помилка. Група звернула на неї увагу. Вони підійшли ближче до нас. Раптом я відчув вістря ножа на своїй шиї. Водночас, той, хто виявився лідером, витягнув щось із кишені. Дуже швидким для обкуреної людини рухом він прослизнув за спину Джіллі.


"В ім'я Могутньої Матері!" - вигукнув він.


"В ім'я Могутньої Матері", - відповіла група як би одним голосом - голосом, грубим і збудженим від невимовної, безіменної пристрасті.


"Могутня Мати, яка померла", - вигукнув ватажок.


"Могутня Мати, яка мертва", група відповіла.


Кінчик леза змусив мою шию кровоточити. Я відчув смердючий подих людини, яка тримала його біля моєї шиї. Джиллі, задихаючись, з круглими від жаху очима, не в змозі закричати. Вона здавалася загіпнотизованою відчуттям фізичної присутності позаду неї.


"І Сини Старого Гори, який є її Представником на Землі", - закричав лідер.


"Її представник на Землі", у відповідь пролунав крик групи.


Щось спалахнуло в місячному світлі, і раптом я побачив це: шматок дроту, що обвив шию Джиллі, і руки лідера, що люто смикають дерев'яні ручки на кінцях дроту. У неї відразу перехопило подих. Її очі вилізли з орбіт. У групі зчинився рев - це було слово? Початок співу? Я не став чекати, щоб це дізнатися. Одним нескінченним рухом я кинувся вперед і вниз, роблячи сальто від леза до Джиллі. У той же час Вільгельміна ковзнула в мою праву руку. Я різко повернувся, виходячи із сальто. Людина з ножем була так близько позаду мене, що я відчув туман крові та уламки кісток від його розбитого черепа. Мій другий поворотний рух був знову спрямований до Джиллі. Але вождь тримав її за зашморг, щоб її тіло захищало його. Її обличчя почало синіти, руки стиснулися перед тілом в жаху. Її витріщені очі дивилися на мене, ніби кричали: допоможи мені! Допоможи мені!


Я побачив усе це за секунду і за такий же час прийняв рішення. Смутно усвідомлюючи тіло, що наближалося до мене, я кинувся прямо вперед, розставивши ноги і на висоті більше трьох футів над землею, прямо на груди Джиллі. То був єдиний шанс. Мої ноги врізалися їй у груди, як руйнівна куля. Мені здалося, що я почув, як щось клацнуло, але Джиллі відлетіла назад, шпурнувши ватажка собі під спину. І змусив його відпустити зашморг. Я одразу опинився на Джіллі. Я відірвав її голову, і за мить моя рука опустилася на горло ватажка швидким смертельним ударом. Я відчув, як розбив його кадик, і зрозумів, що він приречений. Але я також знав, що це станеться зі мною, якщо я не продовжуватиму рухатися. Вони хапали мене, смикали за одежу, за тіло. Збиті з пантелику нагромадженням тіл на землі і з цієї ж причини бояться застосувати свою зброю. Але вони наблизилися до міцної хватки, яка підніме мене з землі і залишить на їхню милість. Я інстинктивно відреагував. Я скористався своїм шансом, поки він ще мав. Я міг стріляти, бо будь-що потрапив, це мало бути ворогом.


Так я й зробив, звиваючись, як змія, щоб підняти Вільгельміну. Знову і знову я натискав на курок. Я розкидав свої кулі навмання з боку на бік. Я чув крики і метушню плутаних рухів. Руки відпустили моє тіло. За мить я зрозумів, що група пішла. Навколо заднього бампера останньої машини зникли тіні. Декілька тіней лежали обличчям униз на підлозі, стогнали і ворушилися. Мої руки автоматично перезаряджали пістолет, а мозок крутився, підраховуючи шанси. Я нарахував п'ять людей, що вийшли з ладу, якщо не мертвих. Але лишилося троє. Цього було достатньо. Якщо вони нападуть на мене одночасно, з двох сторін від лінії машин і з однієї над нею, я ніяк не зможу їх усіх дістати, доки один із них не дістанеться мене.


Мені треба було зробити лише одне: знешкодити їх одного за одним.


Вільгельміна була перезаряджена, і я обережно засунув її назад у кобуру. Хьюго, мій стилет, з'явився у моїй правій руці. Я зволікав, а потім кинувся вперед у ряді машин і сів поряд із найближчим переднім крилом. Я затамував подих і прислухався.


Я нічого не чув, тільки легкий вітерець над пустелею. Потім я почув ще щось. Щось, що промайнуло повз машину, прямо переді мною. Слабке, судорожне зітхання. Звук людини, якій важко дихати, вона не у формі і їй потрібно багато часу, щоб прийти до тями. Не перестаючи думати і хвилюватися, я прокрався вперед, довкола крила й довкола передньої частини машини. Я зупинився. Пихтіння стало ближче, набагато ближче. Всього за кілька дюймів від мене, з іншого боку крила.


Моя рука метнулася навколо крила, як гримуча змія — наосліп. Я схопив одяг і різко смикнув. У полі зору виникло тіло. Моя рука міцно стиснула його за відворот туніки. На обличчі тіла був вираз абсолютного, приголомшеного подиву. Цей погляд все ще був там, коли Х'юго ковзнув йому в горло і розрізав його від вуха до вуха.


Все це сталося з меншим шумом, ніж слабкий шерех піску. Одного вбито, залишилося ще два. Я витер Х'юго об мундир трупа, вклав його в піхви і знову звернувся до Вільгельмін. Тепер мені треба було бути більш ніж обережним. І мені довелося ризикнути. Тому що я хотів отримати хоча б одного з цих людей живим.


Повільно, обережно я визирнув через крило через ряд машин.


Нічого не видно.


Як можна ще повільніше і обережніше я встав і подивився на дахи машин.


Ніч вибухнула довкола мене. Перша куля просвистіла повз моє вухо, як сварлива оса, друга — як оса, яка вбила б мене, якби була на два дюйми ближче. Потім це перетворилося на цілий рій ос, усі смертоносні та надто близькі. Я кинувся в пісок і помчав із Вільгельміною у бік машин, стріляючи на ходу. За мить, на мій подив, чиє тіло безвольно звалилося вниз. Він нерухомо лежав біля моїх ніг.


За мить ніч знову вибухнула. Буквально цього разу. Сліпучий спалах світла, палюча спека, і я тільки встиг подумати, боже мій, куля потрапила в один із бензобаків. Потім величезна рука підхопила мене і знову шпурнула на землю. Хаотично я перекидався в темряву, в тишу, в чорну ніч.


Розділ 3


Я повільно повертався до тями — повільно й болісно. Перше, що я помітив, був грубий пісок пустелі на моїй шкірі і стукіт у голові, ніби стукав молот. Я прийняв сидяче становище і здригнувся. Я розтягнув одне плече. В решті короткого напівсонного огляду мого тіла переконав мене, що я в придатному для використання стані.


Тремтячи, я встав і озирнувся. Вибух відкинув мене приблизно на десять футів. Остання машина в ряді тепер являла собою не що інше, як руїни, що тліють. Дивом жодна інша машина не постраждала. Місцевість виглядала як поле битви. Тіла були всюди. Включно з Гіллі. Вона не рухалася. Я підійшов до неї по піску, став на коліна і здригнувся. Я спізнився, намагаючись урятувати її. Зашморг перерізав шкіру на горлі і перерізав стравохід. Одна секунда, і вона відокремила б її голову від тулуба.


Я встав і озирнувся. Тепер усе було дивно тихо. Тільки зітхання пустельного вітру. Нічого не рухалося. Потім я почув це - стогін. Слабкі, але ясні. Я витримав кілька страшних мить пошуку серед купи трупів, перш ніж знайшов його — невисокого пухкого чоловіка зі світлим волоссям і раною в грудях, досить серйозною, щоб переконати мене, що йому залишилося жити лише кілька хвилин. Якби це було так довго. Що пояснювало, чому він стогнав. Але не чомусь він усміхався.


Я опустився навколішки поруч із ним. Його очі, вже засклені від смерті, моргнули і повернулися до мене. Посмішка стала ширшою.


— Смерть, — промимрив він. «Честь… задоволення… смерті… нарешті».


Його голос став нерозбірливим. Я наблизив вухо до його рота. Слова прийшли з жахливим зусиллям, тепер лише пошепки, але з жахливим тоном достатку... невже це тріумф?


— Скоро… скоро… помру. Всюди... весь світ мертвий... апокаліпсис... останній і..."


Його очі затремтіли ще сильніше. Я зробив зусилля зрозуміти його. '...повний тріумф... Могутньої Матері!' Останні слова пролунали як удар, напрочуд потужний і сильний. Я відірвався від його обличчя. На мить він розплющив очі, і його усмішка стала ширшою. Потім його очі заплющились, а голова неживо покотилася набік.


Я повільно підвівся. Порожнє повітря стало ще холоднішим, і я тремтів. Але не лише від холоду. Чоловік здавався щасливим. На щастя, він помер.


Я знав людей, які готові померти заради якоїсь мети. Я бачив фанатиків, які були щасливі померти заради певної мети. Але чи бути щасливим померти, самому померти? До того, як у його грудях була пробита дірка, чоловік виглядав молодим та здоровим.


Це було неправильно. Це було шалено, гротескно, химерно. І жахливо. Наприклад, вираз лютої гордості на обличчі лідера, коли він туго натягнув зашморг на тонку, білу, гладку шию Джиллі. В мені закралося почуття огиди та гніву. Я стиснув зуби і покликав мене до дії. Я не став би високо цінувати Джиллі та її спосіб життя в минулому і теперішньому. Але ніхто не заслуговував на таку смерть. Та ніхто інший не мав права полюбляти це таким чином. Це був випадок, який особисто мене зацікавив би.


Я розвернувся на підборах і рішуче пішов до передньої машини. Перше, що мені потрібно було зробити, це вибратися звідси. Вісім трупів чоловіків і жінка навколо обгорілого кістяка машини, гуркіт якої, без сумніву, був чутний на багато миль навколо, мені згодом складуть компанію. І я не міг дати пояснення, які мали бути дані. Не обійшлося і без залучення AX та привернення до нього уваги громадськості.


Мені пощастило. Ключ був у замку запалювання, що робило виснажливі пошуки серед трупів зайвими. Я повернув його, і двигун почав ревти. За півгодини я знову опинився на головній дорозі, що веде до Рено. Я пішов нею, поки не знайшов місця, де біля дороги височіла висока піщана дюна. За цією дюною я залишив патрульну машину, що надто кидається в очі. За півкілометра я зупинився і почав чекати. Сонце зійшло і розлило по піску яскраво-малинове сяйво. Повітря вже почало прогріватися. Я майже цього не помітив. Я нетерпляче чекав.


Мені пощастило. За п'ятнадцять хвилин мене підібрав водій вантажівки. Ще за двадцять хвилин він висадив мене в центрі Ріно, перед заправною станцією. Я скористався вбиральні на заправці, щоб змити плями крові з обличчя і рук - водій вантажівки, явно сонний від втоми, не спромігся мене розглянути - поправив піджак і краватку, як міг, і перейшов вулицю, щоб компанія з оренди автомобілів, де я орендував Ford на свою кредитну картку. "Сьогодні тут великі справи", - сказав співробітник, закінчивши заповнювати документи і вручаючи мені ключі. 'Чув про це? Група хлопців увірвалася до казарми державної поліції за кілька миль звідси. Захопили чотири патрульні машини та купу обмундирування. Все у хвилюванні.


- Ага, - сказав я, відвертаючись. - Я чув.


— Б'юся об заклад, ви не чули іншого. Очевидно, вони перевдяглися поліцейськими та викрали одну з дівчат мадам Рози. Це бордель поблизу міста. Забрали та її клієнта.


- Так, - сказав я. - Я теж це чув.


"Безлад, чи не так."


- Так, - сказав я.


Смертельно стомлений я поїхав назад до озера Тахо. Криваві, бунтівні образи страху пропливли перед очима. Зловісні, тривожні крики та імена, які я чула так багато разів з того часу, як лягла в ліжко до Джиллі того ранку — невже це було всього кілька годин тому? - крутились у моїй голові. Могутня Мати-Мертвих, її Представник Землі, Старий з Гори, остаточний Апокаліпсис, світ, сповнений смерті. І Ніхов'єв. Ніхов'єв.


І Джон Ф. Кеннеді. Роберт Кеннеді. Мартін Лютер Кінг. На той час, коли я повернув ключ у замку на дверях свого готельного номера, я навіть не намагався зрозуміти. Я просто хотів спати. Я мусив спати. Зараз негайно. Завтра буде достатньо часу, щоб розібратися, зв'язатися з AX та визначити, які дії вжити.


Потім я побачив його, що сидів у кріслі біля вікна і зрозумів, що мені не до сну. Принаймні зараз.


- Сер, - сказав я.


- Нік, мій хлопчику, - сказав Хоук недбало, але з щирим занепокоєнням, - ти жахливо виглядаєш.


"Сер, - сказав я, падаючи на ліжко, - я відчуваю себе ще гірше, ніж виглядаю".


Хоук поворушив своїм жилавим і напрочуд сильним, бадьорим тілом і витяг з кишені одну зі своїх сигар. У світлі, що ллється з вікна, його серйозне обличчя під густою перукою сивого волосся було яскравим і живим. Хоук був напружений та стурбований. Більше, ніж я бачив упродовж тривалого часу. Але, як завжди з Хоуком, це була контрольована напруга.


Повільно, акуратно він просунув сигару між губ і закурив. Я придушив позиву до блювання і відчув короткий момент симпатії до законів проти куріння.


Він запитав. - А як щодо Джіллі Пончартрейн? Сподіваюся, ваша зустріч із нею була корисною?


— Це залежить від того, як на це подивитись, — відповів я. «Принаймні не для Джіллі. Враховуючи, що вона в пустелі неподалік Ріно, вбита гарротою і оточена вісьмома іншими трупами.


Брови Хоука злетіли вгору. До речі, він не ворухнув жодним м'язом свого тіла.


- Поясни, - сказав він рівно і спокійно. «Почніть із самого початку. Що трапилося, коли ти потрапив у бордель? Нічого не упускай.


Я почав із самого початку і пояснив це. Я не думав, що це потрібно...


Але результат показу повій і спілкування Джіллі і мене, з його надто реалістичним зображенням наприкінці, але крім цього, я не стримувався.


Коли я закінчив, Хоук замовк і дивився в простір. На щастя, він навіть забув витягти сигару.


- Хммм, - нарешті сказав він. — То ти гадаєш, вони не знали, хто ти? Вони не довідалися що ви агент АХ. І взагалі про АХ?


"Ні, сказав я. «Я думаю, що вона підслухали телефонний дзвінок Джиллі з контактним обличчям AX , і вони вирішили, просто убити Джиллі, перш ніж вона зможе сказати більше. Я виявився з Джиллі, коли вони прийшли за нею. І вони, мабуть, дуже хотіли знешкодити її, бо замість того, щоб чекати, поки вона поїде до міста у свій вихідний, вони влаштували цю хитромудру поліцейську виставу».


- Хм, - сказав Хоук.


«І якщо вони можуть підслухати такий звичайний телефонний дзвінок, викрасти чотири поліцейські машини, плюс форму і примудритися вбити непоміченими сімох дівчат із публічного будинку, то у них має бути хороша організація та чималі ресурси. Я був налаштований скептично, коли Гіллі заявила, що вони мають відношення до вбивств Кеннеді та Мартіна Лютера Кінга та нападів на Форда, але тепер я задумався. Чесно кажучи, це мене турбує. Я думаю, що це має бути досліджено. А щодо викрадення Ніхов'єва — ну, може, це й нісенітниця, але це…


- Ні, - спокійно сказав Хоук. — Боюся, це що завгодно, тільки не дурниця. Я моргнув.


Хоук знову повільно закурив недопалок.


— Чи бачиш, — сказав він. «Ніховйова вже викрали. Весь його літак та команда зникли вісім годин тому над серединою Атлантики. Відразу після того, як я послав тебе сюди.


Моя щелепа відвисла. Я нічого не міг вдіяти. Поки я був у ліжку з Джиллі, перевіряючи те, що я твердо вважав хибним слідом, звичайною справою, прем'єр-міністр Радянського Союзу зі своїм літаком і всією командою.


«Але, сер, - сказав я, коли досить оговтався, щоб говорити, - це не має жодного відношення до того, що сталося минулої ночі. Ці люди просто божевільні, тупі ублюдки.


"З тим, що ви назвали гарною організацією та значними ресурсами", - нагадав мені Хоук. «Чи може бути так, що їхня організація та їх ресурси набагато більші, ніж будь-хто мріяв?»


— Ти маєш на увазі тих людей позаду…


Хоук мовчки простягнув мені аркуш паперу. Це була телеграма, датована сімома годинами раніше в Парижі. Звернення було простим: Президент Сполучених Штатів. Білий дім. Вашингтон, США. Текст був таким самим простим. І набагато забійнішим.


ПРЕЗИДЕНТУ СПОЛУЧЕНИХ ШТАТІВ БОРИС НІХОВ'ЄВ, ПРЕМ'ЄР РАДЯНСЬКОЇ СПІЛКИ, ВИКРАДЕНИЙ НАМИ І ТРИМАЄТЬСЯ У ЗАЛОЖНИКАХ. ВІН БУДЕ СТРАЄНИЙ НА ОСІННИЙ КВІНКОНС ЦЬОГО РОКУ.


В честь могутньої матері, яка померла, і СТАРА ГОРИ, ЇЇ ПРЕДСТАВНИКА НА ЗЕМЛІ.


Я глянув угору. Хоук глянув на мене твердим поглядом, але незвичайною серйозністю.


— Двадцять друге, — повільно сказав я. — Це за чотири дні.


— Саме так, — сказав Хоук. Він підвівся, зробив два кроки до вікна і став там спиною до мене. Коли він знову заговорив, його голос був таким тихим, що я ледве міг його почути.


— А це означає, — сказав він, — що ви маєте рівно чотири дні, щоб уникнути смерті прем'єр-міністра Росії. І майже вірною ядерна війна між Росією та Америкою.


Я дивився на нього. - Але, сер, - повільно сказав я. «Російські ніколи не повірять, що ми маємо до цього якесь відношення. Хоча він їхав із офіційним візитом. Ви навряд чи можете розраховувати на вбивство глав держав у політиці США. Тим більше не Росії, після всіх наших взаємних зусиль щодо підтримки розрядки...»


Похитавши головою, Хоук обернувся. - Ні, - сказав він. - Проблема не в цьому. Росіяни, навіть найзаклятіші ненависники капіталізму, надто розумні, щоб повірити, що ми вчинимо напад такого помітного характеру. Якщо ми взагалі бажали атаки. Вже точно не на Бориса Ніхов'єва. Ви знаєте щось про Ніхов'єва?


— Я знаю, що він є головним захисником розрядки в Росії, — сказав я.


— Саме так, — сказав Хоук. Він почав ходити по кімнаті повільно, розмірено, майже по-військовому. Насправді Ніхов'єв не тільки головний захисник розрядки в російському уряді, він фактично єдиний серед вищих керівників уряду. Він перебуває на посту лише трохи більше року. Недостатньо довго, щоб зміцнити своє становище і оточити себе людьми, які думають так само, як він, які продовжили його політику, якби найвища посада опинилася в одного з них. Тепер, якщо помре Ніхов'єв, його наступником, безперечно, буде Рунанін чи Глінко. Ці двоє прихильники політики тотальної та жорсткої конфронтації з Америкою. Вони вважають, що наша країна має бути настільки ослаблена та принижена, що має бути підпорядкована Радянському Союзу або повністю знищена в ядерній війні». Хоук зробив паузу. Він повернувся і глянув на мене. «Як ви знаєте, наша політика не полягає в тому, щоб підкорятися Радянському Союзу чи будь-якій іншій країні. Якщо Ніхов'єва вб'ють і до влади прийдуть Рунанін чи Глінко, ядерна війна стане неминучим наслідком. Можливо, не цього року, але точно у найближчі два роки. І чи виграємо ми чи виграють росіяни, результат буде..."


— Буде катастрофою, — похмурим голосом закінчив я фразу. «Це неймовірно».


Хоук кивнув головою.


- Точно, - сказав він. — Значить, Ніхов'єв має жити. Його потрібно знайти та доставити у безпечне місце.


Я запитав. - "Хто працює над справою?"


- Все, - коротко сказав Хоук. «Кожна американська та російська розвідслужба. Вони шукають у всіх напрямках одночасно. Усі напрямки, крім одного. Окрім справи, яку ви візьмете.


Я підняв брови.


«Лише Білий дім та Кремль, який теж це отримав, знають про існування цих телеграм. Білий дім передав її до АХ, а АХ - її головного агента, ти будеш єдиним агентом, який розслідує телеграму. Ми припускаємо, що винні у викраденні хочуть розголосу. Якщо ми не дамо їм ні розголосу, ні навіть підтвердження їхнього існування, можливо, це змусить їх діяти, що виявить, де вони ховають Ніхов'єва. Навіть якщо це не призведе до такого результату, уряд обрав політику абсолютної таємності. Справа в тому, вважається, що Ніхов'єв відклав свій візит. Ми не хочемо, щоб інші підривні групи інсценували викрадення високопосадовців, щоб привернути увагу громадськості до своєї справи».


Хоук зупинився і глянув прямо на мене.


— Чотири дні, Кіллмайстер, — сказав він. «Чотири дні, щоб урятувати цю країну та Росію від ядерної катастрофи».


Я помовчав. Потім я знову глянув на телеграму в моїй руці.


«На честь могутньої матері, яка померла»,


Читаю вголос задумливо,


'СТАРИЙ ГОРИ, ЇЇ ПРЕДСТАВНИК НА ЗЕМЛІ'


— Це щось означає для вас? - спитав Хоук.


— Не для мене, — повільно сказав я. — Але це міг би знати хтось інший. Хтось із вузькоспеціалізованими знаннями. Наприклад, знання...


'Культу?' Хоук натягнуто посміхнувся. 'Так. Я також так думав. Екзотичний, фанатичний, напіврелігійний культ. Витоки якого, мабуть, були втрачені у глибині століть. Різні імена та ритуали, але по суті однакові. Повернення до примітивного поклоніння, яке тепер перетворилося на щось зле».


Я кивнув головою.


— Мені потрібний список, — сказав я. «Список найбільших світових авторитетів у галузі цього культу. Комп'ютер AX повинен це знати…”


Хоук сунув руку в нагрудну кишеню і вийняв кілька аркушів паперу.


"Я на крок попереду тебе", - сказав він, простягаючи їх мені. «Це виплюнув комп'ютер AX перед тим, як я заснув у літаку. Це майже п'ятнадцять імен, усі з посиланнями та життєвими історіями, але комп'ютер, схоже, вважає, що перше з них є найкращим — абсолютним найкращим у своїй галузі.


Я розгорнув папери та прочитав перший пункт. Звали його Смайт-Крег, лорд Альберт Хоулі. Ітон, Кембридж, Оксфорд, Гарвард, Сорбонна. Список вчених ступенів з порівняльного релігієзнавства, історії, соціології та мов завдовжки з вашу руку. Останній з англійської дворянської сім'ї, що сходить до вторгнення до Нормандії, у перстві Берка. І на відміну від більшості, ще дуже багатий. Але, мабуть, гроші не цікавлять відданого вченого та старшого куратора Британського музею у Лондоні. Газета додала, що йому тридцять два роки, і він не одружений.


Я встав.


- Перша зупинка в Лондоні, - сказав я. "Я зв'яжуся з вами там, якщо це можливо".


Хоук кивнув головою.


«Я забронював два місця на найближчий рейс до Лондона через Нью-Йорк, — сказав він.


- Сер, - сказав я. — Сподіваюся, ти не збираєшся приєднатися до цієї справи. Я маю на увазі, звичайно, ти у гарній формі, але …


- Ні, ні, - нетерпляче сказав Хоук. "Не я, а російський агент".


"Російська..."


«У «Червоній лінії» було багато суперечок із цього приводу. Росіяни як завжди підозрілі. Вони поняття не мають, про що йдеться, не більше, ніж ми. Але вони хочуть переконатись, що ми їх не обманюємо. Бог знає, що в них на думці. У будь-якому разі вони хочуть, щоб за нашим розслідуванням спостерігав російський агент. Кожен її крок, як то кажуть, «захищатиме їх інтереси». Їхній агент, з яким ви діятимете, це молода леді на ім'я... на ім'я..."


Хоук витяг з кишені смужку паперу і вдивився в неї. 'Її ім'я...'


Двері в іншу кімнату люкса відчинилися. Увійшла жінка із дивовижною фігурою.


- Мене звуть, - сказала вона, - Маріанна, Миколаївна Севоницька-Спесидовлінська. Я агент Радянського Союзу. Я прислухався до її голосу.


"Немає потреби переказувати мені цей випадок. Як справи?"


Я дивився на неї. Хоук мав рацію. Це точно була молода леді. Вона була блондинкою, з довгим густим волоссям, золотистим, як кукурудза. Вона також була високою, близько п'яти футів, і вона мала постать, якій Аніта Екберг могла б соромитися. "Як справи, міс е-е... міс..." - сказав я, звертаючись до Хоука за підтримкою.


"Маріанна Миколаївна Севоницька-Спесидовлінська", - сказала вона. Але страшенно важке ім'я для лакея американських капіталістичних паліїв війни, що виродилися. Можеш кликати мене Ганна.


- Дякую, - сухо сказав я. "І ім'я цього лакея американських паліїв війни, що виродилися..."


- Нік Картер, - сказала вона. Потім, вказуючи на Хоука сказала, - Ваш комісар вже сказав це. Він каже, що маєш високе звання в таємній поліції. ти як вершина дегенерату...»


...дегенерату капіталістичних паліїв війни, — закінчив я її фразу. - Добре, Ганно. Приголомшливо. Бачу, ми чудово порозуміємося.


— Я винна, — серйозно сказала вона. — Маю наказ. Я підкоряюся своїм наказам. Наказ такий, що ми повинні бути як дві закохані пташки.


— Як двоє закоханих? 1


Горда усмішка прогнала суворий вираз з її обличчя.


'Добре, чи не так? Я говорю на американському сленгу, абсолютно сучасному. У мене є старанно вчився. Я справжня мудра книжкова сова і вивчила весь сленг, тож говорю як американка».


- Добре, - обережно погодився я. "Цілком, мм ... сучасно."


- Добре, - сказала вона із задоволенням. 'Добре. Ти хапаєш суть, як заєць, тоді ми ворушимося. Пікобелло, клуб.


Я обережно глянув на Хоука, але він уникав мого погляду. Я би не отримав ніякої допомоги з того боку. Я зробив єдине, що міг, схопився як заєць і приготувався ворушитися.


Прощання Хоука було міцним рукостисканням. Теж для Анни. - Удачі, - просто сказав він.


Ганна міцно взяла його за руку і глянула в його очі похмуро і серйозно.


- Дякую, - сказала вона. Потім ще більш похмурим голосом: «Тримайся за яйця, друже»


Розділ 4


Дорогою в аеропорт у мене виникли труднощі з Анною. Вона хотіла знати, чому я не ношу наручний радіоприймач із приймачем. Вона чудово знала, що у Діка Трейсі він завжди був, то чому не в мене? Ще вона дуже обурилася, коли я зізнався, що в мене немає невидимого міні-променя смерті та скайпортера, який, як відомо кожному ідіоту, перетворює кожну людину на вертоліт. Моя заява про те, що я не маю цієї необхідної зброї, яка, як вона запевняла мене, була спочатку винайдена російськими, а потім вкрадена американцями, явно не задовольнила її. Вона трохи заспокоїлася, коли я сказав їй, що на мені справді надіто те, що вона назвала «пуховиком».


"Я вважаю, що ваш комісар збрехав мені", - сказала вона, надувшись. «Якщо ти топ-поліцейський, чому в тебе немає всієї найсучаснішої американської зброї?»


- Що ж, - сказав я. «Вони урізають бюджет. А ви? Де ваша сучасна зброя?


— Мені це не потрібне, — сказала вона.


— Тобі не потрібна зброя?


"У мене є руки".


'У тебе добре з прийомами? Карате? Айкідо?


«Удари у око. Тичок у голову! Вона зробила два швидкі рухи руками.


Я проковтнув.


- Що ж, - сказав я. "Звучить жорстоко, але ефективно".


— Дуже ефективно, — сказала вона. "Я покажу тобі."


Я почистив горло. - Е… так.


"Але не як приймально-передавач-наручне-радіо-телебачення," похмуро сказала вона. "Це вершки врожаю".


- Ага, - сказав я. 'Вірно. Краще з кращих.'


«Це ти звідти».


"А, так. Вам подобається це. Послухайте, Ганно, якщо дозволите, я спитаю, де саме ви вивчили англійську? Я маю на увазі, де ви підчепили весь цей сучасний сленг? Це справді робить вашу розмову… е… дуже незвичайним.


Вона трохи посвітлішала.


'Хіба це не здорово? Я була найкращим учнем у класі. Два мої найкращі предмети. Американський сленг та уколи для очей. Очні уколи складніші. Важко змусити людей практикуватись. Ви можете займатися лише з однією людиною одночасно. Але зі змією було легко. Я навчалася у професора Сленського. Він тривалий час жив у Америці.


— Чи працював в університеті?


'Ні. Великий ресторан класу "люкс". Макдональдс. Потім він вирішив повернутися до Росії. Його найняли викладати американський сленг».


Я запитав. - "Коли саме він повернувся до Росії?"


- У 1927 році. Але він розумна людина. З того часу він тримає руку на пульсі сленгу завдяки популярним речам. Комікси. Фільми.'


- Так, - сказав я. — Справді, дуже розумна людина.


- Абсолютно клубний, - сказала вона, киваючи.


На Анну чекало ще кілька розчарувань. Першим був ресторан в аеропорту, де ми пили каву, поки чекали на виліт нашого літака.


'Що це?' — підозріло спитала вона, зупиняючись у дверях. — Кафетерій, — терпляче пояснив я. "Ви стоїте в черзі, вибираєте те, що хочете, потім платите і приносите це до свого столика". Брови Ганни злетіли вгору, спочатку від подиву, потім від обурення. — Сам принесеш до столу? Жодних слуг?


«Ніяких слуг».


Вона пирхнула. «Ха. Дуже третій клас. У Радянському Союзі нас обслуговують офіціанти».


Її обурення у їдальні було ніщо порівняно з її реакцією, коли ми сіли в літак і виявили, що наші місця не першого класу, а туристичного.


"Ми тут?" – вона майже закричала. — Із простими людьми?


Я почав втрачати самовладання. - Справді, - сказав я. «Ми тут не з вишуканим шиком, а із звичайними людьми. Нема ні шампанського, ні свіжої ікри. Жодних слуг, за винятком кількох перевтомлених стюардес. Все дуже по-плебейськи. - твердо додав я. — І зараз я порину в дуже плебейський сон.


— Ха, — пробурмотіла вона з огидою. «Вперше, коли я відвідую декадентську капіталістичну країну, що прогнила від дегенеративної розкоші, я маю летіти економ-класом. Вся буржуазна жадібність. У Росії краще, це можна сказати відпад».


Я відкинувся на спинку крісла, побачив, як спалахує напис «не палити, пристебніть ремені», пристебнув ремінь безпеки і заплющив очі. Літак почав вирулювати на зліт, коли я відчув, що засинаю. Я прокинувся за кілька годин і виявив, що Ганна із задоволенням їсть і її, і мою їжу. Потім я знову заснув і прокинувся, щоб побачити, як Ганна уважно читала номер Нью-Йорк Таймс, приділяючи особливу увагу чудово ілюстрованій рекламі діамантових намист. Наступного разу, коли я прокинувся, пілот оголошував, що ми посеред Атлантики.


Але не це змусило мої очі луснути. У повітрі висів слабкий, але знайомий запах, який відчувався зовсім недавно. Він був гострий і протяжно солодкий. Я глянув на Ганну. Її очі зустрілись із моїми. Вони були пильними і пильними. Вона сказала одне слово таким тихим голосом, що тільки я міг його почути. 'Гашиш.'


Я кивнув головою. Наскільки мені відомо, Ганна нічого не знала ні про різанину в пустелі, ні про культ, крім телеграми своєму уряду. Згодом вона має бути поінформована, якщо ми збираємося ефективно працювати разом. Але не раніше, ніж я переконався, що можу їй довіряти. До цього було так: що менше вона знає, то краще.


"Як давно ти його відчула?" — спитав я її.


— Близько десяти хвилин, — сказала вона. «Спочатку я не була певна. Був дуже м'яким. Потім сильніше. Тепер знаю точно.


— Я теж певен, — недбало сказав я. «Але, ймовірно, це просто купка бродяг-хіпі, які палять нелегальний одвірок у туалеті. Я піду подивлюсь.


- Я шукаю в іншому туалеті, - сказала вона, починаючи вставати. - Ні, - сказав я рівно. 'Залишайся тут. Я скоро повернусь.' Вона корилася, але з явним небажанням опустилася на стілець. Я відчував, як її очі свердлять мою спину, поки я недбало прямував до туалету.


Запах гашишу посилився. І ми з Ганною більше не були єдиними, хто це помічав. Переді мною стюардеса, що розносила напої, випросталась і принюхалася, як собака на кролячій стежці. Її обличчя напружилося. Раптом вона повернулася і швидко пішла до туалету. Я пішов за нею лише за кілька кроків.


Ми не пройшли далі кухні. Коли вона пройшла повз нього, я побачив, як вона раптово зупинилася. Її тіло напружилося, наче через неї пройшов електричний розряд. Її рота відкрився, і їй захотілося закричати.


Я був позаду неї за два кроки. Я затиснув їй рота рукою, щоб заглушити крик. Поки я це робив, зазирнув на кухню. Ще одна стюардеса лежала на підлозі під буфетом. Вона лежала скрученою, неживою купою. Її обличчя було огидною пурпуровою кулею, що роздулася настільки, що майже невпізнанно було людське обличчя. Очі вилізли з орбіт.


Її голова була майже відокремлена від шиї. Вона була задушена зашморгом.


За секунди я все зрозумів. Затиснувши рукою її рота, щоб приглушити крик, який налякав би пасажирів, я штовхнув перелякану другу стюардесу в маленьку кухню. Там запах гашишу був такий сильний, що мені довелося подавитись.


- Тихіше, - прошепотів я на вухо стюардесі. «Якщо ви закричите, ви отримаєте літак, сповнений істеричних людей. Ти хочеш це?'


Повільно її тіло трохи розслабилося. Я відчував, що вона тремтить, але здавалося, що вона знову взяла себе в руки. Вона похитала головою, все ще дивлячись на спотворене обличчя трупа внизу.


Я обережно прибрав руку від її рота. Я бачив, як вона проковтнула, і вперлася однією рукою у стійку.


— Дві… дві хвилини тому я була тут, щоб наповнити візок випивкою, а він ще живий. Я її бачила. Я розмовляла з нею.


Вона знову проковтнула і, здавалося, була на межі нудоти. Я стиснув її руку.


— Ви бачили, щоб хтось приходив сюди чи приходив сюди після того, як ви пішли?


— Я… — видихнула вона. «Я подавала напої. Я нічого не помітила. Це правда. Хтось зачепив мене в проході. Я думала… я просто припустив, що він іде до туалету.


Хоч би хто це був, він міг прослизнути на кухню непомітно для інших пасажирів. Потім став позаду працюючої стюардеси і підняв свою швидку і безшумну зброю вбивства...


"Хто це був?" — різко спитав я. 'Це був чоловік? Як він виглядав?'


- Так, чоловік. Я не знаю… Блондин. Великий. У костюмі. І з сумкою лікаря, здається...


- Тепер він знову на місці?


Повільно, з тривогою вона визирнула з-за рогу кухні і окинула поглядом економ-клас.


— Не можу сказати, — сказала вона нарешті, повернувшись до мене. «Три вільні місця та нікого в проході. Значить, він може...


"Бути в одному з туалетів або в першому класі", - вирішив я за неї. Вона кивнула, намагаючись не дивитись на труп.


"Я повинна сказати пілоту", - сказала вона. "Якщо один із пасажирів..."


'Це не обов'язково.' -


Хлопець був величезний. Він перегородив майже весь вхід на кухню, і його голос був таким же голосним, хоч і ретельно приглушеним. Пістолет у руці був порівняно невеликим. Але це була смертельна зброя Walther P 38.


— Пілота повідомляє — у цей момент, якщо бути точним — один із моїх колег, — сказав здоров'я. «Викрадення», — запитала його стюардеса.


"Ви виганяєте літак".


Чоловік усміхнувся. Його усмішка мені подобалася навіть менше, ніж його пістолет.


— Зовсім ні, — сказав він. Його слова були чіткими та обдуманими, але неприродно повільними. І очі його заскленіли. Він був абсолютно обдовбаний. «Ви не відхилиться від свого початкового пункту призначення. Ви не закінчите як гості Куби або Алжиру. Ви приземлитесь у лондонському аеропорту Хітроу. В очікуваний час.


Я запитав. - 'Але?'


'Але?' - повторив він. «Ну, невелика зміна. Ви приземлитесь за розкладом. Але ви не приземлитесь, скажімо так, у стані, в якому очікували.


— Яка юна леді, що лежить біля наших ніг? — похмуро запитав я. Я відчув, як мій гнів знову наростає.


Його посмішка стала ширшою. 'О ні. Анітрохи. Ми вигадали для вас дещо особливе».


Я відчув, як моє тіло напружилося. Його реакція була запізнілою, але в герметичній кабіні літака, що летить десь на висоті 35 000 футів, мій постріл міг пробити фюзеляж і викликати негайне та катастрофічне падіння тиску. Мені потрібно було підібратися досить близько до здорованя, щоб бути впевненим, що я зможу схопити його пістолет до того, як палець натисне на спусковий гачок.


Немов відчувши це, він трохи відступив назад. Посмішка зникла з його обличчя.


- Ти, - відрізав він. — Повернися на своє місце і нічого не кажіть. Стюардеса, залишайтеся тут.


- Ні, - запротестовала вона. 'Ні!'


— У такому разі, — майже недбало сказав чоловік, — ви можете відчинити двері.


Вона проковтнула і витріщилася на нього, ніби перевіряючи, серйозно він говорить чи ні. Я був певен, що він справді був серйозний. — Роби, як він каже, — сказав я. «Іншого шляху немає». Принаймні не зараз, похмуро пообіцяв я собі.


Вона кивнула, моргнула, благаючи зробити щось швидше. Я прослизнув повз неї з кухні, а здоровань відступив рівно настільки, щоб залишитися поза моєю досяжністю. Я підозрював, що стюардеса на той час була у безпеці. У цей момент здорованя, ймовірно, не хотів би опускати пістолет досить довго, щоб використати зашморг. Те, що сталося зі стюардесою і з усіма нами після того, як ми перелетіли Хітроу, було зовсім іншим питанням.


Інша річ, що трапилося з Ганною. На півдорозі до мого місця я помітив, що її немає на своєму. Я побачив її за кілька кроків далі. Тепер вона була на іншому боці доріжки, в кількох рядах позаду наших сидінь, поряд з молодим чоловіком, який, здавалося, спав. Вона не підвела очей, коли мій погляд пройшов по її обличчі. Я швидко глянув у інший бік і ковзнув на місце. Я мовчки привітав її з правильним мисленням — якщо вона справді була на моєму боці — і швидкою, ненав'язливою дією. Якби сталося щось насильницьке — у цьому я не сумнівався, — у нас було б більше шансів прийти з різних місць, аніж якби ми були в одному місці, яке було б легко побачити і з яким можна було б мати справу. Коли я подивився вниз проходом до першого класу, там все було тихо. Викрадачі захопили літак без шуму, плавною та смертоносною операцією. Без натяку на їхні плани. Жодних ознак, що дозволяють мені чи комусь ще підготувати контратаку.


І жодних відомостей про те, хто вони такі, за винятком великої людини, яка зараз ховалася на кухні, де вона проробила велику роботу, не даючи нікому з економ-класу отримати доступ до кабіни пілота. Але навіть якщо в першому класі їх було кілька — і з пілотом — в економ-класі їх точно мало б бути більше одного. Питання було у тому, хто вони? І де?


І коли вони з'являться?


Одне я точно знав, подумав я з гірким задоволенням. Я знав, як здоров'я проніс свою зброю через металошукач, який мав виявити викрадачів в аеропорту імені Джона Кеннеді. Стюардеса сказала, що мав якусь медичну сумку. Мабуть, це теж була лікарняна сумка — з подвійним дном.


Коли спрацювала сигналізація детектора його попросили відкрити сумку. Він слухняно так і зробив, показавши свої професійні інструменти, що пояснювало чому пролунав сигнал тривоги. Охоронець відпустив його - з інструментами та зброєю. Ким би не були члени цієї групи, те, що вони були кровожерливими божевільними, не заважало їм бути ще й шалено розумними. Що робило їх ще небезпечнішими.


Раптом краєм ока я побачив, як Ганна спокійно встала і пішла проходом на кухню. У туалети та перший клас. Вона якраз підійшла до кухоньки, коли стюардеса, яку я там залишив, жива, вийшла і взяла її за руку. Стюардеса була налякана більше, ніж будь-коли, якщо це взагалі було можливо. Вона щось сказала Ганні наполегливим, майже істеричним тоном. Майже благаюче і в той же час напівгрозливо. Зробивши кілька заперечень, Ганна знизала плечима, повернулася і знову пішла проходом.


На цей раз наші погляди зустрілися. На мить її зіниці зосередилися на моїх, відкритих, ясних, жорстких і розумних. І її повідомлення було зрозумілим; Я знав, що щось не так, і я був готовий діяти.


Потім вона пройшла повз мене, не зупиняючись. І повз своє місце. Вона знову сіла десь позаду мене.


Якого біса вона робила?


Потім я почув хихикання та сміх чоловіка. Потім низьке, еротичне мукання. Я обернувся. Ще кілька людей.


Вона цілувалася з чоловіком через три ряди позаду мене. Очевидно, не усвідомлюючи свого оточення, вони цілувалися.


Я придушив гарчання. Я думав, що вона справді зі зрушенням, але тепер виявилося, що моя небажана блондинка-комуністка-попутниця збиралася зайнятися сексом з першого погляду з якомога більшою кількістю пасажирів-чоловіків.


До біса все. Довелося діяти швидко. Літак наближався до Хітроу і разом з цим розплата, якою б вона не була. Велика людина сказала, що один із його колег повідомив пілоту про захоплення літака. Це означало, що необхідний центр захоплення мав перебувати у кабіні літака. Цей висновок підкріплювався присутністю здорованя на кухоньці — мабуть, щоб ніхто з економ-класу не штурмував кабіну. Він взяв на себе працю зберегти життя однієї зі стюардес, щоб використовувати її, щоб не дати пасажирам пройти повз кухню. Викрадачі не з'явилися, бо не хотіли паніки, яка могла б завадити їхнім планам. Але вони безперечно не хотіли, щоб хтось знаходився в кабіні. Це означало, що кабіна була там, де мені треба було бути.


Щоб дістатися туди, мені довелося б пройти повз велику людину. І, можливо, були інші викрадачі. Але що мене найбільше турбувало, то це можливість – майже впевненість – що серед пасажирів економ-класу було більше викрадачів, щоб підтримати велику людину. І, звісно, я не знав, хто вони. Один або кілька з них можуть атакувати мене в спину, якщо я нападу на здоров'я.


Але час закінчувався. Довелося ризикнути. Я підвівся зі свого місця і пройшов у прохід, недбало оглядаючи інших пасажирів. Нічого незвичайного я не побачив: хтось читав, хтось спав, а ще хтось пив подані раніше напої. Дехто просто дивився прямо перед собою. Можливо, вони замислилися чи обкурились. У такому разі... але я не міг ризикувати подальшим розслідуванням.


Я вже наближався до кухні. Він був лише за кілька стільців від нього. Стюардеса наполовину увійшла, наполовину вийшла із входу. Вона прийняла моє наближення з дедалі панічним виглядом. Великий чоловік все ще був прихований від мене, але й бачити мене він також не міг. Він використав стюардесу як систему попередження на випадок, якщо хтось наблизиться.


Я проминув останній ряд сидінь перед кухнею і, палко молячись, щоб те, що я придумав, спрацювало, недбало потягнувся до полиць над сидіннями.


Раптом у хвостовій частині літака почалося справжнє пекло.


«Дурень! Маніяк! Рослинник дітей!


Це був найгучніший, найпронизливіший і найгнівніший крик, який я коли-небудь чув, і виходив він від Анни. Її блузка була розірвана з одного боку, оголюючи великі груди у тонкому перетинчастому ліфчику. Вона люто боролася з чоловіком, з яким «займалася коханням» миттю раніше.


Буквально усі погляди в салоні звернулися на задню частину. Було б неможливо зробити цього.


Я приніс гаряче вибачення і подяку молитву цій милій білявій російській богині, вирвав те, що мені було потрібно, з полиці над головою і пронісся повз стюардесу на кухню.


Наступної секунди гаррота була на моїй шиї. Але вона була не тільки на моїй шиї, а й на подушці, яку я взяв із вішалки і притиснув до горла. Намагаючись завдати удару, чоловік натягнув дріт навколо моєї шиї, перш ніж побачив, як я насправді захищаюся. Тепер у глибині кухні нитка невблаганно затягувалася. Він робив свою роботу, незважаючи на подушку — для запобігання цьому у мене мав би бути сталевий нашийник, — але набагато повільніше.


Тим часом Х'юго ковзнув у мою руку. Сліпо і відчайдушно, я завдав удару у відповідь смертоносним клинком. Я вже відчував, як мій розум починає свій перший спуск у туман і, зрештою, забуття. Мені довелося боротися із природним бажанням піднести руки до горла. Але це означало б вірну смерть. Я продовжував відштовхуватись назад.


Здоров'як не міг захистити себе, йому були потрібні обидві руки для зашморгу. Раптом я щось урізався. Гостро лезо П'єра увійшло в тіло і вдарило в кістку. Велика людина не могла втриматися. Він задихався в агонії. На мить його руки відпустили зашморг. Залізний тиск на моє горло було знято.


На мить у мене була перевага, і це було все, що мені було потрібне. Я швидко обернувся. Раптом моє обличчя виявилося всього за кілька дюймів від обличчя великої людини. Риси його обличчя спотворилися від болю та напруження, коли він востаннє спробував стиснути ручки зашморгу та паралізувати мене.


Потрібна була мужність, тому що при цьому він залишив груди і живіт відкритими для мого смертоносного ножа. Я відчув останній жахливий тиск дроту, коли встромив стилет глибоко йому в живіт, а потім швидко підняв до шиї, щоб завдати вирішального удару. Чоловік звалився. Кінці гарроти випали з його рук. З його рота вирвався хлюпаючий звук, і величезна кількість крові ринула з огидної зяючої рани в горлі. Його очі заплющилися.


Я відступив, щоб уникнути крові, і опустив його тіло на землю. Ми билися мовчки — кожен з власної причини — і поза увагою пасажирів. Тепер точно не хотілося привертати до себе увагу. Повільно я витер лезо Хьюго про сорочку чоловіка, одночасно масажуючи шию, очікуючи, що моє дихання нормалізується. За кілька футів від нього в кутку кухні причаїлася стюардеса. Її тіло та обличчя застигли від жаху. Вона була буквально паралізована шоком. Але я мав витягти її з цього. І швидко, я потребував її.


Якомога м'якше я поклав руки їй на плечі і наблизив своє обличчя до її обличчя.


— Слухай, — лагідно сказав я. «Жахливі речі сталися на цьому рейсі. Могло статися набагато більше. Але вам не потрібно хвилюватись. Тобі не потрібно, якщо ти допоможеш мені. Ви навчені не панікувати у надзвичайній ситуації, чи не так? Ти маєш подумати про це тренування зараз. Вам слід.'


Вона не відповіла на мить. Потім вона проковтнула. Її очі моргнули.


Коли все це закінчиться, коли ми висадимося, і вам доведеться озирнутися на це… Коли ми вийдемо і знову побачимо вас, похмуро додав я про себе. '... як ви себе відчуєте, якщо зараз запанікуєте. Що ти думатимеш про себе все життя ?


Мої слова вразили її. Вона здригнулася, на мить заплющила очі, і її тіло майже непомітно випросталося.


— Я… спробую, — сказала вона. «Я не знаю, чи зможу я це зробити, я така слабка в ногах, але я спробую».


Я стиснув її плече.


- Добре, - сказав я. — Ти будеш гаразд, я бачу це по твоїх очах. Тепер вам потрібно зробити таке. Це просто. Пройдіть назад. Не намагайтеся діяти. Підійдіть до тієї білявки, яка щойно кричала. До тієї, з якою я сидів на початку польоту. Ви знаєте, кого я маю на увазі?


- Так, - сказала вона, киваючи. "Та, у якої така фігура".


— Правильно, — посміхнувся я. — Скажи їй, що якщо вона створює проблеми, вона не зможе залишатися з іншими пасажирами, а черговий наказав їй негайно йти на кухню. Ти це зрозуміла?


Вона кивнула і повторила слова дослівно.


«І підкресліть слова, відповідальна людина. Не турбуйтеся, якщо вона протестуватиме. Просто візьміть її за руку та приведіть сюди. Вона чинитиме опір, але вона прийде. І не бійтеся виглядати стурбованим тим, що ви робите. Це абсолютно нормально.


Я можу тільки виглядати переляканою, — похмуро сказала вона.


'Це нормально. Боязко, але рішуче. Іди!


Вона зітхнула, проковтнула і вийшла з кухні. Я залишився на місці, невидимий для інших пасажирів. Я розраховував на те, що вони не мають уявлення про те, що сталася бійка. І що члени банди, якщо побачили, як я йду на кухню, вирішать, що смертоносний зашморг їхнього напарника зробив свою справу.


Тоді члени групи викрадачів подумають, що їхній приятель послав стюардесу назад, щоб забрати жінку, яка викликала переполох — що могло перешкодити їхнім планам — для нього, «головної людини». Вони вважали б цілком нормальним, що стюардеса має передати таке повідомлення з тривогою і рішучістю, бо боїться за свою шию, якщо вона не виконає завдання успішно, Ганна прийде сюди. Я був впевнений у цьому після її фантастичної вигадки, яка дала мені перевагу перед великим чоловіком і можливість ковзати на кухню непоміченим. Вона прийде — за умови, що я виграю — або потішить себе своєю спеціальністю — колоти ворогів у вічі.


Я чекав. Пролунав сердитий жіночий голос, високий протестувальник. Звук наблизився.


Ганна вибігла з-за рогу. Коли я побачив, як її руки підняли, я зблід. Побачивши мене, вона зупинилася з разючою для жінки її розмірів швидкістю. На її обличчі з'явилася посмішка. Посмішка навіть не зникла, коли вона побачила два трупи на підлозі кухні. Вона ковзнула поряд зі мною, зникнувши з кабіни. Стюардеса йшла одразу за нею.


Вона сказала. — «У нас проблеми, чи не так? І ти фактично зарізав цього великого парубка».


— Ти теж була непогана, — сказав я схвально. - Як ти думаєш?..


Вона знизала плечима. «Готовий як грудку. Прозора, як вода. Коли ти залишив мене заглядати в туалет уперше, я вирішила дослідити кабіну. Щоб дізнатися, чи є курці гашишу. Я знайшла одного. Широко розплющені очі. Сонний, далекий. Я сиджу поруч із ним. Коли ти довго був відсутній, повертаєшся і нічого не говориш і ні на що не дивишся, я думаю: чорт! Має бути пов'язане з курцями гашишу. Отже, я думаю, що їх більше, ніж один. Краще хоча б підібратися до цього ледаря. Тож я провела прийом! Нервовий тиск на спинний мозок. Вводить у несвідомий стан кілька годин. Я хочу спочатку виколоти очі, але..."


— Виколоти? - сказала бортпровідниця. 'Боже мій. Це... '


'...але тоді я подумала, що це дуже очевидно. Можливо, інший курець гашишу побачить це і нападе. Може не вписуватись у ваші плани. Потім я думаю піти заглянути на кухню, де ти був якийсь час. Але стюардеса не пропустить мене, навіть якщо я скажу, що мені потрібно в туалет. А стюардеса в паніці, дуже великі злякані очі, мало не знепритомніє. І не хоче, щоб я шастала на кухні. Я думаю, ах, їжа не може бути такою поганою! Неможливо! Але ти все одно нічого не робиш. Тож, гадаю, краще взяти курця гашишу. Отже, підібралася до курця гашишу, але він не спав, тому мені довелося спостерігати за дією разом із ним. Потім бачу, ти йдеш на кухню. Думаю, якщо на кухні є небезпека, що потрібно? Відволікаючий маневр! Так...'


— Це було чудово, — сказав я.


Вона сказала. - «Дякую, тепер, будь ласка, розсадіть вашу історію».


Я коротко розповів їй, що сталося і що, на мою думку, станеться, якщо ми не запобігаємо цьому.


«…проблема в тому, — закінчив я, — що ми не знаємо, скільки пасажирів у першому класі і скільки у туристичному».


— З туристами летіли двоє курців гашишу, — твердо сказала Ганна. — Я подивилася від когось пахло. Я впевнена.'


- Хм, - задумливо сказав я. «Якщо ми зможемо спокійно позбутися їх, ми маємо шанс».


— Я ними займусь, — повторила Ганна тим самим рішучим тоном. — Я займу задню частину, ти передню. Російський ведмідь, американський орел. Відкриваю другий фронт. Вважай, що займуся виколюванням очей.


"Очі..." сказала стюардеса, притулившись до стійки. "Боже мій, це справді..."


Я посміхнувся. — Добре, Товаришу, — сказав я. 'Атака. Але постарайтеся не турбувати інших пасажирів більше, ніж потрібно.


- Помилки, - похмуро сказала Ганна, - можуть бути потрібні. Ви не можете зробити омлет, не розбивши яєць.


Вона хотіла піти з кухні. Я теж.


У цей момент із гучномовців пролунав голос.


— Пані та панове, — сказав він. «За п'ять хвилин ми приземлимося в аеропорту Хітроу в Лондоні, Англія. Але пані та панове, це буде зовсім інша посадка, про що ви знаєте з інших польотів. Немає необхідності пристібати ремені безпеки взагалі. Ви можете ходити, можеш курити, можете робити все, що хочеш. Будьте певні, що ви в добрих руках, бо ви в руках Могутньої Матері».


Негайно серед пасажирів піднялося злякане, тривожне ремствування. І в туристичному класі, і у першому. Я чув уривки з розмов.


'...жарт?'


'... він має на увазі, без ременів безпеки? Який пілот...


'...що це? Боже мій, я ніколи не чув...


Я повернувся до Анни. Наші погляди зустрілися.


— Ходімо, — просто сказав я.


Вона сказала. - 'Так,'


Ми водночас вибігли з кухні.


Розділ 5


Я, можливо, не знав, хто був викрадач у туристичному класі, але в першому класі це взагалі не було проблемою. Пасажирів було лише п'ятеро, і двоє з них знаходилися прямо біля дверей кабіни. Двері були зачинені, і я був впевнений, що вони замкнені зсередини, принаймні ще один викрадач з пілотом і другим пілотом.


Я зупинився на півдорозі до проходу. Обидва викрадачі сміялися з мене. У одного в руці була зашморг — він стискав її з непристойним задоволенням у своєму бажанні скористатися нею — у іншого був пістолет. Я інстинктивно знав, що якщо я нападу, людина з пістолетом чекатиме, щоб вистрілити. Тобто якщо я пройшов достатньо, щоб дозволити людині з гаротою робити свою брудну роботу. Але однаково я був упевнений, що якщо я негайно покладу людину зі зашморгом, стрілець, не вагаючись, вистрілить.


Троє інших пасажирів навколо мене були спроможні повного, паралізуючого шоку. Одна з них, жінка, тихо застогнала. Інший, чоловік, обмацував чотки і бурмотів молитви. Третій, теж чоловік, просто дивився, тремтячи і зблід. Ніхто з них не допоміг би мені.


«Давай, хоробрий Додо», — сказав один із викрадачів тихим, майже пошепки. "Прийди і отримай нагороду за свою хоробрість, якщо ти так прагнеш померти за інших".


Він витяг зашморг на всю довжину і знову обдарував мене своєю непристойною усмішкою.


Я кинувся на нього.


- Давай, - крикнув він.


Зашморг витягнувся і жадібно піднявся за здобиччю. Я побачив, як вона блиснула, коли я кинувся у повітря. Але в той же час я схопив Х'юго. Моє тіло закрутилося в повітрі, а також я пустив ножа, як кулю, в людину з пістолетом. Через секунду, коли я впав за сидіння прямо перед викрадачами, я миттю побачив рукоятку мого ножа, що стирчала з горла, і саму людину, що перекидається в останній, швидкоплинній агонії смерті.


За мить наді мною з'явився чоловік із зашморгом. Смертельний дріт спустився до мого горла. Але він зробив помилку. Моя шия була захищена кріслом піді мною, і, оскільки я був нахилений, йому довелося сильно нахилитися з мене, щоб натягнути дріт навколо моєї шиї. Він діяв із смертельною швидкістю, але недостатньо швидко. Мої коліна зігнулися, а ноги вилетіли, як дві кулі, з великою силою. Вони вдарили викрадача в груди якраз у той момент, коли дріт пройшов над моєю головою. Як незграбний акробат, підкинутий партнером, він звалився на півдорозі через кабінку.


Зашморг вилетів з його рук, але він більше не міг нею користуватися. Коли я підійшов до нього навпочіпки і Вільгельміна вже прослизала мені в руку - я побачив шкоду, яку незграбність завдала викрадачеві. Він приземлився на спину на спинку стільця. Клацання хребта, коли він зламався, луною рознісся по салону. Майже такий голосний, як його крик.


За мить я вже стояв над ним. Він лежав скрученою купою, його поза була викривлена через зламану спину. Його очі були широко розплющені від агонії, болісного болю, який пішов майже відразу за шоком.


І все ж таки йому вдалося скривити губи в щось, що нагадує посмішку.


- Смерть, - сказав він. «Занадто рано, надто рано, Але все гаразд. Вбий мене... В ім'я Могутньої Матері. Вбий мене. Вбий мене!' Я не міг придушити тремтіння. Майже еротичне бажання цих людей — якщо їх можна було так назвати — все ще наповнювало мене огидою. Але, можливо, я міг би використати це у своїх інтересах.


- Ні, - сказав я холодно і ясно. — Я тебе не вб'ю. Я дозволю тобі жити в агонії. Ви можете жити якийсь час, поки ваші власні крики не заглушать вас. Якщо тільки… якщо ви не розповісте мені, що ви і ваші товариші починаєте, коли ми дістанемося до Хітроу.


Незважаючи на біль, крива посмішка залишилася на його губах.


- Це не має значення, - видихнув він. 'Не має значення. Якщо ти не вб'єш мене зараз, я помру за кілька хвилин разом із усіма на борту. Я помру, якщо мій друг уб'є пілотів і відправить цей літак прямо до будівлі аеропорту. Лобове зіткнення, яке забере сотні життів. Так само, як це роблять зараз товариші у літаках над аеропортами у всій Європі. На честь Могутньої Матері і майбутнього Апокаліпсису, який стане її тріумфом».


Я одразу відійшов від нього. В іншому він не являв загрози і марний. Мій погляд метнувся до місця реальної загрози - кабіні пілотів, де за кілька секунд пролунали постріли, здатні вирішити долю літака і будівлі аеропорту з усіма, хто в ньому. Я пішов уперед. У мене був план, але перш ніж я зміг його здійснити - спробувати - мені потрібно було відчинити ці двері. Як?


У розпачі я зупиняюся за кілька кроків від дверей і націлюю Вільгельміну на замок.


Ніби я вимовив чарівне слово, двері відчинилися. Моя щелепа відвисла збентежено. Не тому, що чоловік у дверях направив пістолет мені в живіт, як я Вільгельміну в його… а через обличчя чоловіка. Це була моторошна, нелюдська маска. Але це була не маска… Це безперечно було його обличчя — або те, що від нього залишилося. Безгубний розріз для рота. Круглі брудні дірки на місці носа. Два ока виглядали з отворів без повік, навколо яких висіли в'ялі ділянки шкіри, схожі на підвіски розірваної плоті. Не було ні вух, ні волосся. Шкіра була натягнутою, блискучою плівкою рожевого кольору, за винятком областей навколо очних ямок. Була тільки одна людина з таким обличчям: Арзон Рубінян. То справді був Гоблін, натхненник справи манільських піратів. Нарешті, коли я вистежив його понад шість років тому, Рубінян мало не розніс мене на шматки бомбою, закладеною в рибальському дау.


Я втік за кілька секунд до вибуху і спостерігав з берега, як вогонь від вибуху поширюється по гавані від одного дау до іншого.


Рубінян опинився в пастці на одному з палаючих дау на човні, з якого намагався втекти. Перш ніж він встиг звільнитися - тільки для того, щоб потрапити в мій полон - він був страшенно обпалений. Лікарі в манільській в'язниці зробили все, що могли, але гротескне чудовисько, яке тепер постало переді мною, було всім, що вони могли для нього зробити.


Згідно з повідомленнями з Філіппін, Рубінян втік із в'язниці кілька місяців тому. Згідно з тими ж повідомленнями, його особистість зазнала помітних змін за роки, проведені у в'язниці. Руйнування його обличчя і чудовисько, яким він став, змусили його перейти від холоднокровно інтригуючого, блискучого злочинного розуму до повністю збоченого психопатичною ненавистю до всього і до всіх, що рухається тільки бажанням помститися. Чим би не був цей культ Могутньої Матері, це було природне місце для пошуку Арзоні.


— Картер, — сказав він дивно хрипким, свистячим тоном, викликаним опіками всередині та зовні горла. «Нік Картер. Кіллмайстер, номер три з АХ.


— Привіт, Рубіняне, — похмуро сказав я. "Повірте мені, задоволення вас бачити."


"І це задоволення, Картер," сказав він. — Повірте, це все. Після того, що ти зробив зі мною, я завжди мріяв побачити тебе знову і за таких обставин. Повір мені, любий Картер, якби я міг усміхатися, я зараз широко посміхався б.


Тільки тоді я помітив. Арзону Рубіняну справді було з чого посміятися. Він мав парашут. А оскільки останні кілька хвилин літак втрачав висоту, готуючись до «посадки», у Рубіняна були дуже хороші шанси його використати. Рубінян, можливо, був членом культу Могутньої Матері, але він не поділяв ентузіазму інших членів щодо їхньої власної смерті. Він явно мав намір пережити знищення літака.


Я спитав його. - "Ти ж не думаєш, що я дозволю тобі скористатися цим парашутом, чи не так, Рубінян?"


«Так, Картер. Я так гадаю, — повільно відповів він.


"Це питання особистого інтересу. Ви, звичайно, могли б у мене вистрілити, але я б теж вистрілив. Ми б загинули, а мій напарник у кабіні вбив би пілота - він уже вбив другого пілота - і розбив літак, як і планувалося. Якщо, з іншого боку, ви дозволите мені вистрибнути, принаймні, у вас буде невеликий шанс позбутися цієї людини до того, як вона вб'є пілота.


Мої губи стиснулися. Звичайно, він мав рацію.


— Виходить, ти рятуєш своє життя, — сказав я, щоб порушити його. — Але ваш план звалився. Ви дозволите цьому статися?


Він тільки знизав плечима. — Жаль, але це не має великого значення. Вони розбивають літаки у всій Європі. Будуть тисячі смертей. І день апокаліпсису швидко наближається. Ви нічого не можете вдіяти, щоб зупинити це.


"Через смерть прем'єр-міністра Росії?"


— Скажімо, це буде ритуальна кара. А тепер, Картер, тобі доведеться відпустити мене, якщо ти збираєшся спробувати врятувати цей літак та своє життя. І біжи. Менш як за одну хвилину пілот виведе літак на курс до будівлі аеропорту. Тоді він втратить свою корисність. Потім людина, яка стоїть позаду нього зі зашморгом, стратить його і скине літак на будинок аеропорту».


З зашморгом на шиї пілота. Гаррота потребує використання двох рук. Це клацнуло у моїй голові. Я знав, що є ще шанс.


Рубінян, мабуть, помітив, як ця думка майнула в моїх очах.


«Так, Картер. Ви маєте рацію . Так, є лише одна людина. Але якщо ви хочете діяти, ви повинні дозволити мені пройти зараз.


Було боляче, але я все одно сказав.


'Давай йди.'


Він обережно прослизнув повз мене, тримаючи пістолет напоготові. Його очі не відривалися від мого обличчя. Він знав, що навіть найпрофесійніший убивця дивиться в очі, перш ніж випустить кулю, яка має вбити. Мої очі також зупинилися на його коли він задкував проходом до дверей.


Минули секунди.


— Швидше, Рубіняне, — сказав я, стиснувши зуби. — Це теж користь. Таким чином, ми скоро ми будемо занадто низько, щоб стрибати.


Він прискорив крок. Потім краєм ока я побачив те, чого не міг побачити Рубінян.


Ганна крадькома підійшла до нього ззаду.


Рубінян був майже біля дверей. Досі спрямовуючи на мене пістолет, він повернувся боком до дверей. Анна рука з силою вдарила по ній. Вона завдала Рубініану удару карате по шиї, який відкинув його вперед. Пістолет випав із його руки. Я хотів вистрілити в нього в цей момент, але в мене не було й півсекунди. Я кинувся через двері кабіни.


Позаду пілота стояв невисокий темноволосий чоловік. Він швидко повернувся, коли я увійшов, і я побачив майже миттєвий спалах розуміння на його обличчі. Його руки з відчайдушною силою стиснули кінці зашморгу. Пілот видав здавлений крик. Я вистрілив темношкірому в голову, але він упав навзнак, все ще душа пілота, який уже почав втрачати контроль над своїми приладами. Літак різко вилив ліворуч, а потім почав пікірувати. З пасажирського салону почулися злякані крики. Я спіткнувся і скинув зашморг із шиї пілота, відкинувши на плече мертву постать його вбивці.


"Вставай!" - Я відчайдушно закричав у вухо пілотові. — Ради бога, підтягнись! Ми падаємо.


Так воно й було. Будь-коли і зараз. Я вже міг бачити обличчя людей унизу під нами на злітно-посадковій смузі аеропорту. Вони бігли з жахом.


Потім із нескінченною інерцією рука пілота стиснула штурвал. І через вічність ніс літака почав підніматися. Пілот прискорився, і ми набрали достатньої висоти, щоб уникнути катастрофи.


На мить я просто стояв, щоб отямитися. Я зробив ще кілька глибоких вдихів і потім спитав пілота. - 'У тебе все нормально? Ви можете нас посадити безпечно?


Він повільно кивнув, проковтнувши з явним болем. «Мені потрібно поговорити з диспетчерською вежею, щоб дізнатися правильний захід на посадку та злітно-посадкову смугу», — сказав він хрипким голосом. — Але ми будемо на землі за кілька хвилин. Вони вже знають, що це надзвичайна ситуація через нестійку манеру польоту.


Я поплескав його по плечу. — Мій любий друже, — сказав я. Я вийшов із кабіни, навмисно не дивлячись на задушений труп другого офіцера, що лежав на підлозі перед другим сидінням.


Тоді я вилаявся...


Переді мною стюардеса разом із вкрай збентеженою Анною зачиняли двері салону, які, мабуть, були відчинені. А Арзоні Рубінян пішов.


Анна підійшла до мене, як школярка, спіймана на списуванні на іспиті з геометрії.


- Картер, - сказала вона. «Я була дурна. Справді, як безголовий гусак. Мені так соромно. Я хотіла б з'їсти черв'яків і померти.


— Не зважай на цих хробаків, — сказав я. 'Що трапилося?'


Вона зітхнула. «Я бачу людину, яка спрямовує на тебе пістолет. Я бачу, ти спрямовуєш на нього пістолет. Я роблю прийом карате ззаду.


- Я бачив цю частину. Але що сталося після того, як я увійшов до кабіни?


Вона знову зітхнула.


«Людина падає. Я хапаю його і повертаю, щоб подивитися на нього, щоб я могла вдарити його в ніс або ще кудись, або вбити його. Задушити та зламати кілька ребер. Але потім... я бачу його обличчя. Це обличчя гірше, ніж у мого батька, коли він з похмілля. Я така здивована, я просто дивлюся на нього! Потім він завдає мені удару карате і...


- Добре, - сказав я. — Я можу здогадатися про решту. Може, його підберуть на землі.


- Я так не думаю, - сказала Ганна. «На той час ми ще не летіли над аеропортом. Думаю, він швидко вибрав заячу стежку.


— Ну, я пошлю за ним собак.


Я повернувся до кабіни і, використовуючи рацію пілота, попросив диспетчерську вежу попередити поліцію, щоб вона вистежила Арзона Рубіняна. З його обличчям, яке я докладно описав, він не міг злитися з натовпом.


Через п'ять хвилин ми благополучно приземлилися, і з машини висадився натовп змучених, які зазнали полегшення, а іноді й майже істеричних пасажирів. Також вивантажили – горизонтально на ношах – вісім трупів.


«Це одна з найкривавіших справ, у яких я брав участь останнім часом», — похмуро розмірковував я, поки ми з Ганною — зображаючи з себе сміливих учасників, які взяли справу в свої руки, — розповідали англійській поліції версію подій, піддану цензурі.


Поліції знадобилося майже дві години, яка все ще підозріло ставилася до цієї справи, але вражена похвалою, обсипаною нам бортпровідником і пілотом, щоб дозволити Ганні і мені піти. Було близько півночі за лондонським часом, і раптом мене охопила втома. До того часу, коли ми дісталися нашого готелю — поряд зі Стрендом, невеликого, але розкішного, — мені не хотілося нічого, крім кількох годин сну. Анна мала інші ідеї.


- Нік, - сказала вона. «Мені так соромно, що я дозволила цій людині втекти. Я хочу виправити це. Я хочу зробити тобі подарунок.


— Спати, — промимрив я, падаючи на ліжко. «Це єдиний подарунок, який я хочу від будь-кого. Усього п'ять чи шість годин глибокого, міцного сну.


- Ні, - сказала вона. 'Ще немає. спатимемо пізніше. Тепер я дарую тобі подарунок. Чудовий подарунок. Дуже добре для нервів. По-перше, ви повинні сказати, в цьому готелі є, як ви називаєте, обслуговування номерів? Я голодна.'


— Так, — промимрив я. «Обслуговування номерів двадцять чотири години на добу. Просто візьми слухавку та спитай. Я... я...


І я заснув. Але не надовго. А коли я прокинулася, ну..."


- Боже мій, - видихнув я.


'Вам це подобається?' сказала Ганна з усмішкою.


'Ах да. Це добре. Мені це дуже подобається.'


Так воно й було. Ганна стояла гола переді мною. Її груди були великими, м'якими вигинами з рожево-червоними сосками, що гордо стояли. Її довге розкішне світле волосся струменіло майже до пишних, соковитих вигинів її сідниць. Її шкіра була кремовою, а там, де сходилися стегна, починався чистий білявий ліс, який піднімався далеко вгору її красивим животом. Поки я все ще дивився на неї, вона почала роздягати мене.


"Спочатку сорочка", - сказала вона. Коли це скінчилося, я відчув, як її груди ніжно труться за мене. Її дихання було теплим на моєму обличчі.


- Тепер штани, - сказала вона, пестячи руками мої стегна. Коли я відповів, вона низько схилила голову наді мною. Я відчував її губи на своїх грудях, животі, стегнах, коли її груди гойдалися біля моїх ніг. Її руки читали моє тіло, ніби це була книга Брайля.


На межі сну. Я забув поспати. Хто схоче спати зараз?


Я простяг їй руку.


Недбало вона уникла моєї хватки і пішла з усмішкою. - Ні, - прошепотіла вона. 'Ще немає. Тепер я займатимуся з тобою коханням по-російськи. Вона штовхнула мене на ліжко, недбало погладжуючи мій член. — Лягай, — прошепотіла вона. «Лежи спокійно».


Я ліг. Очевидно, вона керувала цією операцією, і я залишив її – на якийсь час.


Повільно і ніжно її руки почали терти мої груди, вниз по моєму животу, поперек моїх стегон і між моїми стегнами - особливо між моїми стегнами.


- Подобається?


— Мені це подобається, — простогнав я. 'Ах да. Мені це дуже подобається.'


Вона була теплою, ніжною і дуже сексуальною. Я інстинктивно почав рухатися у владі еротичного бажання. Я знову потягнувся до неї. Вона знову уникала мене.


— Ні,— прошепотіла вона, сміючись. — Лежи спокійно. Це тільки початок. Те, що йде далі, ще краще.


Вона схилилася з мене. Повільно її рожевий язик вийшов із рота. Повільно вона піднесла його до моїх грудей. І повільно, хтивими, еротичними вигинами вона почала малювати на моєму тілі тонкі візерунки. Її вологий теплий язик охопив мої груди, облизуючи, миготивши тут і там, уздовж мого живота, гарячий, зволожуючи, обіймаючи мене...


Я відчував, що зараз вибухну.


Я схопив її і потяг на ліжко, її великі груди притиснулися до мого тіла, соски були твердими та м'якими одночасно.


— Ні, — знову прошепотіла вона, вивертаючись із моєї хватки, що тільки посилювало моє бажання. 'Ні ні. Тепер ти маєш зробити це зі мною. Це був наказ із чудовою усмішкою.


Я це зробив.


"Так," прошепотіла вона. 'Так. Добре Дуже добре. Будь ласка.


пестячи руками кожен дюйм, кожен вигин та вигин її тіла. Моя мова пробувала її тіло, кожну його частинку, скрізь, не пропускаючи жодного місця...


"О, Боже," вигукнула вона раптом. 'Давай'! Зараз!


Її тіло нахилилося до мене. Мої руки обвилися навколо неї, і ми обійнялися. Разом ми зіткнулися, спочатку повільно, з болісним відчуттям один одного, потім все швидше та швидше.


Вибух. Салют. Бомби.


Ми кричали разом. Спершу я, потім вона.


І ми обм'якнули.


Ми лежимо, обійнявши один одного. Наші тіла все ще були склеєні.


- Подобається? прошепотіла вона.


- Мені подобається, - сказав я, ледве здатний говорити.


— Мені також, — сказала вона. 'Був перший клас. Суперлюкс. Один з кращих. Великий секс.


- Так, - сказав я. "Абсолют", і заснув.


Коли я прокинувся, крізь вікна просочувалося сіре ранкове світло Лондона. Я відчував тіло Анни поруч зі своїм, її ноги обвивали мої стегна, її груди були м'якими на моїх грудях, і я міг зробити тільки одне, щоб не трахнути її знову.


Я вдарив її по сідницях. Жорстко.


— О, — простогнала вона і притулилася до мене.


Я знову вдарив її. Сильніше.


- Ой, - запротестовала вона. Але вона не розплющувала очей і не ворушилася.


'Вставай! - Наказав я. 'Вставай! Ми маємо роботу. І швидко!


Неохоче вона розплющила очі і сонно заворушилася. 'Скільки часу?'


'8:00. Було. І в нас призначена зустріч з одним… — я відкопав аркуш паперу, який дав мені Хоук. «... якимось лордом Альбертом Хоулі Смайт-Крег».


«Дурне ім'я. Дурне ім'я. Він мені вже не подобається.


Ім'я може бути дурним, але лорд Альберт Хоулі виявився найбільшим знавцем екзотичних культів. Ми збираємося використати його мозок.


Зітхнувши, вона підвелася з ліжка, і ми одяглися. На сніданок не було часу, але я скористався моментом, щоб зателефонувати до лондонської поліції.


Арзон Рубінян ніде не був помічений.


Розділ 6


Ми прибули до Британського музею близько дев'ятої години, саме коли він відкривався. Це велика сіра будівля, в якій розміщуються не лише виставки, як і в більшості музеїв, а й величезна довідкова бібліотека та відділи, присвячені дослідженням та оцінці майже всіх предметів у світі. Я сказав це Ганні і запитав, чи вона вражена.


Вона пирхнула. «Глибоко вражений. Схоже на луб'янську в'язницю.


Я посміхнувся і повів її до кабінету головного піклувальника. Там антична сива секретарка перервала свою, мабуть, основну роботу – приготування чаю – і вислухала моє прохання. - Смайт-Крег? повторила вона невизначено, дивлячись на мене з подивом.


- Лорд Альберт Хоулі Смайт-Крег, - назвав я повне ім'я. На її обличчі з'явилося розуміння. - О, - сказала вона. - Ти маєш на увазі старого Хаффа?


— Ну, я так гадаю.


Відмінно, ти йди цим коридором ліворуч, поверни праворуч біля римського бюста, слідуй цим коридором до сирійської урни, різко ліворуч — пам'ятай, різко — слідуй цим коридором повз відділ східних старожитностей, знову ліворуч, потім праворуч, а потім ти побачиш коробок та купи рукописів тощо. Гадаю, Хафф має бути десь там.


- Е-е, дякую, - сказав я.


«Запам'ятай. Але не азіатські реліквії. Трохи складно з цим відділом.


«Добре», — сказав я і подався виконувати її інструкції точно. Я не хотів ставати азіатською реліквією. Анна вірно йшла поряд зі мною.


'Розумієте?' — сказала вона, коли ми завернули за третій поворот і, здавалося, заблукали в лабіринті запорошених коридорів. «Я ж казала, що це схоже на луб'янську в'язницю».


Я й сам почав трохи турбуватися, поки раптово, пройшовши через лабіринт із куп ящиків та паперів розміром з людину, ми не підійшли до письмового столу. За письмовим столом сидів чоловік. Він підняв погляд, коли ми з'явилися в полі зору, і на його обличчі з'явилася посмішка чистого захоплення.


- Ні, але хто це, - сказав він. 'Відвідувачі!'


У мене виникло відчуття, що він не бачив людей кілька днів. Можливо, тижнів.


- Лорд Альберт Хоулі Смайт-Крег?


- О, будь ласка, - сказав він, протестуючи махнувши рукою. «Просто Хафф. Просто старий Хафф. Ми ж не можемо сьогодні говорити цю нісенітницю, чи не так?


Це був невисокий лисіючий чоловік років тридцяти п'яти в дуже товстих окулярах, одягнений у старомодний костюм твідів. Говорячи, він сором'язливо дивився на нас, трохи нахиливши голову, як птах.


— Ну, е-е, Хаффе, дозвольте представитися. Я Річард Ніклз з Митної та імміграційної служби США. Я дістав значок і перепустку, одне з багатьох фальшивих посвідчень особи, які завжди ношу із собою, і показав йому. Він невиразно глянув на нього, посміхнувся і кивнув головою.


— Ця панночка — моя помічниця Ганна.


- Приємно познайомитися, Ніклс. Завжди любив янкі та вашу країну. Свобода та справедливість для всіх. Звичайна людина. Такі речі . Дуже гарні ідеї.


'Так. Що ж, дякую тобі. Справа в тому, що Хаффе, ми прийшли до вас, тому що у нас зараз невелика проблема в США, і ми сподівалися, що ви зможете нам допомогти».


— Якщо можна, то з задоволенням, — сказав він, хитаючи головою, мов короткозорий горобець.


— Чи бачите, — дуже обережно почав я, — ми маємо все більше проблем із деякими формами контрабанди, як наркотиків, включаючи гашиш, так і нелегалів. Найстрашніше, аспект, який турбує нас найбільше, полягає в тому, що деякі з цих нелегалів є затятими споживачами гашишу і вбивають під впливом цієї речовини».


- Хм, - сказав Хафф. "Погана справа".


«Через деякі речі, які ці нелегали сказали після того, як їх упіймали, ми зробили попередній висновок, що всі вони є членами якогось культу. Здається, це дуже зловісна секта, яка використовує гашиш та вбивства як невід'ємну частину дивного ритуалу, свого роду поклоніння.


- Мммм, - сказав Хафф. "Жахливо."


«За моїми відомостями, ви один із провідних, якщо не найважливіший, знавців культів та екзотичних форм поклоніння. Ці слова мають вам якесь значення? Чи дозволять вони визначити секту, до якої належать ці люди? "Могутня Мати, яка померла, і Старий з Гори, її Представник на Землі".


Хафф задумливо відкинувся на спинку стільця.


- Мммм, - сказав він. За товстими окулярами очі його напружилися. Його обличчя, здавалося, стиснулося у щось різкіше, впевненіше, авторитетніше.


"Могутня Мати, яка померла", - повторив він. «Насправді це стосується двох предметів поклоніння, що належать до різних культур та часів. Але якоюсь мірою вражаюче правильно. Перший відноситься до Калі. Це індійська богиня жіночого початку - родючості, творення - і одна з найважливіших богинь індуїстських вчень. Але, маю зауважити, це ще й богиня смерті. Традиційно і донині, коли ця практика була остаточно викорінена британською адміністрацією в Індії, шанувальники Калі практикували ритуальні вбивства».


— Це все, — схвильовано спитав я.


'Заспокойся. Це ще не все. Так. мммм. Я починаю бачити, що це цікаво насправді. Все сходиться».


- Як це поєднується?


Чи бачите, Могутня Мати, яка Померла, також може відноситися до секти Magna Mater, що в перекладі з латині означає Могутня Мати. Ця секта процвітала в часи занепаду Римської імперії, коли римські боги більше не шанувалися, а християнство ще не стало офіційною релігією. Деякі «містерії» або секти зі сходу почали набувати багато новонавернених і були перекладені римською мовою. Magna Mater була однією з них. Члени цього культу брали участь у диких оргіях, подібних до церемоній. Важливою частиною цього був ритуальний груповий секс – обряд родючості, чи знаєте, – але й людські жертвопринесення. Назвіть це вбивством, якщо хочете. Ритуальне вбивство. Чи бачите, смерть задовольняла Могутню Мати, бо це було необхідно для циклу смерті та відродження. Схоже на єгипетські міфи про Ізіду-Озіріс тощо».


— Отже, нинішній культ Могутньої Матері може бути культурним об'єднанням секти Калі та секти Великої Матері, — сказав я.


«Та це так, — сказав Хафф, сяючи, ніби я був дитиною, яка чогось дізнався на уроці.


«А як щодо Старого Гори, який є її представником на Землі?»


— А, — сказав Хафф, все ще сяючи, ніби ми говорили про щось справді веселе. «У цьому вся краса. Він підходить саме ви бачите. Гашиш і таке інше. Старий з гори був войовничим арабським вождем одинадцятого століття. Він контролював територію розміром з Персію та Сирію з гірської фортеці в пустельному регіоні Персії і забрав величезні скарби у правителів навколишніх міст за допомогою… ну, я думаю, ви, американці, назвали б це чимось на зразок захисту.


- Захисту? - здивовано повторив я.


'Так точно. Чи бачите, він просто погрожував убити їх, якщо вони не заплатять йому грошима, коштовностями, рабами, худобою і тому подібними речами. І якщо податок не сплачено, він виконував свою загрозу. Як би добре не охороняли і не охороняли правителя, хтось із убивць Старого завжди його наздоганяв.


'Як?'


«Ах, бач, у нього був метод. У його розпорядженні була армія фанатиків. Повністю відданих справі, бажаючих, які бажають померти з його службі. Оскільки вони були готові померти, Старий міг мати десять, двадцять, п'ятдесят, сотню вбивць.


Яких можна було відправити вбивати. Якоїсь миті можна було досягти успіху».


— Але чому вони так прагнули померти за Старого?


— Блискуча ідея з його боку. Він використовував для цього гашиш.


'Гашиш?' – різко сказав я.


Хафф кивнув головою. «Зазвичай він дозволяв своїм потенційним послідовникам накуритися, а потім вів їх до прекрасного саду, де їх оточували гарні жінки, які прислуговували їм на побігеньках, смачна їжа, музика, раби. Коли вони приходили до тями, вони були в казармі, але, як казали, вони побачили небо, на яке вони потраплять після своєї смерті, якщо вони помруть на службі у Старого. Ви можете собі уявити, яке враження це справило на напівголодних, неписьменних уродженців того безлюдного краю, які провели все своє життя в крайній злиднях, чекаючи тільки того ж. Це їх цілком переконало. Старий одержав стільки новонавернених, скільки хотів. Насправді він мав цілу армію з них. Їх називали хашашинами, які вживають гашиш. Звідси, звичайно, і наше слово «вбивця». Асасин-вбивця.


- Я розумію, - повільно сказав я. "І їхній вибір зброї не був випадковим..."


- Майже всі методи на початку. Але в якийсь момент гурт став культом, який поширився по цій частині світу. Він виник у 19 столітті в Індії, а потім в Англії як Thuggees. Вони робили ритуальні вбивства за допомогою…”


— Гаррот, — закінчив я за нього.


- Правильно, - засяяв Хафф. — Ось бачиш, старовина, секти можуть переходити з однієї культури до іншої, трохи змінювати свій зовнішній вигляд і змішуватися, якщо вони дотримуються одних і тих самих основ. Тут у нас є секта Калі, Великої Матері та Хашашина, злитих у сучасну секту Могутньої Матері. Все це сходиться, розумієте, сходиться, тому що всі вони, по суті, прихильні до однієї й тієї ж справи — смерті. Поклоніння смерті.


Поруч зі мною, я побачив, як Ганна на мить здригнулася.


«Але чому в цьому світі група людей — у тому числі освічені, вчені люди — звертаються до такого примітивного, забобонного та варварського культу, цінності якого прямо протилежні всім цінностям сьогоднішнього сучасного суспільства?»


- Мммм, - сказав Хафф. - Напевно, саме так, Ніклз. Цей світ, я маю на увазі. Все змінюється і дуже швидко для більшості людей. Вони не можуть іти в ногу. Збентежено, чи знаєте. Не знаю що думати. Усі старі цінності викидаються за борт. Нових на їхньому місці немає. Старі релігії змінюються чи втрачають свій вплив. Шок майбутнього, чи знаєте. Людей, принаймні деяких людей, приваблюють примітивні релігії. Ірраціональне. Дає їм щось триматися. А що в житті важливіше за смерть? Смерть вірна, смерть неминуча. Поклонятися цьому означає поклонятися чомусь, що абсолютно, непохитно, незмінно істинно. І цей культ не єдиний його прояв, чи знаєте. Чарльз Менсон, наприклад.


Я кивнув головою. Це мало сенс. Жахливо розумно. Хафф задумливо глянув на мене, схиливши голову набік. — Я просто думаю, що є ще щось, що може вас зацікавити. Це, е-е, група, ви могли б назвати це.


'Група?'


'Так. Навчальна група як вони себе називають. Присвячений вивченню культів. Надзвичайно ексклюзивне членство, як мені сказали. Чи не безкоштовно для публіки. Було запрошено на їхні зустрічі один чи два рази. Але не пішов. Важко вибратися звідси, чи знаєте. Не можу вам розповісти більше про них. Все дуже загадково. Але тепер, коли я це сказав... ммм... лежав десь тут..."


Він порився в неймовірно захаращеній шухляді столу. «Треба упорядкувати ці папери. Робив це один раз, кілька років тому. Я... е, так, ось воно. Запрошення на їхню наступну зустріч. Насправді, спеціальна нарада, так вони кажуть.


'Коли?' — різко спитав я.


'Коли? Ну... хм, господи, сьогодні ввечері.


'Де?'


'Де? Ну... е, так, Девоне. Корнуолл, знаєте. мммм. Здається... так, будинок лорда Бертса. Касл.


Він глянув на мене. Сором'язливий погляд повернувся. 'Хотіли б ви...


еээ ... навіть подивитися не хочете, га? Вони могли прийняти вас як мої гості, ви знаєте. Гостинність гарантована. Лорд Берт і я – ну, знаєте, однокласники... Ітон, Кембридж тощо. Я не бачив цього хлопця багато років, але...


"Ми приймемо це запрошення".


Хафф засяяв.


"А, добре. Знаєш, для мене це буде як відпустка. Далі від цих старих книг.


— Коли ми можемо поїхати туди?


— Ем… ну, — сказав він, знову риючись у шухляді столу.


- Ах так, ось він, розклад. Поїзд від вокзалу Вікторія... е... так, хвилинку. Ми маємо бути там близько восьми. Вечірка починається не раніше десяти, тож у нас повно часу.


- Добре, - сказав я. "Тоді ми зустрінемося на вокзалі Вікторія".


- Дуже добре, - сказав Хафф.


- Ні, - сказала Ганна.


'Яка?' Я сказав.


— Я говорю «ні», — сказала Ганна. "Це покерне полювання".


— Що саме ви кажете? — спитав Хафф із спантеличеним виразом обличчя.


— Не має значення, — сказав я йому. «Англійська не є рідною мовою моєї помічниці, і вона часто говорить трохи дивно. Вона справді дуже розумна. Побачимося у «Вікторії» без десятої години.


- Мммм, - сказав Хафф. 'О так. Доти.'


Я міцно взяв Ганну за плече і повів — штовхнув її навколо купи коробок і книг, поки ми не зникли від обличчя Хаффа. Потім коридором, поки ми не опинилися поза чутністю.


— Ти, — сказав я, — маю бути моїм помічником. Помічниця не наказує своєму босу.


- Це не має значення, - сказала Ганна. «Ця поїздка — марна трата дорогоцінного часу».


«Це найкраща перевага, яка у нас є. Власне поки що єдине. Ми йдемо.'


- Ні, - уперто сказала Ганна. «Ми маємо шукати людину з потворним обличчям».


"І де ви пропонуєте шукати?"


'Скрізь. Як він може сховатися? З такою особою, як монстр Франкенштейна..."


— Ви маєте на увазі, що ми маємо обшукати кожен будинок у цьому районі?


— Я маю на увазі, що Хафф надто багато балакає. Каже, каже, каже. Все, що може зробити, це поговорити. Я маю на увазі, що ця група буде такою самою, як він. Розмови, розмови, розмови, лише розмови весь вечір. І ми витрачаємо час.


— Ходімо, — твердо сказав я.


- Ні, - вигукнула Ганна. 'Я відмовляюся.'


"Що, чорт забирай, з тобою?" - сердито сказав я. "Ви не командуєте тут".


- І ви також. Я відмовляюся брати участь у цьому покерному полюванні, яке є марною витратою дорогоцінного часу».


— Слухайте, — сказав я. «Пам'ятайте, на вас чекають тільки бекон і боби. Ти тут тільки для того, щоб мене вести. Майте це на увазі і негайно. Ми, тобто я з вами в компанії, їдемо в Девон і їдемо о першій годині дня.


Вона знову почала протестувати, але я схопив її за руку і штовхнув її до виходу. Поки я це робив, мої підозри зростали. Чому вона була так рішуче налаштована тримати мене подалі від Девона та «навчальної групи»? Вона була більш ніж корисна у літаку, але це могло бути просто для того, щоб завоювати мою довіру. А якщо їй не можна було довіряти, вона справді працювала на ворога, то який це був ворог? Могутня Мати? Радянський Союз? Але навіщо Радянському Союзу намагатись завадити мені врятувати власного прем'єр-міністра?


Тоді я зрозумів. Чи не Радянський Союз. Але одна партія у СРСР. Хоук сказав, що коротке правління Ніхов'єва завадило йому створити базу помічників, які симпатизують його політиці. У разі його смерті до влади прийдуть Рунанін або Глінко, які обидва виступали проти політики Ніхов'єва на мирне співіснування зі США і насильницьке протистояння за будь-яку ціну.


Могло бути так, що Ганна працювала на партію Рунаніна-Глінка, яку Ніхов'єв хотів забрати з дороги. назавжди. І наполягла на тому, щоб вона супроводжувала мою експедицію, щоби переконатися, що вона провалиться. На той час я не міг бути певний. Але з цієї миті я вирішив постійно стежити за Ганною. Це зробило місію набагато складнішою та не менш небезпечною. Але з цим нічого не можна було вдіяти.


На той час, як ми вийшли, Ганна похмуро і сердито замовкла, але більше не протестувала і слухняно пішла далі. Порожнього таксі не було видно, тож ми пішли назад у готель.


Ганна щось пробурмотіла.


'Що це?' Я почав дивитись. Потім раптом зупинився і зазирнув у вітрину. Здивована Ганна зробила кілька кроків, перш ніж помітила, що мене більше нема. Вона зупинилась і обернулася, щоб підійти до мене.


"Що такого чарівного у цій вітрині?" — спитала вона вимогливим тоном. — Ти старий збоченець, якому подобається дивитися на жіночу спідню білизну?


Вона мала рацію. Я мав невдалий вибір вітрини. Ми були зараз у Сохо, та цей магазин спеціалізувався на еротичній білизні. Немає що робити. Я підняв руку і вказав, ніби привертаючи її увагу до особливо дражливого одягу, виставленого на огляд.


— Не в тому, що за склом, — сказав я. «Йдеться про скло, яке діє як дзеркало».


— А, — сказала Ганна, яка одразу взяла його і підняла руку, ніби теж побачила щось дуже цікаве. - І що ти бачиш?


- Через вулицю, - сказав я. «Той чоловік у плащі».


— Я бачу цю людину, — сказала вона. "Що з ним?"


— Він іде трохи за нами, починаючи з музею, через вулицю. День досить теплий, але комір у нього піднято, а шарф прикриває нижню частину обличчя. День темний, туманний, але на ньому великі сонцезахисні окуляри під круглим капелюхом.


'Так. Не можна розгледіти його обличчя, — сказала Ганна.


Ми подивилися один на одного.


— Арзон Рубінян, — сказав я.


"З дуже хорошою причиною, щоб приховати обличчя", - додала Ганна.


Тепер він, як і ми, зупинився перед вітриною. Його віддзеркалення ідеально підходило для спостереження за нами.


Я взяв Ганну за руку, і ми рушили далі. Краєм ока я помітив, що Рубінян робить те саме.


Ми зупинилися перед іншою вітриною.


Рубінян зробив те саме.


- Чому він переслідує нас? — спитала Ганна. "Все, що нам потрібно зробити, це зателефонувати до поліції і..."


'Ні!' – різко сказав я. «Якщо ми зателефонуємо до поліції і скажемо їм, що Рубінян стежить за нами, їхні підозри в тому, що ми маємо набагато більше ставлення до цієї справи, лише зростуть. Нас затримали б на кілька годин для допиту і, як ви правильно помітили, час дорогий. І я не можу розкрити свою особу та посаду в АХ. Ми маємо розібратися із цим самі.


Або, похмуро подумав я, мені доведеться розібратися з цим самому. А може, й з Ганною. Тому що в мене в голові постало питання: звідки Рубінян дізнався, що ми в Британському музеї? Який шанс на це? Скоріш за все, сказала Ганна? Що набагато ймовірніше.


Альтернативою було розлучитися з Анною, поки я позбавлявся Рубіняна або якось інакше з ним розбиралася. Але це дало їй шанс зустрітися з ним і сказати, що ми їдемо до Девона. Ні. Доводилося постійно стежити за нею. Незважаючи на небезпеку, що вона може напасти на мене будь-якої миті. Незважаючи на можливість того, що вона навмисне дозволила Рубіняну втекти з літака і тісно співпрацювала з ним проти мене.


Ми вийшли із Сохо і підійшли до великого універмагу. Коли ми підійшли до входу, я схопив Ганну за руку і вштовхнув її в двері таким швидким і різким рухом, що я був певен, що Рубінян не міг його чекати. У будь-якому випадку йому знадобиться час, щоб перейти вулицю, а мені цей час був потрібен. Мені потрібне було багатоповерхове приміщення, багато відділів та безліч входів та виходів.


- Швидше, - сказав я Ганні. 'Нам потрібен ліфт.'


Ми фактично пробігли до низки ліфтів. В одному з них були двері, які ось-ось мали зачинитися. Я схопив їх і, незважаючи на протести ліфтера, встромив нас з Анною всередину. Запізнилися на секунду. Коли двері знову зачинилися, я побачив, як увійшов Рубініан.


І Рубінян побачив мене та Ганну.


— Чорт забирай, — сказав я.


- Не турбуйтесь, - сказала Ганна. "Він не знає, на який поверх ми піднімемося".


- Правильно, - сказав я. "І якщо нам пощастить, він почне нагорі і спуститься вниз".


На першому поверсі двері відчинилися, і я знову схопив Ганну за руку, щоб витягти з ліфта. Ми побігли проходами в оточенні кулінарних делікатесів. Оленина, французькі соуси, банки з паштетом та копченим вугром, десятки солодощів, пляшки вина – весь час шукаючи сходи. - Сер! Сер! Я почув крик продавця. «Будь ласка, не бігайте магазином».


Якби ви знали, чому ми біжимо, ви б благали нас бігти швидше, похмуро подумав я, побачивши двері на сходи і Ганну, що тяглася до неї. Ми пробігли по відділу спиртних напоїв — пляшки прекрасного витриманого бренді, ямайський ром, світлий і темний, шотландський віскі, навіть полку кентуккійського бурбона, — і я відчинив двері, що вели на сходи. Каблуки Ганни клацнули, коли ми втекли сходами і вдерлися назад на перший поверх через інші двері. — Чорт, — знову вилаявся я.


Нам не пощастило, і Арзон Рубінян не був дурний. Він залишився на першому поверсі, знаючи, що нам рано чи пізно доведеться повернутись, щоб вибратися.


Але він не дивився на двері сходів. Він стояв біля стійки, звідки міг стежити за ліфтами, і вдавав, що перевіряє пару рукавичок. І він стояв спиною до нас.


- Не біжи більше, - сказав я Ганні. «Просто йди. Чи не привертай уваги.


Я провів її за руку по доріжці, а потім по іншій, повертаючись, щоб було якнайбільше людей між нами та Рубіняном. Ми були вже близько до дверей і все ще були закриті виставкою шовкових шарфів яскравих кольорів. Ми підійшли до дверей, я відчинив їх і обернувся, коли ми вийшли.


Ми більше не були приховані, і Рубінян побачив нас. Швидко і з дивовижною спритністю він підійшов до дверей.


А зовні, як завжди, не було видно жодного порожнього таксі.


- Я вважаю, - сказала Ганна, - що нам краще тікати.


- Правильно, - сказав я.


Наступні п'ять хвилин показали, що й Ганна, і я добре підготовлена для цього кросу. Ми мчали по жвавих вулицях, навколо груп пішоходів, пірнаючи та петляючи. Рубінян залишився позаду нас, він перестав вдавати, що не слідує за нами. Він біг не швидше і не повільніше за нас. — Чорт із ним, — нарешті видихнув я. «Має бути рішення. Ви можете зробити це зараз, або пізніше.


Я різко потягнув Ганну праворуч, на вузький вуличок, де було менше пішоходів. Через кілька сотень ярдів я знову потяг її праворуч. Тепер ми бігли мощеною алеєю. Вона була зовсім порожня.


Наші кроки віддавалися луною від старих каменів, а над нами височіли голі фасади без вікон і дверей, мабуть, задники складів.


Наприкінці алеї стояла огорожа зростом з людини. Якби ми змогли забратися на нього і подолати його до того, як Рубінян опиниться в провулку.


Я закричав. - 'Стрибаємо!'


Ми дійшли до паркану і одночасно застрибнули нагору. Мої руки вчепилися за грубі дошки, і я підтягнувся. Поруч зі мною я побачив руки Ганни, що схопилися за верхню частину, і її тіло, що піднімається, коли вона тяглася вгору.


Потім рука зісковзнула. На мить вона безпорадно повисла. Перебравшись через паркан, я простяг руку, щоб допомогти їй.


Постріл із пістолета луною відбився від високих стін вузького провулка. Поруч із головою Ганни пролунав стукіт, бо куля ледь не потрапила до неї. Я глянув угору. Рубінян вийшов у провулок і побіг до нас, стріляючи.


'Підтягнися!' — гукнув я Ганні. «Тягніться, як зможете».


Вона потяглася, сухожилля на її шиї напружилися. Вона повільно підвелася.


Ще дві кулі потрапили в паркан і знову ледь не потрапили до неї.


Потім вона підвелася, і ми повалилися з іншого боку. Тільки-но ми торкнулися землі, перекочуючись, щоб зупинити падіння, як Вільгельміна вже була в моїй руці. Я швидко озирнувся, щоб вивчити наш стан.


Це було не погано, але й не добре. Рубінян ніколи не зміг би перелізти через цей паркан, бо тоді він був би гарною мішенню для Вільгельміни. А товсті дошки паркану заважали йому вести ефективну стрілянину.


З іншого боку, ми опинилися у пастці. Провулок закінчувався тут, приблизно за шість футів за парканом. Приблизно за десять футів перед ним, по ширині провулка, знаходився бетонний навантажувальний майданчик. Наприкінці самого вантажного дока були дві величезні металеві двері, замкнені на гігантський замок.


— Ми в пастці, — видихнула Ганна поряд зі мною.


«Але захищені», – додав я. "Ми не можемо вибратися, а він не може увійти".


За двадцять секунд я пожалкував про свої слова. Рубінян не міг увійти, але міг щось у нас кинути.


Це несподівано пролетіло в небі над нашими головами. Темний овал був маленьким, але смертоносним, і я встиг тільки крикнути Ганні.


'Лягай! Ручна граната!


Розділ 7


Удар був приголомшливим. Там, де я лежав, я відчував, як ударні хвилі проходять по мені. Анна лежала поряд зі мною, притулившись обличчям до землі, схрестивши руки над головою.


Потім труна тиша, ще тихіша через шум, що передував їй. Відчуваючи дзвін у вухах, я обмацував своє тіло. Нічого такого. Жодних травм взагалі.


Я простягнув руку Ганні.


"У тебе все нормально?" — прошепотів я, не бажаючи повідомляти Рубіняну, що ми ще живі, якщо він усе ще там, за парканом.


Ганна рухалася, перевіряла руки, ноги та шию.


"Якщо я не померла, - сказала вона нарешті, - я в порядку". Зовсім не потрапило. Має бути диво, чи не так?


Я повільно підвівся, одним оком дивлячись на можливість другої гранати. Потім я побачив, що сталося. "Я сказав. 'Дивно. Просто неймовірне везіння. Дивись.' Анна встала і подивилася туди, куди я вказував... Ручна граната Рубіняна пролетіла так далеко над нашими головами, що впала на платформу, що знаходилася на висоті не менше п'яти футів над землею. вже пройшов над нами, ніби ми опинилися в спеціально влаштованому окопі.


- Стій, - сказала Ганна, - яка удача.


- І це ще не все, - сказав я. "Погляньте на двері".


Двері були розчавлені силою вибуху. Ланцюг і замок тепер просто висіли.


Це був запасний вихід, але перш ніж ми ним скористалися, я повернувся до паркану. Я зазирнув у щілину між дошками. Рубіняна ніде не було видно. Може, він просто втік, гадаючи, що ми мертві. Або він чекав за рогом провулка, просто щоб бути впевненим. Я не збирався робити на це ставку і не збирався стирчати тут на випадок, якщо Рубінян вирішить залишити ще кілька гранат, які можуть впасти вдало. - Ходімо, - сказав я Ганні.


Ми швидко підійшли до вантажної платформи, піднялися на неї і побігли до дверей. Місця було достатньо, щоб проповзти через отвір, що веде до складу. Усередині він був великим, запорошеним і холодним. Було повно старих ящиків, досить великих, щоб створити враження, що в них тривалий час зберігаються машини, що не використовуються.


У похмурій напівтемряві я почув писк і щось волохатий зачепив мою кісточку. щури. Почувся стукіт, потім жахливий тріск.


- Пацюки, - сказала Ганна, від чогось трясучи ногою. "Мені не подобається. Як нам тепер вибратися?


Я озирнувся на провулок. Як і раніше, ніяких ознак того, що Рубінян йде за нами.


- Що ж, - сказав я. "Оскільки це, мабуть, задня частина будівлі, логіка підказує нам знайти передню частину, якщо ми підемо прямо вперед".


Я не додав, що логіка також хотіла, щоб Рубініан дійшов такого ж висновку. І чекав би на нас. Але я все ж таки вважав за краще це перелазу через паркан. Я взяв Ганну за руку і потяг її за собою. Ми маневрували навколо коробок, вздовж довгих проходів, доки моя простягнута рука не натрапила на стіну. Обережно почав обмацувати стіну, забруднивши руки.


Бінґо. Дверна ручка. Я повернув її та штовхнув. Двері відчинилися.


Ми увійшли до того, що, мабуть, було офісом. Столи, картотечні шафи, кілька старих друкарських машинок і старі стільці, що обертаються, все в пилу. І в повітрі був пилюка, видна в променях світла, що падали через - слава богу - незабиті вікна.


Я обережно перетнув кімнату і підійшов до одного з вікон. Анна була поряд зі мною. Я вже збирався заглянути в одне з вікон, боячись Рубіняна, але зупинився. Почувся стукіт і голоси. Хтось був біля вхідних дверей.


Мені не треба було нічого говорити Ганні. Ми блискавично перетнули кімнату і кинулися за один із старих столів, подалі від дверей. Пролунав ще один стукіт, потім скрип, і двері відчинилися. Введено дві фігури. Один із них був лондонським поліцейським.


"Слухай, друже," сказав інший, одягнений досить несмачно. — Кажу вам, це був дуже сильний удар, і я кажу вам, що він був чутний через цей старий склад. Я працював по сусідству останні двадцять років не просто так, чи не так? Чорт, я стільки разів входив і виходив звідси.


— Гаразд, гаразд, — сказав офіцер. - Заткнися, я подивлюся.


Він увімкнув ліхтарик, і вони пройшли через офіс, за двері, на склад. Вони залишили вхідні двері відчиненими, навіть якщо вони були лише злегка прочинені.


Як тільки вони пішли, я вислизнув з-за столу і поспішив до вхідних дверей. Я визирнув назовні. Досить жвава вулиця, офісна вулиця, десяток пішоходів. А наприкінці вулиці — торгова вулиця.


Рубіняна не було видно.


— Ходімо, — поманив я Ганну.


Ми прослизнули у двері і пішли геть від складу. Анна була за кілька кроків від мене. Якийсь час ніхто з нас не говорив.


— Ну, — сказав я, коли ми повернули за ріг. «Все безпечно. На даний момент принаймні. Арзон Рубінян починає діяти мені на нерви, і якби я не був так зайнятий іншими справами.


Потім я щось відчув. Точніше, я відчував брак чогось. я швидко обернувся


Ганна зникла.


Вона могла просто змішатися з натовпом. Вона могла увійти до дюжини різних магазинів. І - я подивився на годинник - мені ніколи було її шукати, я хотів встигнути на поїзд з Хаффом.


Скрипучи зубами і лаючись у тиші, я повернувся на головну вулицю, махнув рукою і знайшов те, що з нетерпінням чекав би в інший раз, — пусте таксі. Я сів, назвав водію назву мого готелю та замислився. Це було неправильно. Рубінян стріляв і в мене, і в Ганну, коли ми перелазили через паркан. Насправді його постріли були набагато ближче до неї, ніж до мене. Але він схибив, і цей промах міг бути навмисним.


Але граната, якби не щасливий збіг обставин, що навантажувальна платформа залишилася позаду, неминуче вбила б мене й Ганну. І Рубінян знав це страшенно добре. Чи був він просто готовий пожертвувати Анною, щоб убити мене, навіть незважаючи на те, що вона працювала з ним?


Це також було дуже можливо. У світлі її зникнення це навіть здавалося ймовірним. Але через те, що я знав про неї, такий фанатизм не відповідав її характеру. Але я був агентом досить довго, щоб знати божевільні протиріччя, які існували у характерах, особливо у характері інших агентів. А Анна була насамперед досвідченим агентом.


Щодо мене, вирішив я, то Анна має відтепер вважатися ненадійною і, мабуть, членом групи супротивника. У готелі портьє дав мені телекс, і я одразу побачив, що це Хоук.


У своїй кімнаті я швидко розшифрував повідомлення:


ПІДОЗРІВАЄТЬСЯ ПРИЧАСНІСТЬ КІЛЬКАХ ЧЛЕНІВ БРИТАНСЬКОЇ ЕЛІТИ. ТАКОЖ, НА ВИСОКОМУ РІВНІ, АРЗОНІ РУБІНЯН. СТОСУЄТЬСЯ: ВИМИКАННЯ З НАДЗВИЧАЙНОЮ НЕЗручністю.


Виключення з повною незручністю. Це означало дуже просто вбити.


Що я був би щасливий зробити, якби він не вбив мене першим. Частина про дворянство була важливішою. "Навчальна група" в Девоні, сказав Хафф, збиралася сьогодні ввечері в замку, що належав лорду Берту. Представник англійської знаті.


Вечір, похмуро подумав я, роздягнувшись для швидкого душу, починає здаватися дедалі цікавішим.


Я прийняв душ, витерся і одягнувся в чистий одяг, коли почув, як відчинилися двері до передпокою. Вільгельміна була готова на столі. Я підняв її і ковзнув до дверей.


Ганна квапливо увійшла.


Коли вона була за два кроки від кімнати, все ще стоячи спиною до мене, я заговорив.


— Ласкаво просимо додому, — сказав я.


Її голова сіпнулася назад з подивом. Побачивши мене, вона розслабилася і зобразила на обличчі чарівну посмішку.


- Ах, - сказала вона, - ти мене налякав.


Я не посміхнувся.


— Ви, здається, заблукали дорогою до готелю?


" Втратилася?" вона сказала. «Ах. Чи не загубилася. Маю дуже гарне почуття напряму. Ніколи не помилюся. Пішла магазинами. Зробила особисті, таємні покупки.


— Чи не могли б ви мені показати, що ви купили?


— Ах, ні, — повторила вона з тією самою чарівною усмішкою. «Це секрет, це особисте. Буде великим сюрпризом.


Великий сюрприз, похмуро подумав я. Я хочу з цим посперечатися.


— Чи не могли б ви мені показати, що ви купили? - повторив я. "Я думаю, що ви дійсно повинні."


Мій голос був м'яким, але багатозначним.


Вона дивилася на мене.


— Ти мені не довіряєш, — сказала вона нарешті.


Я сказав. - "Ні, я не довіряю тобі. Якщо, звичайно, ти не покажеш мені, що купила."


Вона довго дивилася на мене. Потім дуже повільно вона полізла у велику сумку через плече. Ми знали, чому вона так повільно це робила. У сумці вона мала пістолет, маленький, але смертоносний. Я знав, і вона знала, що це знаю. Один швидкий рух, і я застрелю її.


Її рука витягла з сумки пакет, загорнутий у цигарковий папір.


— Відкрий, — наказав я.


Вона не дивилася на мене. Це був шарф, подібний до тих, що продаються в магазині, де ми були раніше.


Я зітхнув. Гаразд, вона справді пішла магазинами. Але чому така таємність? Навіщо вислизати тільки для того, щоб купити шарф?


Швидше за все, шарф був просто приводом. Зустрітися із Рубіняном? Чи з кимось? Щоб встигнути передати інформацію?


Так. Іншого пояснення не могло. Але я не міг цього довести, і тоді я нічого не міг з цим поробити. Хоук сказав, що ця жінка супроводжуватиме мене на кожному кроці, і так має бути доти, доки я не матиму абсолютних доказів того, що вона зрадниця. — Добре, — сказав я нарешті. «Ви вислизнули, щоб зробити деякі приватні покупки. Але не роби цього знову. Відтепер я не хочу втрачати тебе на увазі.


Недовіра до неї була відкрита. Якусь мить ми дивилися один на одного. Її очі стали порожніми.


Потім мовчки кивнула головою.


— Іди пакуйся, — сказав я. «Ми повинні піти звідси за п'ять хвилин, інакше ми запізнимося на поїзд».


Ми збиралися мовчки. Ми мовчки спустилися вниз і відповіли біля прилавка. Ми мовчки доїхали таксі до вокзалу Вікторія.


На станції я озирнувся і побачив, що Хафф шкутильгає до нас з невеликим портфелем у руці.


'Вітаю!' вигукнув він. «Утікаємо. Ми маємо бути там, розумієте. Четвертий перон. Це повільний поїзд, але найкраще, що ми можемо зробити, це встигнути на вечірку. У будь-якому випадку, я взяв купе першого класу для нас. Отже, все буде добре.


- Добре, - сказав я.


— Чудово, — чемно сказала Ганна.


Він провів нас через брудне, продуване протягами, але вражаючий простір вокзалу Вікторія до поїзда, де ввічливий кондуктор провів нас у наше купе. Ми з Хаффом навіть не спробували дати йому чайових. Побачивши це, Ганна кинула на нас зневажливий погляд і полізла до сумочки.


Дещо здивований чоловік подивився на те, що вона йому дала, зумів пробурмотіти «ну-ну, міс» і пішов.


Вона сказала красномовно. - «Благородство зобов'язує»,


– Скільки ти йому дала? - спитав Хафф.


— Чотири шилінги, — сказала Ганна, — добрі чайові, чи не так?


Ми з Хаффом обмінялися поглядами.


— Гм, може, й так, — чемно сказав Хафф. — Я переконаний, що це йому дуже сподобається. Я маю на увазі витратити їх.


Ганна задоволено кивнула і оглянула купе. Це був старий поїзд, але чистий, у гарному стані, з ретельно оздобленим оздобленням зблідлої величі. Шпон червоного дерева на стінах, різьблене та гравіроване скло у двері, поліровані латунні лампи, фіранки та важка оксамитова оббивка.


— Дуже гарно, — сказала Ганна. «Дуже перший клас. Не така скнарість, як у деяких деяких людей.


«Ну, я пішов у перший клас, бо люблю його, люба», — ніяково сказав Хафф. — Взагалі-то я за просту людину, за демократію і таке інше. Але я подумав, що ми хотіли б поговорити дорогою і …


— Дуже добре, — твердо сказала Ганна, сідаючи на оксамитове сидіння в царственій позі.


"Ну, це трохи декадентськи", - сказав Хафф.


- Звичайно, - сказала Ганна. «Це саме те, що має бути у гнилий декадентській країні. Огидно розкішна, насолода від задоволення».


Вона зітхнула від цього і відкинулася на подушки.


«Ганна з Росії», — сказав я Хаффу, начебто це все пояснювало.


- Ем... так, я це вже зрозумів. Але… — Хафф зітхнув і знизав плечима. Ми сіли, і за кілька хвилин поїзд відійшов від станції.


Анна сиділа якнайдалі від мене біля вікна, її очі були спрямовані на досить похмурий вид на убогі передмістя під небом з усіма ознаками дощу, що наближався.


- Хаффе, - сказав я, переходячи до справи. — Чи не могли б ви розповісти мені про учасників цього гурту? Хто цей Лорд Берт, наприклад? Чи інші представники знаті?


- Мммм, - сказав Хафф. Він нахилив голову і почав терти носа пальцем. 'Так. За чутками, які я чув від людей у цій галузі, брали участь кілька людей. Тобто порівняльне релігієзнавство. Лорд Берт... мммм..."


"Негативно, що в такі справи залучені представники правлячого класу", - сказала Ганна.


— Ммм… так… ну, лорде Берте. Геніальний хлопець насправді. Кращий в Ітоні, з відзнакою в Кембриджі і таке інше. У студентські роки трохи почервонів. Нас трохи, звісно. Але насправді він вступив до комуністичної партії, чи знаєте. Божевільний насправді. Намагався навернути всіх, кого знав. Через якийсь час став дуже непопулярним. Тоді зробив повний розворот. Пішов з вечірок, сказав, що зрікся світу, зрікся всього. Трохи згодом з'явився старий Бурци, як, бажаєте вірте, бажаєте ні, спікер Вегетаріанської ліги. Говорив, що всі проблеми у світі пов'язані з вживанням м'яса, риби та будь-яких інших продуктів тваринного походження. І він справді в це втягнувся. Втратив через це більше друзів, ніж колись був комуністом».


- І він все ще вегетаріанець?


«Боже мій, ні. Потім, близько десяти років тому, він відмовився від горіхів і ягід і став активним учасником організації, яка вірила в інопланетян, у те, як вони прийшли на землю давно, як тепер вони відвідують нас, як боги, яких ми повинні вітати і підкорятися їм. Потім він викинув це за борт, якщо я правильно пам'ятаю, і недовго був фанатично релігійним. Їздив до Північної Африки і постив у пустелі, в Іспанії був відшмаганий бичниками тощо. Потім я на якийсь час втратив його на увазі - він фактично не обертався в моїх колах, а потім дізнався, що він член тієї дослідницької групи. Я чув член правління.


Я кивнув головою. — Його сім'я має великі гроші, я так розумію?


«О, та вони багаті. Залізниці в першу чергу, ви знаєте та інші інвестиції, зроблені з розумом. Берти не боялися займатися бізнесом. Звісно, не всі у цій групі багаті. Якщо вже на те пішло. Але ще є леді Віскамсот...


«Кого вони називають леді Віс?» — спитав я, невиразно пригадуючи газетні та журнальні статті, що розповсюджуються здебільшого Америки та Європи.


- Правильно, - посміхнувся Хафф. — Вона трохи шибеник, леді Віс. Чорна вівця в сім'ї тощо. Перш ніж вона стала дорослою, її вигнали з більшої кількості шкіл, ніж ви можете порахувати. Вийшла заміж о вісімнадцятій. Розлучилася о дев'ятнадцятій. Знову вийшла заміж, знову розлучилася. Ну коханці. Хлопчики з кіно, рок-хлопчики, африканські вожді, арабські шейхи тощо. Дикі вечірки. Чутки про наркотики, оргії, страшенно тверді чутки про алкоголізм, ексцентричну поведінку. Потім, близько восьми років тому, пуфе! Зникла леді Віс. Потрапила до божевільні. Вийшла років зо три тому здається. Наступне, що я почув, це те, що вона є членом правління цієї дослідницької групи.


— Чи є ще дворяни?


«Ммм, не зовсім так. Але Елеонора д'Альбі справді світська дама. Мало що знав про неї, оскільки вона була дуже пов'язана з англіканською церквою. Я невиразно пам'ятаю, як був приголомшений, коли п'ять років тому вона пішла з церкви. Вимовила громадську промову у тому, що церква розвалилася, стала занадто ліберальна і не зовсім релігійна організація. Потім пройшла чутка, що вона приєдналася до цієї навчальної групи. Не розумію цього взагалі. Мені вона зовсім не видалася нормальною.


— Ви знаєте, наскільки великий цей гурт?


- Не знаю, - щасливо посміхнувся Хафф. — Цілком не знаю. Приємно дізнатися про це?


- Так, - сказав я. "Дуже смішно ".


Хафф засяяв.


"Що смішного ?" — підозріло спитала Ганна.


- Дивно, - відповів я.


"Я не думаю, що це взагалі смішно", - сказала Ганна. 'Я голодна.'


— А, — засяяв Хафф, — як щодо хліба з сиром та чаєм? Він почав ритися у своїй валізі.


Ганна виглядала розлюченою. - Хліб і сир, - сказала вона, - це їжа для фермерів. Я бажаю декадентської розкоші високої кухні. І що вище, то краще.


"М-м-м?" - сказав Хафф, неохоче закриваючи валізу. — Ну, у них трохи у вагоні-ресторані. Так що, якщо ми почуємо брязкіт дзвіночка, може бути..."


- Я розумію, - великодушно сказала Ганна.


І незабаром пролунав дзвінок. Якимось тихим дивом Хафф забезпечив нам місце у вагоні-ресторані. Все це було блискучим білим штофом, полірованим кришталем, важким багато прикрашеним срібним посудом, квітами на столі і офіціантами, що кланялися. Ганна засяяла і замовила повний обід.


Хафф виглядав неспокійним і замовив суп та хліб.


Я не сяяв, бо знав, що станеться, але я також замовив повноцінний обід, щоб зберегти сили.


"Приготуйтеся, - сказав я Ганні, - на славу класичної англійської кухні".


Воно прийшло. Консом кольору смоли, в якому плавали гілочки петрушки. Що повністю не мав смаку. Потім шматок свіжої сьомги, ретельно звареної до густини та смаку сірої каші. Потім бараняча нога, просмажена насилу до стану, коли вона і на смак нагадувала сірий картон, але була жорсткою, з виключно водянистим цикорієм, залитим липким білим соусом і холодна.


Потім пудинг, щось на зразок солодкої каші з нудотно-червоною грудкою варення зверху. Нарешті, кава, що підтвердило підозру, що англійці справді ввозили використану кавову гущу з материка.


"Розкішно?" — спитав я Анну.


"Так," - похмуро сказала вона, з видимим зусиллям дожовуючи ложкою останній пудинг. "Пишно, але огидно".


Ми повернулися у своє купе і залишок шляху провели мовчки. Ганна виглянула у вікно, в темряву, що згущується. Хафф спав. Я думав.


Лорд Берт. Леді Уїс. Елеонора д'Альбі. Двоє з знаті, один із найвищого суспільства. На перший погляд їхні історії були дуже різними. Але вони мали одне спільне. Усі вони відчайдушно шукали щось. У пошуках абсолютної віри, щоб замінити втрачену віру чи заповнити величезну дірку у житті — дірку повної марності, повної невпевненості у сенсі життя.


Це відповідало поясненням Хаффа про те, чому людей може залучати культ Могутньої Матері. Вони були розумними, владними, освіченими людьми.


І такі люди, що колись звернулися в культ, колись повірили в навчання, мали зв'язки, гроші, інтелект і силу переконання, щоб навернути багатьох, багатьох інших людей: людей, які безцільно шукають безпеки, якоїсь мети, того, як .


Я все ще обмірковував цю думку, коли Хафф ворухнувся, визирнув у вікно і оголосив:


'М-м-м. Ми вже ближчі. Так. Дуже близько. Ось воно. Ось там!'


Я глянув у вікно на сумний краєвид. Пагорби, скелі. Тільки вдома тут і там. І раптом я побачив це. Замок лорда Берта.


Башти та зубчасті стіни височіють над пагорбами, як підняті руки темного лютого велетня, розгніваного на пігмеїв унизу. Тільки одне світло сяяло з вікна високо в фортеці, наче шалене око циклопу.


Поки ми дивилися, в небі блиснула блискавка, що супроводжувалась глибоким гуркотом грому. На мить силует замку вимальовувався на тлі неба, ще зловісніший, ще похмуріший, ще більш загрозливий, ніж будь-коли.


Хафф прочистив горло.


Ганна здригнулася.


Я стиснув губи.


Розділ 8


Корнуолл знаходиться недалеко від моря, з крутими скелями та суворою горбистій місцевістю, що спускається в поля та ліси. Це були ніби декорації деяких легенд про короля Артура та його лицарів Круглого Столу. Пізніше це стало більш прозаїчним, область, відома своїми молочними продуктами і досі. Девонширські вершки та масло відомі у всій Англії своєю якістю. Хафф розповів нам ці та інші факти, коли ми зійшли з поїзда на станції і пішли вулицею до готелю під зливою. І згодом, коли ми чекали, коли привезуть орендовану машину. Якось у машині й на шляху все тихішою дорогою, одного з вечорів, настільки темних, що темрява здавалася майже обтяжливою, розмова затихла.


— Скоро приїдемо до замку, — сказав Хафф.


Фари прорізали темряву, як ніж для хліба. Раптом у зору з'явилася постать людини, управляючого трактором.


Він зморщив обличчя, коли побачив нас.


- Мммм, - сказав Хафф, - безперечно, місцевий хлопець.


"Напевно, єдині дивні машини, які він тут бачить, їдуть до замку лорда Берта", - прокоментував я.


- Мммм, - сказав Хафф. «Цим не здивуєш мене».


- Мммм, - сказав я. — Тоді я не здивуюсь, якщо лорд Берт та його гості в замку не користуються тут особливою популярністю.


- Мммм, - сказав Хафф. "Саме так".


Тепер ми їхали через ліс, густий та густий. Гілки дерев схилили над нами свої темні силуети. Вже кілька хвилин на дорозі не було жодної машини. І раптом ми підійшли до повороту. Ми були біля підніжжя довгого високого пагорба.


На вершині стояв замок лорда Берта.


У вежі, як і раніше, горіло лише одне світло. Але коли ми підійшли ближче, то побачив десятки машин, припаркованих на галявині прямо перед замком. Прямо перед ровом. Ми зупинилися та вийшли з машини. Дощ усе ще лив, але ніхто з нас не збирався тікати, коли ми перетинали міст.


"Я так розумію, старий розводить у ньому рибу", - сказав Хафф, вказуючи на рів.


— Мабуть, це піранії, — сказав я.


«У всьому цьому місці є якась зловісна вада чарівності, чи не так», — сказав Хафф.


Коли ми підійшли до великих вхідних дверей, я повернулася до Анни. — Пам'ятай, що я сказав, — промовив я тихим голосом. — Я не хочу, щоб ти пішла з мого шляху. Залишайся зі мною, хоч би що трапилося. І жодних вибачень.


- Ха, - пробурмотіла Ганна. 'Заспокойся, заспокойся. Цього разу я триматимусь за тебе, як пластир.


Я підняв руку і вдарив старим залізним молотком по металевій пластині. Пролунав глухий, брязкітливий звук. Ми чекали. Я знову вдарив. Пролунав різкий скрип, і гігантські важкі дерев'яні двері хитнулися на своїх старих петлях.


Думаю, я більш-менш очікував побачити гротескно знівечену людину — горбуна чи карлика, принаймні, глухонімого каліку. Якщо так, то я дуже помилявся. Чоловік, який стояв перед нами, одягнений у смугастий костюм дворецького, був цілком звичайним. Біле волосся, витончені риси обличчя, побожний уклін — загалом, стереотип цілком респектабельного англійського дворецького.


— Доброго вечора, пані, панове, — сказав він ретельно вихованим голосом.


- Доброго вечора, - сказав Хафф. - Лорд Альберт Хоулі Смайт-Крег і гості лорда Берта. О… е… дослідницької групи.


- Звичайно, сер, - сказав дворецький, кланяючись і притримуючи для нас двері. — Я впевнений, що лорд Берт буде вітати вас. Чи не могли б ви піти за мною?


Ми стояли біля краю великого схожого на печеру зали, а він насилу штовхнув двері. Я бачив, що він не спромігся закрити замки, а він міг би їх закрити.


— Будь ласка, сюди, — сказав він. "Погода сьогодні трохи прохолодна, чи не так?"


Ми всі щось бурмотали у відповідь.


Він провів нас довгим коридором. Стіни були не з каменю, тьмяно освітлені мерехтливими смолоскипами, а з горіхового та червоного дерева, освітлені тьмяними електричними лампами. І обвішані портретами безперечно предків лорда Берта. Вони виглядали не так зловісно, як втомилося після стількох століть шляхетності. Повітря було приємно теплим і сухим, і пахло горілим деревом.


За кілька секунд запах дерева порозумівся.


Дворецький пройшов у довгу широку центральну кімнату, мабуть, у замкову їдальню. Величезний і, безперечно, безцінний перський килим шостого століття розтягнувся на всю дерев'яну підлогу. Там були кришталеві люстри, що сяяли білим світлом. Уздовж усієї стіни кімнати стояв стіл із сліпучо-білими скатертинами, на якому стояло безліч гарячих страв, кришталю, срібла та порцеляни. Там обслуговували три офіціантки. На іншому кінці кімнати був величезний камін, досить великий, щоб засмажити бика. Тепер там весело потріскував багаття. В решті кімнати стояли зручні крісла, столи та дивани.


Там було близько двадцяти чи тридцяти чоловік, що недбало їдять, дивляться один на одного, купками розкидані серед крісел і диванів. Деякі були у вечірньому вбранні, деякі просто у костюмах чи сукнях. Деякі жінки, напевно, користувалися дорогими духами. Декілька чоловіків напевно курили дорогі сигари. І всі спокійно стояли, ввічливо їли чи балакали тихими, культурними, але жвавими голосами.


Була навіть музика, я почув кілька нот легкої класичної музики, що доносяться із гарної стереосистеми на задньому плані. Дворецький підвів нас до групи з чотирьох чоловік — двох чоловіків і двох жінок, які стояли перед каміном у передній частині кімнати. Двоє чоловіків були у смокінгах. Одна з жінок була одягнена у вечірню сукню, що тягнеться по підлозі. На літній жінці був костюм із «розумного» твіду.


— Лорд Берт, — сказав дворецький, — дозвольте уявити лорда Альберта Хоулі Смайт-Крега та гостей.


Людина, до якої він звернувся, мали різкі, серйозні риси хижого птаха. Його очі були темними та прихованими. Але коли він заговорив, він просто сказав: «Смайт-Крег, старий Хафф, чи не так?


- Ем, насправді, так.


Чоловік майже посміхнувся і простяг руку.


- Що ж, це задоволення. Після всіх цих літ. І після того, як ми стільки разів намагалися вмовити тебе приєднатися до наших невеликих зборів.


— Е-е, так, радий тебе знову бачити, старий. Вибачте, що не прийшов раніше, але робота і таке інше. Дозвольте уявити вам моїх друзів. Містер Ніклз, американець, і міс, е-е, Ганна російська. Працює в ООН, так? — непевно закінчив він свою фразу, звертаючись до Анни.


'Так це так. - сказала Ганна.


- Дуже приємно познайомитися, - сказав Берт, простягаючи мені руку. — І дозвольте мені уявити кількох членів нашого комітету з планування. Леді Віскамсот, міс Елеонора д'Альбі та містер Сулейман Ахбаб із Сирії. Містер Ахбаб представляє наш невеликий, але цінний іноземний контингент.


Ахбаб також був близько двохсот двадцяти фунтів чистого жиру, безліч зубів і неймовірно широку посмішку. "Дуже велика честь", - сказав він, тиснучи мені руку.


"Справді, велика честь".


Жінки тільки посміхнулися. Принаймні молодша з них, леді Віскамсот, усміхнулася. Старша, Елеонора д'Альбі, подивилася на нас чемно і суворо.


- Ну, Хаффе, містере Ніклс, міс Анно, - тепло сказав лорд Берт. «Я вважаю, що ми приготували для вас дуже цікавий вечір. За мить у нас буде щось подібне до мови, щоб новачки знали, чим займається наша група. Далі читається кілька дуже цікавих промов. Серед іншого, дуже добре дослідження Джаффроу д'Альбі про танці на святі травневого дерева в давній Англії. Потім у нас буде групове обговорення, питання, коментарі тощо, а потім чай. А тим часом ви можете їсти з буфету. Я можу порекомендувати копчену рибу дуже добре, якщо ви любите такі речі. У нас вийшло досить непогане соте. Я знаю, що англійська їжа може бути досить дратівливою.


Він показав спалах чарівної посмішки.


- Дякую, - сказав Хафф. «Схоже, на нас чекає дуже цікавий вечір».


Між групами гостей ми пробралися до буфету. Вечір почався добре. Приголомшливо. Я знайшов групу з вивчення саме тих культів, які відповідали моїй місії. Я виявив, що група зібралася в похмурому замку в відокремленій, пустельній частині країни, що було якраз. Я дізнався, що ним керували лорд Берт, леді Віс та Елеонора д'Альбі, у всіх з яких був характер, який міг бути залучений до культу Могутньої Матері. І зібралися на чаювання.


Гірше того, чаювання, на якому мені доведеться слухати про такі захоплюючі речі, як танець навколо травневого дерева в старій Англії.


А за два дні Борис Ніхов'єв помре - і настане майже вірна ядерна катастрофа.


— Ти мала рацію, — пробурмотів я Ганні, поки ми дивилися на буфет. "Це марна трата часу".


Вона знизала плечима. - Можливо, - сказала вона. — Але їжа виглядає добре. Так це що не марна трата часу.


Ми поїли, та це було дійсно добре. Потім ми сіли на диван, і збори почалися. І це справді дратувало. Якась жінка невизначеного віку прочитала мова про необхідність віри і відданості в мінливому день у день світі. Я був переконаний, що кожна церква від англіканської через римсько-католицьку до церкви адвентистів сьомого дня щиро погодиться. Потім була ця проклята мова про танці з травневим деревом. Потім прийшли... Потім почув Анну. – «Я знаю цього сирійця».


Я швидко глянув на неї. 'Ти що сказала?'


— Я знаю цього сирійця, — сказала вона голосом, що ледве долинав до моїх вух. «Спочатку я не була певна. Потім ім'я Ахбаб задзвеніло в моїй голові. Я пов'язую це з знімками. Особисто я з ним не мав справи, але бачив його фото у своїх службових справах».


— Ви пам'ятаєте якусь інформацію про нього? — спитав я м'яким голосом.


- Інформації багато. Він страшенно дратує нас. Коли Радянський Союз постачає зброю на Близький Схід, вона часто зникає в диму, не досягнувши країни призначення. Спочатку ми підозрюємо ізраїльських агентів, бо цілком природно, що вони не хочуть, щоби їхні вороги отримували зброю. Але не може пояснити всі події. Потім ми чуємо від наших агентів, що цей сирійець має чудову організацію та великий талант до викрадення кораблів зі зброєю».


'Для кого?'


«Ось що дивно. Наші шпигунські служби не можуть відстежити їх до будь-якої країни. Зазвичай така зброя потрапляє до рук партизанів та повстанських загонів. На цей раз немає. Тому ми шукаємо цього Ахбаба, щоб усунути його. Але він слизький, як жирний вугор. Товстий та слизький.


Це може бути вірно. Це могло б пояснити, звідки культ Могутньої Матері бере свою зброю — різну зброю, необхідну для успіху в складних операціях, подібних до операцій останніх днів.


Якщо цей сирієць працював на секті.


Якщо Ганна казала правду.


- Привіт, старий, - тихо сказав Хафф, підштовхуючи мене з іншого боку. «Захоплююча мова про танці з травневим деревом».


— О так, — промимрив я, — чарівно.


'Правильно підходить, чи не так? Я маю на увазі, що колись танець влаштовувався довкола живого дерева, символу друїдів.


— Хаффе, — роздратовано сказав я. «На даний момент мене не особливо цікавить травневе дерево, що танцюють навколо живого дерева, символу друїдів. .. '


Я зупинився.


Я моргнув.


Я повернувся до нього.


"...Друїдський символ життя та оновлення", - повільно закінчив я. І щоб отримати оновлення життя, вам спочатку потрібна смерть. Як у міфах про Ізіду-Озіріс. Культ Калі.


Magna Mater та Хашашин. І Могутня Мати».


Хафф засяяв. - Правильно, - сказав він. — Цілком вірно, чи не так? Можливо, це не таке веселе чаювання, зрештою.


— Ні, — сказав я собі більше, ніж Хаффу. «Можливо, це перший етап ідеологічної обробки, перший крок новобранців на шляху, який згодом дозволить їм прийняти ідею про те, що смерть, включаючи їхню смерть, необхідна та бажана. Тому що смерть веде до поновлення життя. Для багатьох людей, які невдоволені своїм нинішнім існуванням, це справді мало б сенс».


- Так, - сказав Хафф. "Шматочок психології, чи що?"


"Сирійець виходить з кімнати", - сказала Ганна.


Я наголосив на цьому. Я також помітив, що з кімнати вийшло чимало людей. Лорд Берт, наприклад, пішов. І леді Віс. Фактично зборами тепер керувала одна Елеонора д'Альбі.


"М-м-м, - сказав Хафф, - це схоже на масовий результат до зручностей".


- Так, - повільно сказав я. «Але мене цікавить саме та установа, куди відбувається цей результат».


Очі Хаффа блиснули. - Мммм, - сказав він. «Зрозумів, що ти маєш на увазі. Можливо, інша, цікавіша частина вечірки пройде десь в іншому місці».


- Правильно, - сказав я. - Як звідси потрапити на верхні поверхи?


"О, ти не доб'єшся цього, старий", - сказав Хафф. 'Точно ні. Знаєте, історія замку Берт добре відома в Англії. Понад століття тому пожежа знищила всі верхні поверхи. Тепер над цим просто порожня оболонка. Лише цей поверх перебудовано.


Я запитав. - "Але ж є нижні поверхи, чи не так? Підвал, наприклад? Він великий?"


'Так звичайно. Знаєте, я мав усі ці старі плани.


І зробили, подумав я, з тієї простої причини, що потрібен був підвал. Це було, звичайно, гарне місце для ув'язнення ув'язнених, але його основна функція полягала у зберіганні води та їжі на випадок облоги. Тож вхід до підвалу буде лише один: донжон, останній бастіон оборони замку, де можна було витримати облогу на останніх етапах, живучи припасами з підвалу.


"Здається, - сказав я, - я мрію потрапити до вежі замку".


Очі Хаффа знову блиснули. Він не був дурний.


- О, - сказав він, - звучить мило. Добре, що я піду?


Я вагався. Для мене це був би справжній парад. Але оскільки я все ще був у невіданні щодо Анни і мав взяти її з собою саме з цієї причини, мені знадобиться вся допомога, яку я зможу отримати. — Приєднуйтесь до мене, — сказав я.


«Чудово,— сказав він,— а оскільки я пам'ятаю, як бував тут маленьким хлопчиком, то можу навіть служити провідником. Якщо повернутися в хол, а потім спочатку повернути ліворуч – ну, звідти досить легко пройти у вежу. Я сказав би, що тут трохи проблематично. Я похмуро кивнув головою. У традиційному плані оборонного замку донжон перебував з іншого боку двору. Це подвір'я мені теж не видалося гарною ідеєю.


Я глянув на Ганну. - Ти підеш зі мною, - сказав я.


Вона спокійно кивнула. - Так, - сказала вона. «Я маю ліквідувати сирійця, тепер, коли маю можливість».


Я нетерпляче дочекався, поки оратор замовкне, і кивнув Ганні та Хаффу, коли вибухнули оплески. Максимально тихо і ненав'язливо ми прослизнули в хол, як троє друзів, які намагаються піти ввічливо, нікому не потривоживши. На жаль, ми комусь завадили. Хтось, з ким ми зіткнулися, коли повернули ліворуч із холу. Він був єдиним, кого ми бачили. В іншому мешканці головного будинку, здавалося, зосередилися в їдальні, де тривали збори. Він не був схожий на людину, яка, стомлена промовами, вийшла покурити в коридорі. Як тільки він побачив нас, його голова сіпнулася вгору, і він насторожився. Він повернувся і глянув прямо на нас. Якби це не був вартовий, і якби він не був сповнений рішучості перешкодити нам рухатися вперед, мене б не звали Нік Картер. Мабуть, Хафф дійшов такого ж висновку, бо повернувся до мене і промимрив. «Е-е, дозвольте мені виправити це. Особистий друг лорда Берта, з тієї ж школи тощо.


Я коротко кивнув. Доброзичливо помахавши, Хафф підійшов до чоловіка. Ми з Ганною були за кілька кроків позаду.


- Скажіть, любий друже, - вигукнув Хафф, - не могли б ви сказати мені, чи є тут десь лорд Берт? Я хочу поговорити з ним.


- Боюся, ви не зможете, сер, - повільно промовив чоловік з легким, але виразним акцентом кокні.


— Лорд Берт і члени правління зараз збираються на щось на кшталт зборів. Чи не краще їх не турбувати?


- О, але скажи, - сказав Хафф. - Я його друг, ти ж знаєш. Багато років.'


«Вибачте, сер. Він уб'є мене, якщо я зараз потурбую лорда.


— О, гаразд, — сказав Хафф, кладучи руку на плече чоловікові і відвертаючи його від нас.


Я хотів вийти вперед.


- Гей, ну, - сказав чоловік, швидко повернувшись, щоб знову побачити всіх нас трьох. Ми не можемо цього допустити. А тепер просто поверніться на ті збори, до яких ви належите. Ви новачки, я бачу, і вам тут нічого робити.


- О, не скажи, - сказав Хафф, червоніючи і дуючись.


— Ми втрачаємо час, — почув я бурмотіння Ганни.


Поруч зі мною вона щось зробила рукою так швидко, що вона перетворилася на пляму. Але коли я знову глянув, у руці у неї була сигарета, а верх її сукні був розстебнутий до грудей. На ній не було бюстгальтера. Цілком виразно і явно не було.


— Привіт, малюку, — сказала вона найнижчим, найгарячішим і відверто еротичним голосом, який я коли-небудь чув. "Не знайдеться прикурити?"


Чоловік дивився на неї, ніби був загіпнотизований. Вона подалася вперед, поки її груди майже не торкнулися його тіла. Потім вона зробила невеликий рух уперед, доки вони не потрапили до нього.


Вона трохи обернулася.


Чоловік повернувся, все ще загіпнотизований, так що він був трохи відвернений від мене та Хаффа.


Я був поруч із ним менш ніж за секунду. Людина не мала шансів. Я завдав йому удару карате в шию. Хафф ударив його по голові якимось твердим предметом, а Ганна завдала йому додаткового удару карате з іншого боку шиї.


- Мммм, - сказав Хафф, дивлячись на людину, що лежала непритомна на підлозі, а потім на зламану палицю з шипшини в руці. "Типовий приклад перебору, насправді".


— З такими людьми не буває, — промимрив я. Мої руки вже були під пахвами чоловіка, і я квапливо потяг його коридором до зручної кедрової скрині. Він був наполовину повний білизни, але залишалося місце, щоб покласти тіло. Потім я зайнявся його одягом.


— Поспішай, — сказала Ганна, і я побачив, що вона знову застебнула сукню. "Ми втрачаємо час".


Не відповідаючи, я взяв у чоловіка досить неохайну куртку і мішкувату кепку. Куртка була трохи тісною, але кепка підійшла. Я натягнув його далеко на чоло та очі. Тепер я відчув трохи більше надії.


Те, що я знайшов у його кишені, вселило в мене ще більшу надію.


— Скажи, чуваку, що це за штука? — спитав Хафф, доки я розглядав сирі коричневі шматки.


— Це, — сказав я, — може бути нашою перепусткою у підземеллі. Ходімо!


Коли ми вирушили в дорогу, я обережно тримав Анну перед собою. Вона допомогла мені з охороною, але це могло бути тому, що вона дійсно хотіла усунути сирійця, позбавившись таким чином докучливого супротивника нижчого рівня і в той же час згубного високопоставленого прем'єр-міністра. На чолі з Хаффом ми поспішили коридором.


Ще два повороти, потім двері та короткі сходи. Потім ми стояли у вузькому коридорі навпроти дверей. У дверях було вікно. Я викрутив над нами маленьку лампочку, щоб мене не було видно, і виглянув у вікно.


- Ось так, старий, - сказав Хафф, трохи задихаючись, поряд зі мною. "На подвір'ї і там можна..."


— Так, — промимрив я. "Замкова вежа".


По другий бік величезного двору чотири-п'ятсот квадратних метрів, де під час облоги тіснилися кріпаки, челядь, солдати, худоба, жінки та діти, стояла темна кругла маса кам'яної фортеці. Вона була футів п'ятдесят у діаметрі, шість чи сім поверхів у висоту, з вузькими бійницями замість вікон. І фортеця, і сторожова вежа височіли над мурами. Я побачив, що горять два вікна: одне на самому верху, а друге на першому поверсі, що виходить надвір. Верхнє вікно призначалося для спостереження, нижнє для охоронців єдиних дверей у вежі.


Без сумніву, через проливний дощ зовні вежі не було охоронців.


Я сподівався, що дощ і густа темрява, яку він приніс, будуть нашими друзями.


Я подивився на Ганну та Хаффа. З Хаффом чи без нього я не міг залишити Ганну тут. Я був упевнений, що в бою він не рівний їй. Але якщо я візьму її, чи буде вона знову співпрацювати, як із охоронцем? ...чи вона повернеться до мене? Можливість вбити сирійця може бути достатнім стимулом, а може й ні.


Я не міг цього винести.


- Хаффе, - сказав я. «Три людини у дворі — це надто багато. Я хочу, щоб ти залишався тут, доки я не дам тобі знак.


- Я не проти, - сказав Хафф. - Ти головний.


- Ганно, - сказав я. «Розстебни сукню. По пояс.'


- Ах, - сказала вона. «Ти хочеш, щоб я знову сказав: «Гей, малюку, в тебе є вогонь?»


'Ні. Залиш мені говорити.


Перш ніж вона зрозуміла, що я збираюся зробити, коли її сукня розстебнулася, я висмикнув з кишені носову хустку і зв'язав їй руки за спиною.


- Гей, - обурено вигукнула вона. — Це навіщо ти це робиш?


- Заспокойся, - сказав я, переконавшись, що вузол затягнутий. "Ти просто приманка".


— Я не приманка, — сердито пробурмотіла вона. «Я просто страшенно дурна».


Я відчинив двері й штовхнув їх уперед, у проливний дощ та темряву двору.


Ми підійшли до замкової вежі.


Розділ 9


Двір був калюжею густого, всмоктуючого бруду. Сильний дощ так забризкав наш одяг, що на той час, як ми пройшли половину двору, ми стали брудними. Ми також промокли. Я сподівався, що це сприяло загальним несприятливим враженням. І щоб додати ще трохи, штовхаючи її вперед, я розірвав сукню Анни на спині. Її торс тепер був повністю оголений, величезні груди повністю оголені.


Вона нічого не сказала.


Ми підійшли до важких дерев'яних дверей донжона. Через освітлене вікно я побачив обличчя, що виглядало назовні. Але дощ лив тепер на нас з Анною так сильно, що я знав, що наші обличчя затьмарені, бліді, майже безликі плями.


Я вдарив кулаком у двері.


Вікно відчинилося, і з нього визирнув чоловік.


Він запитав. - 'Що це?'


— Це я, — сказав я, ще нижче натягнувши поля кепки, наче для того, щоб хоч якось захистити обличчя від дощу. - Це я, Берте.


'Берт?' — сказала особа, намагаючись краще розгледіти мене. - Який Берт?


'Берт!' Я кричав, сильно тремтячи, і справа була не тільки в сцені. "Розплата".


'Викуп?'


— Так, спокута! - вигукнув я. «У мене є друга порція гашишу та підношення для церемонії».


Я підштовхнув Анну вперед, щоб чоловік міг хоча б бачити її обличчя, хоча, на жаль, вікно було надто високо, щоб він міг бачити більше.


Чоловік нерішуче визирнув.


«Вони сказали мені почекати, перш ніж я наведу її!» — вигукнув я, знову здригнувшись і з таким обличчям, наче я починав злитися. «Заради кохання Могутньої Матері, впусти мене. Тут сиріше, ніж у пеклі, і я весь у клятому бруді двору.


Чоловік вагався.


Я затамував подих.


Вікно повільно зачинилося. Так само повільно відчинилися важкі двері. У отворі стояли двоє чоловіків. В обох руках були автомати, дуже смертоносні і надійні пістолет-кулемети російського виробництва.


Я не вагався. Я також не особливо звертав увагу на зброю. Опустивши голову, дмухаючись і бризкаючись дощем, я особливо сильно штовхнув Ганну, чому вона наполовину похитнулася, наполовину перекинулася в дверний отвір. Я прийшов одразу за нею.


За моєю спиною грюкнули важкі двері і клацнув замок.


Польоти були вже неможливі. Ми опинилися у пастці. Але ж такі й охоронці.


«Кохання Могутньої Матері», — пробурмотів я. «Вам двом легко, приємно, тепло та сухо сидіти тут».


Я трохи підняв голову.


Обидва чоловіки стояли, дивлячись на груди Ганни, ніби вони ніколи раніше не бачили напівголу жінку. Так і було, мабуть. Жодного такого. А Ганна — до своєї вигоди — не спробувала обернутися, а прямо подивилася на них і повісила голову, начебто їй було соромно і страшно. - Так, - сказав я з жирною усмішкою. — Хороша річ для Могутньої Матері, чи не так? Стигла, як вишня, і вдвічі соковитіша.


Я простяг руку і взяв одну з грудей Ганни. Охоронці досі дивилися. Один із них повільно простяг руку. Я рушив назад.


Чоловік узяв одну з грудей Анни, а потім стиснув її. Вона закричала від болю.


Охоронці розреготалися і хтиво глянули на мене. Їхнє ставлення раптово стало дуже розслабленим.


"Ось та, яку я хотів би мати при собі в підготовчому ритуалі", - сказав перший, ущипнувши Ганну за груди. Він глянув на неї, провів рукою по її стегнах і облизав губи.


Другий охоронець виглядав так, ніби хотів зробити те саме, але стримався.


"Нічого з цього," сказав він. «Вона для священика та кількох інших, перш ніж Могутня Мати прийме її».


— Ти маєш рацію, — сказав я. — Якщо ти приведеш її, то візьми з собою і цей гашиш. Невдовзі вони про це попросили. Справжнє передчуття небес, реальне, що цей день незабаром настане.


Я поліз у кишеню і витяг коричневі шматочки, що розсипалися. Охоронці підійшли ближче. Один простяг руку і взяв гашиш. Він схвально покрутив його між пальцями і схилив голову, щоб понюхати.


— А ось ще стільки ж, — сказав я, зазирнувши до іншої кишені.


Найближчий до мене охоронець знову простяг руку. Інший охоронець за кілька футів від мене все ще хтиво дивився на Ганну.


Я перемістився так, щоб найближчий чоловік став між мною та іншим, весь час риючись у моїй кишені.


— Де ласощі, — промимрив я. - У підкладці мого пальта. Мене це не здивувало б. Це... ах, ось воно! Мій смертоносний гострий як бритва стилет ковзнув мені в руку з клацанням зап'ястя і поворотом руки, на що пішов годинник практики. На секунду очі чоловіка замерехтіли, коли він побачив тьмяно мерехтливий перед ним клинок Хьюго. Потім я направив лезо до мети зі смертельною силою. Моя рука проштовхнула його вгору через грудну клітку в серці. Все це зайняло менше секунди. Коли очі чоловіка вилізли з орбіт від подиву, шоку, а потім майже миттєвої смерті, я простяг іншу руку, щоб схопити його за комір. Я підтримав його падаюче тіло так, щоб воно досі стояло як щит між мною та іншим охоронцем.


Охоронець, якого я поранив, зовсім обм'як, пістолет-кулемет падав з однієї руки, шматки гашишу з іншої, у кошмарній сповільненій зйомці. Інший чоловік дивився. Його риси були лише трохи здивовані. Потім, затримавшись на мить, ці риси прояснилися з розумінням, і я дивився, як піднімається пістолет-кулемет, поки смертоносна паща не націлилася прямо на мене.


Точніше, точно на покійника між мною та іншим. З усіх сил я жбурнув труп перед собою, в живого охоронця та його злісний автомат.


Уповільнений фільм зупинився. Раптом усе перетворилося на пляму руху та оглушливого шуму. Жорстокий тріск автомата луною розносився по кімнаті, посилений кам'яними стінами, повторюваний пронизливим хором кульок, що рикошіли. З дула автомата вирвався вогонь. Кулі встромилися в тіло мертвого охоронця, змусивши його танцювати короткий огидний повітряний балет, з тулуба і живота трупа бризнули фонтани крові, після чого він звалився на землю. Я пірнув за кам'яну балюстраду сходів, що вели до підвалу. Пістолет-кулемет знову заговорив довгою чергою. Коли я вчасно пірнув у укриття, кулі розлетілися за кілька дюймів від мого обличчя.


У цей момент, перекочуючись і згинаючись, щоб швидко схопитися на коліна, я вже тримав свій Люгер у правій руці. Вільгельміна, можливо, не була автоматичною зброєю, але охоронець — інстинктивна реакція завдяки його навчанню — покладався на чисту вогневу міць, мені доводилося покладатися на точність. Один постріл у потрібне місце. Це була спеціальність Вільгельміни.


І зробити це потрібно було за кілька секунд. Бо знову заговорив автомат. Рикошети пронизливо свистіли від кам'яних стін, і кулі пройшли прямо через балюстраду. Тим часом охоронець частково прийшов до тями і підійшов до мене, методично стріляючи з боку в бік по балюстраді. Щоб я не підвівся і не вистрілив у нього. Але я все одно це зробив.


Я почекав, поки він обстріляв мою позицію, і в розпачі підвівся. Як тільки я це зробив, потік куль шалено піднявся, вгризаючись у каміння зі стелі.


Коли моя голова піднялася над перилами, я побачив, як права нога Анни врізається в бруньки охоронця. Охоронець, захоплений зненацька, не зміг контролювати рух ствола своєї зброї вгору.


Я витяг руку на всю довжину, націлив Вільгельміну і обережно натиснув на курок.


Пострілу не чути було в дикому брязкоті автомата. Потім стрілянина припинилася. Зброя випала із рук охоронця. Як мішок із піском, він звалився на землю і більше не ворушився.


Ми з Ганною якийсь час дивилися один на одного. Мої вуха хворіли. Тиша була майже чутна.


— Приступимо до роботи, — нарешті сказав я. "Якщо хтось у підвалі чув ці постріли..."


"Так," просто сказала Ганна.


Я нахилився, витяг Х'юго з грудей першого охоронця і витер кров його сорочку. Потім я глянув на Ганну, повагався, а потім підійшов до неї.


— Тобі справді потрібний цей сирієць, — сказав я, звільняючи їй руки. 'Чи не правда?'


'Так,' вона сказала. "І я не хочу вмирати в божевільному ритуалі".


Я нахилився, взяв автомат і кинув у неї. Вона зловила його та з абсолютною впевненістю перевірила боєприпаси. Потім нахилилася, щоб перезарядити зброю, діставши магазин із кишені мертвого охоронця.


«У мене є страшенно гарна вистава, звідки це», — похмуро сказала вона, коли я взяв інший автомат і зробив те саме. — Цей сирійський злодій, — сказав я.


'Так,' вона сказала. "І якщо я знайду його, я не буду добра".


Я підійшов до дверей, зачинив їх і помахав рукою, ризикуючи з'явитися у світлі позаду мене, щоб подати сигнал Хаффу. За мить двері відчинилися і знову зачинилися. Під зливою по двору бігла темна постать. Я тримав пістолет напоготові, доки не побачив за кілька футів від себе мокре обличчя Хаффа. Він увірвався всередину, і я зачинив за ним двері. Анна стояла поряд зі мною, її автомат був спрямований на сходи. Вона знала свою справу, і я знову пошкодував, що не можу їй довіряти. - Господи, - сказав Хафф, дивлячись на два трупи на землі. "Що це?"


"Довелося торгуватися", - відповів я. «Їхнє життя за наше. І я сподіваюся, що ми зможемо зробити ще більше в нижній частині цих сходів. Ходімо зі мною!'


Я пішов уперед. Ми повільно спускалися вузькими сходами. Цього разу стіни, стеля та сходи були зроблені з каменю, пара голих елементарних електричних ламп давала тьмяне освітлення. Сходи спускалися по спіралі футів на тридцять, а повітря ставало вологіше, щільніше і брудніше. Внизу були іржаві металеві двері. І жодного вартового.


Чи означає це, що вони не спромоглися поставити вартового через чоловіків нагорі? Чи це означало, що там був вартовий, який чув постріли і тепер збирав підкріплення?


Я обережно повернув ручку дверей. Позаду мене Ганна і Хафф притиснулися до стіни. Я штовхнув двері і вони відчинилися, притулившись до стіни, і, пригнувшись, з автоматом напоготові, я увійшов. Нічого такого. Просто кам'яний коридор з ще більш тьмяним світлом. Знову цей сирий, гнильний сморід гнилої землі і, мабуть, нечистот. Цілком тихо, якщо не рахувати випадкового дряпання, без сумніву, щурів.


Як і раніше, обережно і безшумно, з автоматом напоготові, я поповз уперед Анни і Хаффа. Я очікував, що будь-якої миті зустріч охоронця або зачекаю, щоб почути слабкі звуки.


Ми пройшли кімнату із замкненими металевими дверима. Порожньо. Потім ще одну, і ще, і ще купу. Все пусто. — Клітини, — почув я позаду шепіт Хаффа, пояснюючи очевидне. «Для бідолах, які викликали невдоволення господаря замку».


Коридор несподівано закінчився ще одними зачиненими дверима, теж із іржавого металу. Я уважно прислухався, але, як і раніше, нічого не чув. Я розкрив її ногою і сів усередину, Хафф і Анна стояли позаду мене зі зброєю напоготові.


Ми зупинилися і озирнулися. Наша зброя гойдалася туди-сюди.


Повільно ми піднялися.


- Мі..мм, - сказав Хафф. "Ну... чудовий винний льох, чи що?"


І це було те, що було. Полиці сповнені вина, безперечно, витриманого, яке приємно було б випити, але в інший час. У цей момент, коли я уважно оглядав стіни, без надії сподіваючись знайти потаємні двері, вино цікавило мене не менше.


І не було потайних дверей.


Ми стояли разом. Я напружив свій мозок.


Потім я вдарив себе по лобі рукою.


— Інше світло у вежі, — сказав я. — Те, що ми бачили зовні та з поїзда. Це було на верхньому поверсі.


- Боже мій, - вигукнув Хафф. «Звичайно! Фортеця була знищена вогнем. Лише головна будівля.


Ми побігли назад коридором і знову піднялися сходами. Ми ввійшли в кімнату на першому поверсі, а потім, зі зброєю напоготові, піднялися сходами на верхні поверхи. З фортеці, як і раніше, не було чути ні звуку. І ще я дивувався, чому ніхто не чув дикого гуркоту автоматів, що оглушливо лунав у самій кімнаті. Перший поверх вежі був просто ще однією великою круглою кімнатою, що займала весь простір цього поверху. Порожньо. Ми піднялися сходами на другий поверх. Ще одна кімната як на першому поверсі, так і на другому поверсі. Теж порожньо.


Різкий запах гашишу був слабким, але безпомилковим.


- Привіт, Ніклс, - почув я шепіт Хаффа. "Я відчуваю запах... Я маю на увазі, це запах тієї штуки, яку використовував гашишин?"


— Справді, — похмуро мовив я. Потім: "Ганна, лампи".


Вона одразу зрозуміла, що я мав на увазі. Ніхто з нас не хотів підніматися сходами зі світлом за нами, особливо якщо у нас була можливість знайти затемнену кімнату. Ми б явно натрапили на когось на вахті. Ми методично пройшли через кімнату, розбиваючи голі лампочки прикладами автоматів.


Потім ми продовжили підйом і запах гашишу посилився. Біля входу на наступний поверх було зовсім темно і, як і раніше, не було чути жодного звуку.


Чому я дізнався, коли ми піднялися нагору сходами. Справа була не в тому, що підлога була темною. Дверний отвір був замкнений, а гобелен був настільки товстим, що ледве рухався, коли я торкався його. Ми зупинилися та прислухалися.


Без звуку.


Я обережно відсунув важкий килим. Він був настільки важким, що здавався з плетеного свинцю.


Досі темно.


Я простяг руку.


Ще один килим.


Я відсунув його убік. Це було так само важко, як і вперше. Я чув, як позаду мене Ганна і Хафф пробираються повз перший, а коли я ступив на підлогу, другого килима.


А потім Я почув це вперше.


Він був ще дуже слабким, дуже далеким. Але звук був: монотонний, ритмічний, завиваючий. Зловісний. Так зловісно, що по спині пробігли мурашки.


- Слухай, старий, - сказав Хафф позаду мене. 'Треба шукати. Це подвійні гвинтові сходи у вигляді подвійного поверху. Це означає, що наступний поверх – верхній. Вони використовували передостанню як свого роду останню фортецю, а подвійну спіраль — як гвинтові сходи, які могли використовувати як останню лінію оборони. Воюючи, вони відступали на верхній поверх. Тоді нападаючі опинилися в невигідному становищі, тому що їм доводилося битися, забираючись у тісний простір».


На цьому поверсі також було ясно. Ймовірно, єдине світло, яке ми бачили у фортеці, бо вікна чи бійниці на інших поверхах були затемнені, а це вікно – ні. Мені залишалося лише подивитися на Ганну. Не кажучи ні слова, вона почала вимикати світло так само, як і я.


Потім ми піднялися сходами на верхній поверх. Навіть коли ми пройшли кут і увійшли в другу, звук все ще був слабким.


Нагорі я зрозумів, чому. Ще більше килимів. Тримаючи палець на спусковому гачку своєї зброї, я намацав один, а потім другий. Я намагався йти якомога тихіше. Я виявив, що, відступивши вбік, я можу добратися до кінця килима, аби тільки виявити, що він прикріплений до іншого. Я міг пройти між цими двома килимами, але на крок далі я знайшов другий ряд килимів. Я відсунувся далі — на цей раз майже десять футів. Килими були й надалі.


Уся кімната була вистелена килимами, шар за шаром. Вони служили звукоізолятором, щоб ніхто зовні і навіть поверхом нижче нічого не чув із кімнати. А ще, на щастя для нас, ніхто в кімнаті нічого не чув із нижніх поверхів підземелля.


Повільно і обережно я пробирався ще через один шар килимів, потім ще один. Тепер звук став чистішим. І запах гашишу. Позаду мене Хафф і Ганна якийсь час рухалися м'яко і безшумно.


Потім я розсунув ще один килимовий шар і заглянув у кімнату.


Перше, що я побачив, були спини фігур у плащах, усі дивилися через кімнату. Їх було, мабуть, двадцять чоловік, одягнених у суцільне чорне, з суцільними чорними каптурами на потилицях. Їхня увага до іншої сторони кімнати була абсолютною.


Вони м'яко, більш-менш рівномірно розгойдувалися, і з їхніх ковток виривалася тиха, схлипуюча пісня, ритмічний виття, яке я слабо чув з першого поверху.


«Калі, Калі, Мати життя


Калі, Калі, Мати Смерті


Калі, Калі


Про Могутня Калі


О, обожнювана Калі


Мати життя


Мати Смерті...


Це тривало і тривало, нескінченно і повторюючись, гіпнотичний спів супроводжував коливання світла. Всі дивилися на інший кінець кімнати, не відволікаючись.


«Боже мій», — почула я поряд зі мною тихе зітхання Хаффа, розглядаючи килими.


Інший кінець кімнати мерехтів у тліючому темному світлі чотирьох смолоскипів. Два на стіні поряд з чимось на кшталт вівтаря та два над ним. Вівтар був покритий чорним оксамитовим покривалом, прикрашеним золотим хрестом. Але хрест було перевернуто.


Поки ми дивилися і чули жалібний спів, майже задихаючись від густої пари гашишу, що висіла в повітрі, троє з групи в капюшонах попрямували до вівтаря. Перед вівтарем вони повернулися обличчям до решти групи. Повільно, в такт огидної пісні, що завивала, вони почали роздягатися. Я затамував подих.


Фігура у центрі була жінкою.


Її фігура була струнка, майже дівоча, з твердими, вертикальними грудьми, ореоли були майже такими ж великими, як і самі груди, з довгими і жорсткими сосками. Вона була високою, не менше шести футів, з довгими сідницями, що плавно спускалися до ідеальних ніг. У неї була маса чорних — чорних як ніч — волосся, що падали від плечей до стегон. Її очі були чорними та напруженими. Вона стояла між двома чоловіками — обидва тепер також були зовсім голі — здавалися пасивними і нерухомими. Її голова трохи похилилася, і все її тіло, здавалося, тремтіло.


Її груди злегка здіймалися. Вона розсунула губи, нафарбовані таким темно-червоним кольором, що здавались майже чорними, і провела по них вологим язиком. Її стегна злегка погойдувалися в ритмі пісні, що завивала.


Один із чоловіків, що стояли поряд з нею, його голе стегно майже торкалося її стегна, був лорд Берт. Худий, твердий і незграбний, його тіло виглядало таким же суворим, як і обличчя, з такою ж гордою силою.


Людина з іншого боку була цією тремтячою жирною масою — сирійським торговцем зброєю. Широкий товстий рот справді пускав слини, очі-намистинки горіли бажанням. Його м'яке товсте стегно було щільно притиснуте до одного з струнких стегон дівчини.


Ганна тремтіло зітхнула, потім видала здавлений звук огиди.


Лорд Берт поклав руки на стегна дівчини та повернув її до себе. Вона подивилася на нього, її груди були звернені до нього, сідниці звернені до бегемоту позаду неї.


Берт підняв руку. У цій руці він тримав крейдяний олівець. Повільно він почав розмальовувати обличчя дівчини.


Потім уздовж шиї, довкола грудей, до сосків. Вниз до її живота - візерунок, що кружляє і зигзагоподібний. Він продовжив рух униз по передній частині її стегон і між ними, дуже повільно, до її ступнів. Колір був кольором її губ. Червоний, такий темний, що нагадував засохлу кров.


Позаду неї товстун зробив те саме, розмальовуючи їй шию, спину, сідниці і ноги. Але він втирав у неї крейду і у своєму гарячковому збудженні намалював великі розмазані плями, що покривали майже всю її шкіру.


Темп співу пришвидшився. Це був майже колективний спів.


Обидва чоловіки мали повністю опухлі члени.


Дівчина повільно нахилилася вперед, поки її голова майже не торкнулася землі, а довгий вугільно-чорний потік волосся прокотився підлогою. Її руки обвили ікри лорда Берта. Її губи відкрилися і поцілували його ноги, вона лизнула їх, потім відкрила рота і заспівала разом з групою. Її голова повільно підвелася. Вона почала цілувати ноги Берта, її язик ковзав вгору-вниз, по колінах до стегон.


Позаду неї сирієць з очима, відкритим ротом, що пускає слини, підійшов ближче. Його товсті пальці вчепилися в сідниці дівчини, потираючи їх, пестячи. Вони розминали біле тіло так, що червона фарба розмазувалася його та її потім. Він, хитаючись, наблизився до дівчини, притулившись своєю плоттю до її, його статевий орган.


Поруч зі мною я почув, як Хафф ковтнув.


— Гм… протиприродні дії, чи… бачите… частину ритуалу служіння Сатані. Black Sabbath. Досить погано, але я боюся, що далі буде лише гірше».


Поросячий рик сирійця від задоволення став лютішим. Його очні яблука закотилися. Дівчина закричала горлом, а лорд Берт стояв поруч, як статуя, на його залізному обличчі не було жодного виразу.


Калі, Калі.


Матері життя.


Мати смерті Калі, Калі...


Завиваюча пісня тривала. Але тепер члени групи вже не гойдалися в невиразній єдності: їхні рухи ставали все більш і більш бурхливими. Руки хапалися за тіла, плащі квапливо натягували на голову або буквально зривали з тіла. Тіла терлися об тіла. Кінцівки звивалися. Пари, трійки, четвірки падали на землю масами, що звиваються. Запах гашишу супроводжувався іншими запахами. Кімната була наповнена запахом людського поту та сексуальної активності. - Мммм, - сказав Хафф хрипким голосом. — Трохи сумнівно, я сказав би. І, як я вже сказав, стає тільки гірше, якщо вони наслідують класичний приклад такого роду речей. Хіба ми не повинні... спробувати покласти цьому кінець до...? Я маю на увазі, якби ми підійшли трохи ближче, я маю на увазі… е… я не думаю, що хтось помітив би… е… стурбованість, як вони є.


- Ще ні, - сказав я.


Я знав, що мав на увазі Хафф. Я підозрював, що настане. Але я нічого не міг зупинити, доки не дізнався, чи тут тримають Бориса Ніхов'єва. І я не знав цього до кульмінації церемонії, коли вони зроблять, або не зроблять його наступною жертвою для наступного найбільшого ритуалу за два дні. «Я думаю, що це дуже терміново, старовина, — сказав Хафф напруженим, схвильованим тоном, якого я раніше від нього не чув, — я справді думаю, що нам треба підійти ближче. Можливо, якщо я...


- Ще ні, - різко сказав я. "На це є причина".


Але не було жодних причин, через які ми з Ганною не могли б зайняти позицію, з якою ми могли б тримати весь простір під прицілом наших автоматів, готових до негайної дії.


- Ганно, - сказав я, обертаючись. 'Ти...'


Я напружився.


Ганна зникла.


- Дівчино, - швидко сказав я Хаффу. 'Куди вона поділася? І коли?'


Хафф повернув голову. — Е-е… я… я… е-е, не знаю, — промимрив він. - Я не... я не дивився... не думав... церемонія, розумієте...


Його голос був наполовину здавлений, і він здавався майже таким же схвильованим, як і я. Хафф явно відчув деяку напруженість між мною та Анною. І майбутній етап теж позначився.


Я подумки вилаявся. Анна, мабуть, втекла, щоб звести рахунки із сирійцем. Після цього я міг бути впевнений, що вона перешкодить будь-якій моїй спробі врятувати Ніхов'єва або зробить усе для цього можливе, а це важливо. Мінус - один умовний союзник.


Плюс один ворог.


Я повернувся до кімнати, згадавши, що саме я звільнив Анну і озброїв її автоматично. Несподівано в іншому кінці кімнати закричав сирієць. Його неповоротке тіло сильно затрясло, жирові валики затремтіли, і він обм'як.


Немов по команді, ті тіла, що звиваються, застигли на землі. Вони повернули їхні обличчя на інший кінець кімнати. Настала мертва тиша.


Лорд Берт підняв дівчину, що стояла над ним, за волосся. Диким ривком він підняв її голову до своєї. Все її тіло, здавалося, звисало з волосся, яке він тримав.


Тепер її очі були заплющені.


Помахом руки лорд Берт шпурнув дівчину на вівтар. Вона зовсім нерухомо лежала на спині, витягнувши руки та ноги.


Берт підійшов до одного боку вівтаря та схопив її за руку. Товстий сирієць підійшов до іншого боку і схопив іншу руку.


"Нехай жриця вийде вперед," вигукнув лорд Берт у тиші. «Могутня Мати чекає».


За вівтарем розійшлися два килими. Вперед виступила постать у плащі та капюшоні. Її плащ був не чорним, а криваво-червоним, що переливається у світлі смолоскипів. У правій руці вона тримала тридюймовий кинджал із хитромудрими мітками на рукояті та лезі. На набалдашнику рукояті блищали рубіни. Хафф стояв поряд зі мною, загіпнотизований. Він не наполягав на тому, щоб йти вперед. Він не міг відірвати очей від того, що діялося в іншому кінці кімнати.


Жінка сиділа за вівтарем, над головою дівчини. Очі дівчини тепер були повністю заплющені, захоплена усмішка танцювала на її губах.


Жінка повільно стиснула рукоять кинджала обома руками. Повільно вона підняла його над дівчиною, над її тремтячими грудьми.


По обидва боки від вівтаря Берт та сирієць міцніше стиснули руки дівчини. Але в цьому не було потреби. Вона не намагалася звільнитися, чинити опір. На її обличчі не було страху. Лише ця захоплена посмішка. Вона хотіла того, що ось-ось станеться, подумав я із сумішшю жаху, огиди та здивування. Пісня, що стоїть, виходила від гурту.


Калі, Калі,


Мати життя Мати смерті... †


Тепер у ньому була дивна інтенсивність. Майже відразу і ритм, і гучність співу почали збільшуватися.


Жриця тримала жорстоке криве лезо кинджала над грудьми дівчини. Вона подивилася на неї згори донизу. І раптом вона закричала:


«В ім'я Могутньої Матері! І на її честь, апокаліпсис, який слідуватиме за її наступною жертвою, зараз у давніх священних печерах, які були нашими до того, як стали ворогами!


Крик вирвався з усіх ковток, у тому числі й у дівчини на вівтарі:


«В ім'я Могутньої Матері. †


Руки жінки, що тримає ножа, стиснулися на рукоятці.


Я почув досить. І я бачив більш ніж достатньо. Я ступив між двома килимами до центру кімнати та групи. У той же час я підняв стовбур пістолета-кулемета, цілячись у жрицю, мій палець уже натискав на спусковий гачок.


Потім я почув крик Хаффа позаду мене: «Бережись, старий!» Мій череп вибухнув. Світ став червоним, потім пустим. Я поринув у порожнечу.


Розділ 10


Я поволі виплив із темряви. У моїй голові все ще радісно тріщали феєрверки, а під ложечкою тремтіло і скручувалося. Я лежав на чомусь дуже твердому та холодному. Я хотів залишитись там. Але щось глибоко в моїй свідомості, що повернулася — я не знав, що це було — сказало мені, що я не можу.


Я мусив підвестися. Я мав діяти. Я мусив щось зробити.


Мені доводилося...


Я повинен був урятувати Ніхов'єва.


Мої очі розплющились. Вони зосередились. Я дивився на сіру кам'яну підлогу. Ось я лежу обличчям униз.


— Скажи, старий, — сказав голос наді мною. - Скажи, ти мене чуєш? Ви починаєте одужувати?


Повільно і з болем я підняв голову.


"Ах, так краще. Налякав мене небагато. Якийсь час думав, що ти не виживеш. Досить неприємний удар по голові... отже.


— Як довго я був непритомний? — спитала я надтріснутим голосом, коли побачив стурбоване обличчя Хаффа, що схилилося наді мною. — Ммм… дві, майже три години, — сказав Хафф. — Треба було спробувати відвести тебе до лікаря, але ти для мене надто важкий. Знаєте, я трохи не у формі.


- А хто... хто мене вдарив?


- Дівчино, старий! Вдарила тебе прикладом цієї штуковини. З'явилася з нізвідки за тобою. Пройшла повз мене, і перш ніж я встиг усвідомити це — бах! Намагався крикнути попередження, але боюся, я був надто повільним, а вона надто швидкою. Рухається напрочуд швидко для жінки її розмірів.


— Я це помітив, — гірко сказав я.


Я озирнувся. У кімнаті було зовсім тихо і пусто. Я подивився на вівтар з іншого боку і на смолоскипи, що все ще мерехтять поруч і над ним.


Я глянув уважніше. На поверхні вівтаря була темна пляма. Кров.


— Що сталося після того, як мене вдарили?


— Спільна рукопашна, старовина, — сказав він. «Анна не втрачала жодної секунди, вона відразу почала стріляти у бік цього товстого сирійця. Усі почали кричати. Її штовхали туди-сюди. Втратила мету з поля зору. Усі перемішались, кинулися до виходу. Дівчина стріляє. Жриця-стерво... ну... зробила те, що збиралася. Нарешті всі вибігли, дівчина погналася за нею, просто ігноруючи нас у паніці та штовханини. До речі, тут досить темно. Потоптали нас небагато. Особливо тебе. Але це все було. Картина крайньої паніки. Думаю, це врятувало нас.


- Що трапилося з дівчиною?


'Я поняття не маю. Вона просто пішла за натовпом. Продовжувала стріляти у того товстого сирійця. Схоже, вона була сповнена рішучості вбити його.


Це точно, подумав я. І було також безперечно, що Ганні не пощастило, а мені пощастило, що я залишився живим.


І ще з іншої причини.


У певному сенсі я отримав те, за чим прийшов.


"Повне безладдя, мій любий," співчутливо сказав Хафф. «Боюсь, ми нічого не досягли, крім неабиякого головного болю для вас».


— Все не так уже й погано, — повільно сказав я, оглядаючи своє тіло щодо подальших пошкоджень. Я нічого не знайшов, лише сильний біль. — Насправді все не так уже й погано.


'Ой?' - сказав Хафф, піднявши брови.


Я завагався, але потім вирішив, що Хафф уже так глибоко втягнувся в це, що не завадило б його ще більше втрутити. Я дуже коротко повідомив йому про справжню причину мого інтересу до культу Могутньої Матері.


Я не казав, що людина, яку вони викрали, була прем'єр-міністром Росії. Просто він був "високопоставленим" і життєво важливим для моєї країни. І, звичайно, я нічого не говорив про АХ або про моє справжнє ім'я. Я залишався Ніклсом із Митної та імміграційної служби США.


Коли я закінчив, Хафф якийсь час мовчки дивився на мене, витріщивши очі. - Неймовірно, - нарешті видихнув він. "Абсолютно неймовірно".


- Як я вже сказав, - відповів я, - могло бути й гірше.


'Як так?'


«Культ Могутньої Матері приховує людину, яку мені потрібно знайти. Назвемо його Х.».


- Мммм, - сказав Хафф. На його обличчі знову з'явився цей гострий, розумний вираз. «Я пам'ятаю, як та жриця сказала щось на кшталт: «Зараз він у стародавніх священних печерах, які були нашими до того, як стали ворожими».


- Так, - сказав я. «Хафф, хіба ти не говорив мені в музеї, що до того, як християни захопили Римську імперію, деякі містерії чи культи зі Сходу на якийсь час стали популярними?»


- Так, - кивнув Хафф. І деякі шанувальники тих культів, які були заборонені римськими законами, здійснювали свої ритуали таємно, використовуючи ряд печер. Ранні християни використовували ті ж печери для своїх цілей, а також значно розширили їх. Тож «давні священні печери, які були нашими до того, як стали ворожими», тобто християнами, мають бути...»


- ...катакомбами, - сказав я. "В Римі."


Хафф засяяв. - Правильно, - енергійно кивнув він. — Тож насправді все дуже просто. Ми їдемо до Риму… е-е… якби вам не завадила моя допомога.


"О, я міг би використати всю допомогу, яку я можу отримати", - запевнив я його. — Тому що, на жаль, не все так просто.


— Е… ні?


«Ні, тому що якщо ця російська жінка ще жива і знає, що ми живі, вона зробить усе можливе, щоб ми туди не потрапили».


І я подумав, що якщо Арзоні Рубінян знає, де ми знаходимось, він також зробить усе можливе.


- Зрозуміло, - задумливо сказав Хафф. «Тому ми не можемо показуватись ніде, де нас можуть помітити. Отже, літаки падають, чи не так? Я маю на увазі, звичайно, будинки аеропорту будуть під охороною…


— Не лише будівлі аеропорту, — сказав я. - Самі аеропорти. А це означає, що скорочуються не лише регулярні рейси, а й на чартерних та приватних літаках».


- Ммм, - сказав Хафф, схиливши голову набік. «Трохи проблематично. Не так складно, як ми дістанемося до континенту. Прокат автомобілів тощо. Занадто багато доріг до Рима — всі дороги ведуть до нього — щоб їх охороняти. Як тільки ми опинимося на континенті, це шматок пирога. Проблема, схоже, у тому, як нам дістатися континенту?


— Наскільки мені відомо, — терпляче сказав я, — і оскільки вони досі не збудували тунель під Ла-Маншем, схоже, є лише одне практичне рішення. Якщо тільки ти не набагато кращий плавець, ніж я.


- О, - серйозно сказав Хафф. “Небеса немає. Не додумався б спробувати. Але - ммм - не бачив старого Денлі багато років - славний хлопець - він завжди готовий простягнути руку допомоги.


"Денлі?"


'Так. Знаєте, мій друг у Кембриджі. Чудова людина, як я вже сказав. Прекрасний учений. Але що важливіше, ще й моряк».


«Дослідний моряк? У нього випадково немає човна?


'Звичайно. Вона завжди в нього була, я добре це знаю. Телефонний дзвінок обов'язково скаже нам про це. Молодець...


Я перервав його. — Ходімо, — коротко сказав я. Я встав трохи нетвердо і послав коротку молитву, щоб не було струсу мозку: на відміну від таємних агентів, чиї мемуари я іноді читаю, я не дозволяю легковажно дозволяти бити себе по голові. Я взяв пістолет-кулемет, який все ще був повністю заряджений, як тоді, коли я знепритомнів. Що мені дещо нагадало.


"Хіба Ганна нікого не вбила, коли почала стріляти?" — спитав я, коли ми пробиралися крізь фіранки до входу до кімнати. 'Вірно. Загалом гамі витягли трьох чи чотирьох. Також взяли тіло дівчини з вівтаря. Не залишають слідів, похмуро подумав я. Про всяк випадок, якщо хтось викличе поліцію.


Ми спускалися по подвійних гвинтових сходах. Сірий, похмурий світ просочувався через одне вікно. Навіть коли ми пройшли другий набір килимів, не було ні звуку, ні ознак людської присутності. За кілька хвилин ми вже були на першому поверсі. Фортеця була повністю вільна від людей — живих чи мертвих. Ми обережно перетнули подвір'я. У перших тьмяних променях ранкового сонця все ще йшов сильний дощ. Двері в головну будівлю були прочинені. Я штовхнув її, і ми ввійшли. Повільно, з настороженими очима та вухами, ми обшукали будівлю. За кілька хвилин ми вже стояли в порожній їдальні. Люстри, як і раніше, сяяли. Буфет був завалений залишками їжі та відкритими пляшками. В осередку тліло кілька вугілля. Але кімната була порожня, як і вся інша будівля.


- Мммм, - сказав Хафф. "Здається, вони покинули табір, чи не так?"


- Так, - сказав я. — Але є одна річ, яку хочу перевірити. Я поспішив з кімнати коридором. Хафф пішов за мною. Кедровий ящик досі був там. Я зірвав кришку.


Вартовий, якого ми залишили непритомні, зник. Але сирієць був на місці. Він був ще голий, і його пухке жирне тіло було швидше непристойним, ніж живим. Його груди і живіт були зрізані кривавими дірками. Його очі все ще були розплющені, а рот, застиглий від трупного задухи, був широко розкритий в агонії.


Але не це привернула мою увагу. Моя увага привернула його очі. Щось страшне було зроблено з його очима. Ганна залишила свою візитку.


Але чому вона не повернулася, щоб упорядкувати мене після того, як інші пішли? Невже вона сама вбита і поцуплена сектантами в якусь таємну могилу? Чи вона вирішила, що удар по голові мене вбив?


Я мав ще кілька запитань для роздумів. Я сформулював їх, а потім зберіг десь у своїй голові, де вони обертатимуться і обмірковуватимуться, доки я не готовий свідомо взаємодіяти з ними. Тепер головне було дістатися Риму. Зовні, на той бік розвідного мосту, виявилося, що нам пощастило. Поспішаючи піти, сектанти залишили дві машини. Я вибрав маленький англійський Ford замість спокусливого, але надто показного Бентлі, що стоїть поряд з ним. Мені знадобилося лише кілька хвилин, щоб замкнути контакт, і двигун завівся з тихим кашлем. Ми їхали під дощем, і я зовсім не шкодував, що назавжди залишив цей кошмарний замок і його гротескне «чаювання».


Через двадцять хвилин ми зупинилися біля Ексетера в цілодобовому пабі далекобійників, і Хафф увійшов, щоб зателефонувати, поки слуга наповнював бак бензином. Хафф повернувся сяючи.


— Денлі гаразд, — сказав він, сідаючи в машину. "Все нормально. Його голос звучить так само, як п'ятнадцять років тому. Наче й дня не минуло...


— А він має човен? — спитав я нетерпляче.


«О, абсолютно. Це все у комплекті. Має невеликий двощогловий шлюп. Чотири спальних місця. Звичайно - е... він сказав, що це може бути невелика трудність сьогодні в протоці. Досить непогана погода, чи знаєте.


— Погано, якщо ми не дістанемося до Риму вчасно, — похмуро сказав я. «Ми перетнемо Ла-Манш, як тільки дістанемося туди, в погану погоду чи ні».


- Добре, старий, - весело сказав Хафф. «Вибачте, якщо мені стане погано. Знаєш, на ньому хочу захворіти на морську хворобу в човні. Добре, просто їдь прямо в цій старій машині, доки ми не доїдемо до виходу, тоді я покажу тобі дорогу. Гавань у Портсмуті.


Наступні дві години маленький «форд» м'яко, але легко пихкав під зливою. Через деякий час Хафф заснув. Мені було байдуже. Це дало мені час подумати.


Між дощем і моїми думками мені знадобилося майже півтори години, щоб зрозуміти, що за нами стежать. Це було висококваліфіковано та професійно. Не на одній машині, а на трьох. Іноді одна відключалася, а інша йшла за нами. Я міркував, чи варто мені спробувати струсити їх. Але, мабуть, вони були на радіозв'язку і позбавитися їх було б важко, якщо не неможливо. І якщо я не досягну успіху, я втрачу перевагу, яка в мене була зараз, я знав, що вони стежать за мною, а вони не знали цього.


Незадовго до Портсмута, коли я вирішив їх не позбавлятися, це рішення стало зовсім неактуальним.


Вони відірвалися від мене. Вони просто зникли, усі троє.


Це турбувало мене більше, ніж стеження, але я мало що міг з цим поробити. Сховатись досить довго, щоб переконатися, що я в безпеці, зайняло б набагато більше часу, ніж я міг собі дозволити. Тому я розбудив Хаффа і показав йому пристань.


Коли ми йшли довгою дерев'яною пристані, йшов дощ сильніше, ніж будь-коли. Наприкінці пристані якийсь чоловік на мить помахав Хаффові. Дув сильний вітер, і зовні, у Ла-Манші, за межами захисту гавані, хвилі здавалися високими та лютими.


- Ось ми на місці, старий, - сказав Хафф, зупиняючись біля човна, пришвартованого в дальньому кінці пристані. "Не зовсім розкішний крейсер, але..."


Це було дуже слабко. Шлюп був старовинним. Кожна дошка на борту рипіла, коли корабель стояв на якорі. Щогли рипіли, розгойдуючись туди-сюди. Найгірше виглядало те, що фарба корпусу сильно облупилася.


Джек Бі Німбл (Jack Wees Kwiek), як сказали мені ледь помітні літери на носі, виглядав так само бадьоро, як прикутий до ліжка мешканець будинку для людей похилого віку. Я насолоджувався Джеком-Бі-Німблом, коли з каюти виліз літній сивобородий горбун і затупав по палубі до нас. Я дізнався, що це він щойно помахав Хаффові.


Побачивши його, Хафф сказав: «О, ось він. Як ти, старий? Як справи? Ми бачилися багато років тому, чи не так?


— Ха, — прогарчав наш капітан, міцно стискаючи Хаффову руку.


«Гм, Джеку, можу я уявити мого американського друга Ніклза. Ніклз, Джек Денлі.


Денлі повернув голову і втупився в мене сльозливими очима. Я потис йому руку.


"Джек (Jack Wees Kwiek) Джек Будь Спритним?" — спитав я, думаючи, що він виглядає таким же бадьорим, як і його човен.


- Ага, - привітно відповів Денлі. - Що ж, Ніклз, у мене для тебе новини. Його голос був таким же сухим, надтріснутим і старим, як його човен. "Це буде нелегкий перехід".


— Я ніби підозрював це, — сухо відповів я.


"Вітер майже ураганний", - продовжив він. «У деяких місцях хвилі від двох до двох із половиною метрів. У кращому разі Ла-Манш – це тихий ставок. Нині зовсім погано».


- Ну-ну, - сказав Хафф, зблідаючи.


— Ви колись плавали? — спитав старий.


— Небагато, — сказав я.


- Так, - сказав він. — Що ж, коли цей перехід закінчиться, у вас буде досвід. Тепер йдіть униз, з-під дощу. Ми маємо добрі дві години до відпливу, і я не попливу без нього.


Я підозрював, що він не міг піти без нього, але я мовчки пішов за ним у каюту, де, не знімаючи пальто, бо я сховав автомат під ним, швидко заснув на ліжку.


Я прокинулася від гуркоту машин. Я кажу гуркіт, але це було більше схоже на відрижка і кашель дитини з сильним кашлюком. Човен уже гойдався, і я знав, що хитавиця може початися будь-якої миті. Навпроти мене, в іншому ліжку, Хафф лежав, витягнувшись, склавши руки на животі, ніби намагаючись утримати їх на місці. Колір його обличчя змінився з блідо-зеленого на тривожний відтінок між темно-зеленим та фіолетовим. Він спробував усміхнутися.


— Ось що я тобі скажу, старий, — прохрипів він. "Морська хвороба".


Я поплескав його по плечу і насилу піднявся сходами каюти на палубу. Вітер одразу вдарив мене і змусив щосили вчепитися в дверну ручку. За кілька хвилин проливний дощ промочив мене. Я прикрив очі рукою і озирнувся. Ми пройшли половину гавані, повільно, але вірно долаючи хвилі, що наростають.


Ми були єдиним човном, який можна було побачити, крім того, що стояв біля причалу. Ми страшенно виділялися. І було цілком очевидно, що тільки ідіоти або люди з дуже вагомою причиною наважаться перетнути канал на такому човні в таку погоду. Данлі, був біля керма. Його очі дивилися прямо перед собою з-під жовтого клейончатого капюшона.


Дощ неухильно стікав з його чола та підборіддя. Він не став його витирати.


"Виходимо з гавані за кілька хвилин", - крикнув він мені, перекриваючи завивання вітру. "Приготуйтеся випустити стрілу".


Я тяжко проковтнув. — Ви збираєтесь використовувати вітрила за такої погоди? - крикнув я.


Він гукнув. - 'Мушу!' «Двигуна вистачає лише на вхід та вихід із гавані. Пощастить, якщо він протримається так довго.


Чіпляючись за поручні, я ковзнув до носа. Через кілька хвилин ми пройшли хвилерізи і ввійшли до Ла-Маншу.


- Підняти клівер! — проревів старий.


Хитаючись, я працював як божевільний, і за кілька хвилин, які здалися століттями, я запустив стрілу. Як тільки його підняли, старий заглушив двигун. Негайно катер, позбавлений тяги, стало ще небезпечніше кидати і качати.


— Недостатньо швидкості, — заревів Денлі, борючись із румпелем. "Підняти грот".


Я глянув на щогли. Вони люто розгойдувалися і стогнали ще гірше, ніж раніше. — Щогли зламаються, — крикнув я старому. Він глянув на мене люто і зневажливо.


"Вони ніколи цього не робили", - кричав він. — Якщо ми не піднімемо більше вітрил, ми все одно перевернемося. Підніміть грот.


Я застогнав. Тепер питання здавалося не в тому, чи повинні ми перекинутися, а коли: до того, як щогли зламаються, чи після.


Отже, я підняв вітрило. Звучить просто. Це не так. Мене знову кинуло сюди, а потім знову туди. Вдарило. Одного разу я втратив рівновагу і зісковзнув по палубі на глибину шести сажнів, поки не зміг ухопитися за перила. Хвилі регулярно ударялися об палубу, і я стояв по коліна в вируючій воді, що тягла і штовхала.


Коли підняли грот, щогла застогнала, як вмираюча людина. Стріла так сильно натягувала стропи, хоча я міцно їх закріпив, що я був певен, що вони порвуться будь-якої миті. Брезент плескав і плескав лютими нерегулярними залпами величезного кулемета. Ззаду старого кидало туди-сюди, поки не стало схоже, що він виконує гротескний танець з кермом, за який чіплявся щосили. Я пішов у псевдоукриття кабіни і почав чекати зі стоїчою покірністю. Внизу я почув гучні й сердечні стогін Хаффа.


Потім сталося те, що змусило мене забути про човен і навіть море. Крізь завивання вітру і тріск хвиль я почув слабкий, але рівний стукіт. З похмурого сірого неба з узбережжя вилетів гелікоптер.


Він не мав номерних знаків.


Раптом я зі смертельною впевненістю зрозумів, що наша втеча не була порятунком.


Розділ 11


Неважко було уявити, як вони стежили за нами. Вони могли знати чи здогадуватися, що ми якимось чином потрапимо на континент. А коли ми не збиралися до аеропорту, нам треба було дістатися човна, який би перевіз нас через Ла-Манш. Коли ми повернули до Портсмут, стало ясно, що наш човен пришвартований там. Мабуть, це було легко, коли хтось спостерігав за пристанню в бінокль, і коли наш човен — єдиний човен, досить сміливий, щоб зробити перехід — вийшов з гавані, нас стало легко, сміховинно легко вистежити.


Мабуть, вони постійно йшли за нами із замку лорда Берта. Це означало, що хтось знав, що ми були там. Сектанти у замку? Але чому вони дозволили нам тікати із замку, якщо знали, що ми живі? І чому нас не намагалися вбити на шосе? Звичайно, це було б не більш смертельно, аніж наліт приватного вертольота над Ла-Маншем неподалік гавані Портсмута. Це мала бути Анна. Вона б не захотіла вбити мене просто так, особливо за обставин, які... стали б відомі АХ. Це розкрило б зусилля кліки Рунаніна-Глінка на заваді порятунку життя Ніхов'єва. Отже, вона залишила Хаффа і мене живими в замку, а інші російські агенти, пов'язані з партією Рунаніна-Глінка, пішли за нами в Портсмут. Мабуть, вона відчайдушно сподівалася, що ми збилися з шляху і що вона може змусити нас втратити час, слідуючи цим помилковим слідом.


Як тільки вона дізналася, що ми дійсно прямуємо на континент і в Рим, — і спробувала зробити це, — вона, мабуть, дійшла висновку, що ми підібралися надто близько, що ми стали реальною небезпекою і що з нами треба розібратися, що би там не було.


У таку погоду гелікоптерна атака могла залишитися непоміченою. Те, що це старе корито затонуло, було б приписано необачності при виході в море в таку бурю.


Все це промайнуло в моїй голові в ту хвилину, коли вертоліт діставався до нас — тієї самої хвилини, коли я діставав автомат з-під куртки і клацав запобіжником.


Я почув рев старого. - "Що за ідіоти літають на гелікоптері в таку погоду? Це не проклята берегова охорона. На цій чортовій штуковині немає номерних знаків."


«Такі ж ідіоти, які плавають у човні за такої погоди», — прореів я у відповідь. «І ні, це не бісова берегова охорона, так що бережіться неприємностей».


"У мене достатньо проблем з кермом," проревів він. — Решту я залишу тобі і тому, що страждає на морську хворобу сухопутному бовдуру внизу.


Вертоліт летів низько, майже зачіпаючи гребені хвиль. І він наближався швидко. Я пірнув у кабіну з очей геть, сподіваючись - відчайдушно, але слабо - що вони не нападуть, доки не будуть впевнені, що Хафф і я на борту.


Відповідь на цю надію прийшла до мене за кілька секунд. Шум вертольота раптом став набагато гучнішим, майже заглушивши завивання вітру і гуркіт хвиль. Здавалося, він ось-ось зіткнеться з човном. Потім почувся слабкий звук. Через ілюмінатор я побачив, як вертоліт різко вилкнуло вгору, а з дверей кабіни вирвався язик полум'я. Майже водночас пролунав глухий тріск. У верхньому кутку кабіни з'явився короткий ряд отворів.


«Боже мій», — почув я стогін Хаффа у своїй клітці. 'Що це?'


— Нас атакує гелікоптер, — похмуро сказав я. "Це кулемет."


— Гелікоптер атакує… о, мій лорде, — сказав Хафф. Але він не зробив жодного руху, щоб вибратися з ліжка. Знову я почув, як лопаті вертольота все голосніше й голосніше відбивали свій вогненний стукіт. Через ілюмінатор я побачив, як він знову наближається, цього разу ковзаючи по гребенях хвиль з лівого борту.


Я пірнув до дверей кабіни. Більше не було сенсу ховатися. Міцно притулившись до дерев'яного одвірка дверей, намагаючись утриматися від качки човна, я дивився на бурхливий вітер і дощ. Я націлив ствол своєї зброї на кабіну вертольота, що наближається. Він був подібний до величезного яструба, грізного й розлюченого, який з вереском накинувся на нас із розчепіреними пазурами. І раптом з його рота — відчинених дверей каюти — знову вирвався язик вогню.


Я натиснув на курок пістолета-кулемета саме в той момент, коли ніс човна перетнув хвилю і почав стрімко спускатися в її долину. Я вилаявся, коли відчув, що мене жбурляє. Мої постріли були марними. В останній момент вертоліт злетів угору, бо з його кабіни вирвався ще один язик вогню і, як і останній, шльопнувся в море, не завдавши шкоди.


Ні, зрозумів я, коли відновив рівновагу і побачив, як гелікоптер лишається геть. Перший залп вертольота не пішов даремно. Він пробив низку отворів у гроті. Коли я подивився, вітер, проникаючи крізь них, збільшував їх.


— Чорт, — люто заволав старий. "Вони пробили мій грот". Він тримав штурвал так, ніби його руки були приклеєні до нього. Він виглядав розгніваним, але зляканим не більше, ніж перед бурею.


Гелікоптер розвернувся і пішов для чергової атаки. Я притулився спиною до одвірка, намагаючись навести автомат. Але це було справді неможливо. При кожному русі човна, що рухався відразу на всі боки, стовбур розгойдувався або смикався в бік від мети.


Коли вертоліт знову наблизився, я дещо помітив. Вертоліт також постраждав від вітру. Особливо коли він летів низько, ковзаючи хвилями, різкі пориви вітру вгору і вниз люто кидали його вперед і назад. Але навіть чудовий пілот мав проблеми з такою погодою. І у стрільця було не менше проблем із прицілюванням, ніж у мене.


Вертоліт знову вилив і злетів в останній момент. Знову стрілок і я обмінялися пострілами. І не потрапили ні в що, окрім моря та неба.


Старий повернувся. Він сміявся. — Гаразд, — заревів він. — У цих проклятих ідіотів у повітрі не менше проблем, аніж у нас на морі. Адже, можливо, вони потонуть раніше за нас».


Я спостерігав, як вертоліт гойднуло на віражі, а потім, летячи під кутом, він мало не врізався у хвилі за вітром. Старий мав рацію. Те, що намагався зробити пілот вертольота, було майже самогубством. Чи зрозуміє він це, здасться і повернеться на землю?


Ні. Гелікоптер зупинився і рішуче повернувся до човна. Але я помітив, що цього разу він не опустився. Він піднявся трохи вище за щогли.


Я знову спробував навести автомат і знову при наближенні вертольота безглуздо стріляв у повітря. Цього разу він завис прямо над човном, а не хитнувся до нас.


Я схопився і поліз у кишеню за новою крамницею, одночасно піднявши очі чекав чергову чергу з кулемета.


Її не було. Я вставив обойму в зброю і націлив стовбур вгору, смутно запитуючи, що, чорт забирай, відбувається. Через кілька секунд я отримав відповідь, коли з дверей літака вилетіло вниз кілька темних предметів. Два з них впали в море, не завдавши шкоди. Один ударився по палубі прямо перед старим.


Гранат!


Я кинув автомат у кабіну позаду себе і кинувся вперед у ковзному піку. Моє тіло наполовину пливло, наполовину котилося проходом. Я люто схопився за гранату, майже засліплений водою. Я торкнувся її, але вона вислизнула з моєї руки. Кинувшись уперед, я схопився за неї обома руками. Мої пальці зімкнулися навколо неї, і я перекотився на спину. Вода наповнила мій рот, змушуючи мене задихатися, але я кинув гранату в реве море.


Тільки-но вона встигла вирватися з моєї руки, як я побачив, як з вертольота випали ще три. Здавалося, вони падали, як листя, повільно та плавно. Але коли вони ударялися об палубу, маленька темна гранта була загрозою вірної смерті, і я гнався за нею, як людина, яка намагається схопити рибу. Риба, яка вбила б, якби не була вбита сама. Мої легені, здавалося, наповнилися водою, коли я звалився на палубу в такт руху човна, перекочуючись і ковзаючи. Я помітив гранату та схопив її. Але в останню хвилину вона поїхала.


Я пірнув уперед і схопив її обома руками. Я відчував холодну металеву оболонку, ребристу та слизьку, мокру. Я схопився на коліна і схопив гранату та жменю води. Я тільки-но встиг викинути її за борт, і вона полетіла туди. Раптом я почув, як ревіння вертольота різко посилилося. Я перекинувся на спину і дивився, як він ковзає вниз, підхоплений раптовим поривом вітру, поки лопаті несучого гвинта майже не торкнулися моря поряд з човном. Потім він повільно підтягнувся з величезним зусиллям. Він парив всього за кілька ярдів від вітрил, відчайдушно намагаючись піднятися в безпечніше місце. Спочатку здавалося, що він піднімається дюйм за дюймом, а потім різким ривком піднявся на десять метрів. Потім ще на шість.


Там він завис на мить, як змучена тварина, відсапавшись. На прощання пролунала остання коротка черга. Потім вертоліт набрав висоту і повільно зник біля берегів Англії.


Я сів, витер воду з обличчя та очей і зітхнув з полегшенням. Я підтягнувся, використовуючи перила. Потім похитнувся і покотився до дверей каюти. Я увійшов і мало не впав зі сходів, коли човен знову переліз через гребінь хвилі і люто спустився вниз.


- Гей, старий, - слабким голосом сказав Хафф. — Ми скоро помремо?


— Я сумніваюся, — сказав я, все ще задихаючись. «Тепер, коли ми пройшли через це, ми також повинні мати можливість дістатися Франції».


Я спробував сісти на причал, і крен човна відкинув мене вперед.


- О, - сказав Хафф, знову заплющуючи очі. 'На жаль мені погано.'


— Цей старий чудовий, — сказав я, сідаючи, і відразу впав обличчям униз. Потім я відкотився назад під шаленим кутом. Я бачив, як Хаффа повністю викинули із клітки.


- О, але, - затнувся Хафф. — О… але… що?


Я підвівся на ноги і знову був відкинутий назад. Раптом я дізнався, що човен повністю вийшов з-під контролю, відданий на милість бурхливому морю.


Я схопився за край ліжка і поповз, підтягуючи себе через кабіну. Я піднявся сходами до дверей каюти. Вітер бив мені в обличчя, хвиля хвистала по всьому носу і шльопала під ноги вниз сходами.


Старого вже не було біля керма.


Я пішов туди, де він був. І його понесло до мене, його м'яке тіло було забрано вирім по проходу. Кривава маса дір залишилася там, де були його груди, його рідкі очі дивилися на мене під шаром піни.


Човен почав набирати нову хвилю, потім ковзнув ліворуч і сильно нахилився, щогли майже торкалися гребенів хвиль.


Тепер я не мав часу ні на що, крім човна. Я не мав часу ні на що, крім боротьби за життя. Я схопився за гік і помчав назад по палубі. Кермо закрутилося, коли я потягнувся до нього, і врізався в мої суглоби, начебто неохоче дозволяючи себе захопити. Я вчепився в нього щосили. Невпевнено погойдуючись, наполовину на боці, човен ковзнув по хребту хвилі. Я боровся з кермом, але майже втратив керування. Кермо мало знаходитися в основному над водою.


Потім, на гребені хвилі, Jack Be Nimble чудово випростався. Я боровся з кермом, коли він ковзав у улоговину хвилі. Поступово, здавалося, після століть, мені вдалося розгорнути човен за вітром. Поки ми ковзали вгору і вниз по хвилях, хитавиця залишалася важкою, але дещо зменшувалась, і човен залишався на прямому ходу.


Грот більше не плескав і не рипів на вітрі наді мною. Він був більш плескався і тремтів. Вітер зробив свою справу на дірах від куль, і на брезенті виднілася серія потертих розривів. Було очевидно, що незабаром вітрило перетвориться на купу обшарпаних смуг, що майорять на вітрі, як прапор, знищений у бою.


Зрештою, можливо, це й нас врятувало. Без вітру в вітрилі тиск на щоглу був меншим. Щогла не перекинулася, і ми не перекинулися. Недбалим зигзагоподібним курсом, що підкидається бурею туди й сюди, ми повільно просувалися через Ла-Манш. Вірний клівер був нашою єдиною рушійною силою.


І весь цей годинник я бився з кермом, під оглушливий рев вітру у вухах і піна хвиль в обличчя. Навіть коли буря вщухла і в небі з'явилися смуги вечірнього світла, тіло старого все ще котилося по палубі. Іноді воно зупинялося біля моїх ніг, іноді терлося об стіну каюти. Навіть коли найвищі хвилі обрушувалися на палубу, його труп не відлітав за борт — ніби він відмовлявся покинути свій корабель навіть мертвим. Раннього вечора, на відносно спокійному морі, ми підійшли досить близько до узбережжя Франції, щоб розрізнити пустельний пляж під високими крутими скелями. Я повернув штурвал і направив "Джек-Бі-Німбл" до берега, молячись, щоб, якщо ми розіб'ємося, він виявився досить близько до берега, щоб можна було доплисти до нього.


Сліпа удача нас не вбила. Я зміг поставити човен високо і насухо на березі, неподалік лінії припливу. Я втомлено відірвався від керма і зробив перше, що треба було зробити. Я взяв тіло старого і обережно зніс його сходами в каюту.


Хафф сидів у своїй клітці. Він виглядав слабким, але краще. Його очі розширилися, коли побачив, що я несу. - О, ні, - сказав він. «Тільки не Денлі. Чи не старий Денлі.


"Вони вбили його, коли на нас напав вертоліт", - сказав я. «Це був останній залп. Ймовірно, вони навіть не впізнали, що до чогось потрапили.


Я акуратно поклав тіло на одну з ліжок і витяг скривлені кінцівки. Потім я заплющив його очі.


- Денлі, - сказав Хафф. «Старий Джек Денлі. Боже мій, він був... він був... гарною людиною, чи знаєте.


— Він був більш ніж доброю людиною, — сказав я, накриваючи труп простирадлом. «Він був одним із найкращих. Спочатку я це не знав, але він показав мені».


- Так, - сказав Хафф, дивлячись на тіло. — Ось яким він був, знаєш.


— Думаю, ми можемо залишити його тут. Це рибальський берег,


Нормандія чи Бретань. Рано чи пізно вони побачать човен і прийдуть подивитися. Принаймні у нього буде гідний похорон. Хафф похмуро кивнув. Смерть Денлі, здавалося, струсила з нього останні рештки морської хвороби.


— Ходімо, — сказав я. — Візьми сухий одяг і давай вибиратись. На нас чекає довгий шлях.


Через десять хвилин ми важко перебралися через пляж до самого пологого схилу скелі. Поблизу вони виявились набагато менш грізними, ніж виглядали з моря. Навіть у темряві при ясному небі та місяці ми змогли піднятися на них за півгодини. Нагорі довгий лук по діагоналі спускався до дороги. Я зупинився на мить, щоб переодягнутися в сухий одяг як для краси, так і для зручності, потім ми попрямували до дороги.


Якщо я не дістануся Риму приблизно через двадцять чотири години, Борис Ніхов'єв буде приречений.


І Ганна, і Рубінян знали, що я туди їду, приблизно знали, звідки, і були сповнені рішучості зупинити мене.


Розділ 12


Сонце через шість кілометрів ми підійшли до сонного містечка, одного з тих сіл із сірого каменю та сірої черепиці, які звичайні на північному узбережжі Франції. Майже всі магазини були закриті металевими віконницями. Але світло виходило з досить несмачного кафе в центрі міста. Я провів Хаффа всередину, і ми сіли до столу. Троє чоловіків у французькому робочому одязі та альпійських капелюхах мовчки стояли біля стійки, схилившись над склянками з кальвадосом. Четверо інших чоловіків галасливо грали в карти за столиком у глибині.


Людина за прилавком у брудному фартуху, з густими вусами та зовсім лисою головою підійшла прийняти наше замовлення. Він мовчки обслужив нас, узяв наші гроші та повернувся до своєї газети. Ми з Хаффом мачали шматочки багету в чудову каву з молоком. Кілька хвилин ми сиділи мовчки, їли та пили. - І, - нарешті сказав Хафф. — Що далі, старий. Я маю на увазі транспорт і таке інше.


Я задумливо прожував багет.


- Я думав про це, - сказав я. — Оскільки Ганна, Арзон Рубінян та решта сектантів вступили в змову, ми можемо припустити, що всі вони знають, що ми на північному узбережжі Франції. І що вони йдуть за нами в повітрі, щоб бути тут раніше за нас. Питання в тому, чи вдасться їм контролювати аеропорти, вокзали та компанії з оренди автомобілів, і якщо так, то скільки і яких?»


- Мммм, - сказав Хафф, допиваючи кави. «Вони безперечно не можуть охороняти їх усі, чи не так?»


"Ні, звичайно, ні, але як ми дізнаємося, які з них безпечні, а які ні?"


- Мммм, - сказав Хафф. «Розумієш, що ти маєш на увазі. Ми цього не знаємо. І тому... '


"Ось чому ніхто з них не безпечний", - закінчив я за нього фразу.


- Мммм, - сказав Хафф. — Доволі ризиковано. Що нам робити?


- Нам потрібна машина, - сказав я. "І від приватної особи".


" Звичайно. Думаєш, один із цих хлопців її має?


Я зволікав, оглядаючи кафе. Якби я запитав цих людей, чи не дасть хтось із них напрокат машину, це, безумовно, викликало б цікавість. Якби я сказав, що наша власна машина зламалася за селом, один із них міг бути механіком, який міг би запропонувати нам його полагодити. Відмова лише посилить цікавість. Очевидним рішенням було "позичити" машину, щоб потім компенсувати власнику його втрату з фондів АХ. Погано те, що я не бачив жодної машини, припаркованої на вулиці. Що означало проникнення у приватний гараж. Що, як сказав би Хафф, було б дещо ризиковано.


«Давайте помолимося, — сказав я Хаффу, — щоб хтось приїхав машиною до того, як цей заклад закриється. І давайте молитися, щоб хтось припаркував її подалі від кафе і заглянув сюди випити.


"Мммм", - кивнув Хафф і навіть схилив голову так, що це виглядало так, ніби він поринув у молитву.


І ніби отримуючи відповідь на свої слова, я раптом почув звук мотора. Він наближався, і мої надії зросли разом із звуком. Потім, кашляючи і задихаючись, звук пройшов повз кафе і затих. І справді, за мить у кафе увійшов чоловік похилого віку, кістлявий і в комбінезоні. Він гаркнув біля прилавка, вимагаючи кальвадосу. Недбало, ніби дивлячись друга, я встав і підійшов до вікна. Я подивився на вулицю. Мої надії зникли. Це був Deux Cheveaux. 2 CV широко відомий як «гидка качка», і саме так він виглядає та влаштований. Назва теж правильна, тому що в перекладі Deux Cheveaux дві кінські сили і саме це число кінських сил у нього і було.


Я підійшов до столу і сів. Хафф запитливо підняв брову.


— Марно, — сказав я. "Автомобіль занадто маленький і занадто слабкий".


Потім чудесним чином я знову почув звук машини, яка наближалася все ближче і ближче і сповільнювала швидкість, на моє задоволення. І це не могла бути маленька машина. Двигун робив багатий, глибокий гул автомобіля з великою кількістю кінських сил і він йшов рівно, як електричний годинник. Потім він пройшов повз вікно кафе на малій швидкості. Мої очі округлилися від здивування та захоплення. Це був «Мерседес-Бенц» 1930-х років. Це був один із тих гігантських лімузинів, знятих з виробництва, які використовувалися німецькими офіцерами як штабні автомобілі під час Другої світової війни. Цей був відполірований до блиску і виглядав так, ніби він був у відмінному стані.


Тоді мої надії зникли. Він був припаркований прямо перед кафе, на очах біля вікон, що займали всю передню частину кафе.


Я повернувся до Хаффа, і наші погляди зустрілися. Він зітхнув і похитав головою.


- Що ж, - сказав я. — Принаймні, ми можемо влити в горло кілька кальвадосів, поки чогось чекаємо.


Я тільки-но дав знак шинкарю принести два кальвадоси vieux, найстарішого і найкращого з прозорого яблучного бренді, коли двері відчинилися і в кімнату увірвалися чотири людини. Усі вони були молоді, за двадцять. Два хлопці та дві дівчини. Дівчата були дуже веселі, балакали і сміялися. Хлопці були тихими, виглядали дуже серйозними, дуже напруженими та похмурими. Вони вчотирьох сіли за столик біля вікна поруч із нашим і замовили пастис, анісовий лікер, який прозоро тече, доки не змішається з водою, а потім стає молочно-білим. Трактирщик скривився, приймаючи замовлення. Вони зовсім йому не подобалися. Пастис – це напій півдня, Провансу, а кальвадос – напій півночі, і між двома регіонами немає кохання.


Це була одна з речей, які змусили всіх у кафе дивитися на них. Іншим були дівчата. Вони були сміливими та добре складені. Супервузькі джинси, які вони носили, і такі ж блузки, що обтягують, чудово підкреслювали це. У них були свіжі, бешкетні обличчя, зі здоровим молодим рум'янцем і довгим чорним волоссям, що вільно спадало на плечі.


Одна з дівчат помітила, що дивлюся на неї, і відповіла мені поглядом з жорстокою чесністю. Вона обернулася до іншої дівчини, сказала щось тихим голосом, і обидві захихотіли. Обидва хлопці сиділи мовчки, напружено дивлячись у простір. Один щось сказав іншому. Вони підвелися і пішли в задню частину кафе, де почали грати в старий автомат для гри в пінбол. Вони грали з фанатизмом затятих гравців, хоч і не грали в азартні ігри.


Я озирнувся на першу дівчину і посміхнувся. Вона відповіла на мою посмішку.


Я сказав. - "Bon soir, мадемуазель."


«Е-е, справді бонг», — сказала дівчина з огидним американським акцентом. Потім вона хихикнула.


- Ви Американці? — спитав я з посмішкою.


Вони обидві кивнули.


- Ага, - сказала перша. — І ми не так добре говоримо французькою. Ви двоє американців?


- Я американець, - сказав я. "Мій друг - англієць".


- О, чудово, - сказала друга дівчина. - Є з ким поговорити. Ці наші хлопці думають, що вони чудові співрозмовники, якщо кажуть чотири слова за весь вечір.


Дівчатка захихотіли.


Я посміхнувся.


- Що ж, - сказав я. «Мене звуть Джек, Джек Ніклз, а це мій друг Хафф. Нічого, що ми посидимо з вами?


'Чому б і ні?' - сказала друга дівчина. - Я Дорін, а це Тутсі. Йдіть сюди.'


Ми принесли свої склянки до їхнього столу.


"Хафф?" - сказав Тутсі. — Це справді твоє ім'я? Чесно?


- Гм, чесно, - сказав Хафф. — А твоє справжнє ім'я… Тутсі?


"Повір мені на слово, і нехай я стану дельфіном Майамі, якщо це неправда", - сказала Тутсі, і вони знову розреготалися. «Вау, – сказала Дорін. 'Я радий що ви тут. Бен і Чак, ймовірно, пробудуть у автомата для гри в пінбол наступні чотири години.


— Лайно, — сказав Тутсі. «Ці хлопці справді божеволіють».


Мммм, подумав я, глянувши на Хаффа, виглядає багатообіцяюче.


"У вас фантастична машина", - сказав я, вказуючи на вікно.


- Так, - сказала Дорін. 'Відмінна? Купила її в Мюнхені за 600 доларів, і Бен ремонтував її, поки вона не заробила як нова. Я повинна сказати це про Бена, він нічого не розуміє навшпиньки, але все в машинах ».


Я запитав. - "Вона добре працює?"


- Ого, - сказала Тутсі. 'Повір у це. Гонялися тут з хлопцем на «порші» по путівцях, і ми випередили його на багато миль».


- Так, - сказала Дорін. "Вона чудова. Ми просто тут сумуємо. З готелю сюди, звідси в готель і назад. Хлопці, я не за цим приїхала до Європи».


— Лайно, — сказала Тутсі, глянувши на мене.


Я відразу повернув той самий погляд.


- Ну, - повільно сказав я. «Я розумію, що ви маєте на увазі. Мій друг і я, ну, ми хотіли б вирушити у подорож».


'Куди?' — спитала Дорін.


'У Рим. Без зупинки. Цілий день та ніч за кермом.


«О, вау, - сказала Дорін, - Чудово, - вигукнула Тутсі.


Дві дівчини глянули одна на одну. Тутсі подивилася на Хаффа, Дорін подивилася на мене і продовжувала дивитися.


"Ти дала б мені машину, щоб здійснити цю поїздку до Риму", - сказав я, посміхаючись, не відриваючи погляду від Дорін.


- Ого, - сказала Дорін. 'Псих!'


'Великий!' - Видихнула Тутсі.


"Гей, - сказала Дорін, - давай зробимо це".


- Ого, - сказала Тутсі. Потім: «Гей, послухай, чувак. Бен має шок. Я маю на увазі, він збожеволіє, після всієї роботи, яку він вклав у цю машину..."


'І що?' - сказала Дорін. «Можливо він працював над цим, але я заплатила йому. Це моя машина.


Вона подивилась на мене. Я глянув на неї. Вона посміхнулася.


— Ходімо, — сказала вона, вистрибуючи з-за столу.


Тутсі посміхнувся. - Ага, чувак, - сказала вона, теж схоплюючись.


Я сказав. - 'Добре!'


Я кинув трохи грошей на стіл, і ми вчотирьох вийшли за двері, дівчата хихикали як божевільні. Перш ніж я встиг це усвідомити, Тутсі опустила капот машини, і Дорін залізла до мене ззаду. Простір позаду був величезний, з диваном як сидіння та принаймні у п'яти футах перед ним.


Один із хлопчиків неквапливо підійшов до дверей і визирнув назовні. - Гей, - сказав він Дорін абсолютно безпристрасним голосом, - ти його заправляєш олією?


— Ага, — посміхнулася Дорін. «Ми зробимо це, чуваку. Іди до свого автомата для гри у пінбол.


Тутсі була за кермом, двигун заревів, і ми помчали з вереском шин. Очі Хаффа нервово розплющилися, коли він глянув на мене. "О, вау!" — кричала Тутсі, поки ми мчали темними вулицями міста.


"О, вау!" - Закричала Дорін.


І вона кинулась на мене. Я маю на увазі, вона кинулась на мене. Наступне, що я пам'ятаю, її рот був на моєму роті, нетерпляче відкритий, її язик вологий, гарячий та досліджуючий. Її руки підняли її блузку. На ній не було ліфчика, і, коли вона зірвала з мене сорочку, я раптом відчув м'які вигини її грудей на собі, тверді та стиглі соски на моїх грудях. - Мммм, - простогнала вона. «Давай, хлопче. Ну, давай же. Я хочу тебе.'


- Мммм, - сказав я. З її язиком у моєму горлі та її гарячково досліджуючими руками, це було все, що я міг сказати.


- Боже мій, - раптом почув я голос Хаффа з переднього сидіння. - Е-е, скажіть, мила дівчино! Чи ти не думаєш, що тобі краще звикнути керувати двома руками?


"Мммм, хлопець", - простогнала Дорін, і я відчув, як вона вивернулася з джинсів, спустила плавки від бікіні і поклала мою руку на її піхву. Її тіло світилося. Тепер ми були оголені і лежали на величезному дивані. Наші тіла корчилися один проти одного, наші язики то входили, то висовувалися з рота одне одного, наші руки терлися, пестилися, шукали. А потім вона лягла піді мною. Її ноги ковзали по моїх стегнах, її соковиті груди терлися туди-сюди, туди-сюди по моїх грудях.


"Хмпф!" - Я почув, як Хафф бурмоче на передньому сидінні. — О, але Тутсі, що ти робиш… О, як мило!


- Ого, Хаффе, - сказала Тутсі, і я відчув, як машина нахилилася, хоча Дорін була піді мною. Мокра, збуджена і задихається. "Ух ти,


Ха! Ти чудовий! Я маю на увазі, Хафф, вау! Ти чудовий.'


Я невиразно відчував потік звуків від Хаффа. Він муркотів так само добре, як «Мерседес».


"О, так, Джек ... підійди до своєї маленької Дорін".


- Боже мій! - сказав Хафф. 'Умпф. Ти хочеш сказати, що ці хлопці кинули тебе заради автомата для гри у пінбол?


"О, Хафф, ти мій автомат для гри в пінбол, і за хвилину ми обидва будемо в тильті..."


— О, зараз, — простогнала Дорін. 'Давай! Зараз!


А потім .


І знову.


І знову.


Ми їхали на південь темним ландшафтом північної Франції — я свято на це сподівався — і примудрилися залишити на шляху деякі руїни. За моїми підрахунками — а я вважав не так уже й часто — «мерседес» збив кілька курей, качку, розарій, два дорожні знаки, паркан, корову і проскакнув дуже близько до досить наляканого джентльмена на мотоциклі. Тутсі вела машину не дуже добре, навіть коли її увага була прикута до дороги, і це траплялося нечасто, але швидко. А коли ми з Дорін помінялися місцями з Хаффом і Тутсі, я виявив, що Дорін їхала ще гірше і швидше. Мало того, що її права рука була зайнята моєю анатомією, її ще відволікали звуки ззаду.


Нарешті, коли близько 7-ї ранку Дорін зупинила «Мерседес» перед кафе, уткнувшись ним у дерево, ми з Хаффом з вдячністю вийшли. Ми звалилися за стіл і замовили каву.


- Ем, старий, - сказав Хафф, дивлячись на мене налитими кров'ю очима, коли дівчатка пішли в туалет. "Борг до всього тощо, але це пекло!"


"Це не набагато небезпечно, ніж той перехід", - погодився я. «І я починаю вірити, що це набагато небезпечніше».


— Ем, а чи не можна просто — як це називають пані… вщухнути? благав Хафф. «Я справді дуже молодий, щоб померти, і якщо Тутсі не вб'є мене одним способом, вона вб'є іншим».


Я обдумав це. Що мене дійсно турбувало, то це те, що ми ще навіть не були в Парижі і що Париж все ще далеко від Риму. Такими темпами ми ніколи не дістанемося катакомб раніше півночі.


«Вибачте, мсьє», - сказав я офіціантові, коли він приніс нам каву. — А чи нема тут поблизу аеропорту?


Він знизав плечима на гальський манер. — Маю дуже маленький, — сказав він. "Для приватних літаків".


Очі Хаффа зустрілися з моїми.


Я запитав. - 'Де це знаходиться?'


Офіціант знову знизав плечима і дав мені вказівки. Я трохи повагався, а потім ухвалив рішення. Не було підстав вважати, що Ганна, Рубінян та сектанти знали, де ми зараз знаходимося. І вони зовсім не могли охороняти кожен маленький аеродром у Франції. Я підніс чашку з кави до губ і випив її. Тоді я кинув гроші на стіл.


— Ходімо, — сказав я Хаффові.


Він вийшов за двері і сів у машину раніше за мене. Як я й підозрював, Дорін залишила ключі в замку запалювання, і через кілька секунд ми відсахнулися від дерева і з ревом помчали дорогою. Позаду мені здалося, що я почув крики люті і щось на кшталт «Гад! Сволота!


- Мммм, - сказав Хафф, повернувши голову. «Дівчатка, здається, трохи засмучені. Не здивуюсь, якщо вони зв'яжуться з місцевими жандармами.


— Звісно, — сказав я. «Але це невелике місто і враховуючи те, як вони говорять французькою, комусь знадобиться час, щоб зрозуміти, що сталося. Сподіваюся, на той час ми будемо в повітрі.


Я без проблем знайшов аеропорт і легко переконав власника-пілота чотиримісної Cesna доставити нас у невеликий аеропорт недалеко від Риму. Я добре заплатив і, давши ще більше, зумів переконати його висадити нас, минаючи митницю, в яку цілком могли проникнути сектанти та їхні інформатори.


Я залишив «Мерседес» на чільному місці перед офісом аеропорту. Згодом дівчата повернуть його. О восьмій годині ми були в повітрі. На щастя, Хафф заснув о десятій хвилині восьмої. Я заснув близько десятої години. Але спочатку я серйозно подумав і дійшов суворих висновків. Перед сном я перевірив свою зброю: Вільгельміна, мій Люгер. Х'юго, мій гострий як бритва стилет. П'єре, моя смертоносна газова бомба. Я також перевірив кілька додаткових речей, які я отримав з арсеналу АХ, міні-бомби, не більше кульок від пінг-понгу, але з вибуховою силою ручних гранат.


На моє задоволення, вони вийшли відмінні та були готові до роботи.


Я відчував, що вони мені знадобляться частинами.


Розділ 13


- Хафф, - задумливо сказав я, ведучи орендовану машину на південь від італійського аеропорту головною автострадою в Рим. — Хіба катакомби не відкриті для публіки?


- Місцями, - сказав Хафф. «Екскурсія з гідами, вхідні квитки і таке інше. Насправді досить цікава туристична пам'ятка.


— Тоді малоймовірно, що сектанти можуть збиратися там, не привертаючи уваги, навіть уночі, чи не так?


«Ммм, навряд. Принаймні не в місцях, відкритих для публіки. Але чи бачите, деякі частини катакомб закриті. На роки, а може і на віки. Потім є ще частини, яких нема на карті, фактично невідомі. Знаєте, це справді величезна колекція підземних печер?


«Тоді, ймовірно, в одній із тих маловідомих частин катакомб культ проведе свої збори».


- Мабуть, так, - задумливо сказав Хафф. «Взагалі-то так, я так думаю...»


Я почекав, поки Хафф погладив підборіддя і насупив брови.


"Хлопець у музеї", - сказав він нарешті. 'Археолог. Я пам'ятаю, він говорив про інший вхід у катакомби. Вхід не для туристів. У храмі, тобто у його руїнах. Якби я міг згадати, який саме храм і де..."


Він ще трохи потер підборіддя, потім раптово просвітліло. "О так! Храм Марсу. Тобто не є Храм Марса, це зовсім інший Храм, Храм Марса. Дуже старий, який був задовго до падіння Римської імперії. Повіками там не було нічого, але... Але все ж таки, якщо подумати, у цьому є сенс, чи не так?»


Я кивнув головою.


Марс, бог війни. І наслідок війни Смерть. У Великій кількості. Я б сказав, що ніщо не зробило б членів культу Могутньої Матері щасливішими або де вони відчували себе як удома. Хафф похмуро кивнув.


— Я вірю, що це наша мета, старовина. І здається, я й досі пам'ятаю, як туди потрапити. Насправді, дуже просто. Тільки це поза Риму. Але ти справді... е-е... справді хочеш піти туди вдень? Я маю на увазі...?'


Я кивнув головою.


«Е-е… але, ну… прикриття темрявою і таке інше . Я маю на увазі наближатися вдень, якщо вони нас побачать...


— Ми також можемо їх бачити. Але що важливіше, якщо сектанти зберуться сьогодні ввечері для свого найбільшого ритуалу, їх буде менше, ніж удень. Так доведеться мати справу з меншим числом, коли я намагаюся врятувати Ніхов'єва.


Хафф виглядав стурбованим. — Мммм, так, але вхід до печер — це може бути ризиковано. Я думаю, це не буде мати великого значення, як тільки ми опинимося всередині. Там все одно буде темно, ти ж знаєш. Але...'


- Точно, - сказав я.


Хафф завернув за ріг. «Ем, ну, приятелю, не те щоб я керую цим шоу, але, ймовірно, воно буде небезпечним, чи не так? Чи не краще почекати години три-чотири?


— Ні, — сказав я.


Хафф мовчав, але не виглядав щасливим. Я пішов автострадою, знайшов ринок і купив хліба, сиру, шоколаду, фруктів, пляшку коньяку та ліхтарик. Коли я повернувся до машини, Хафф все ще не був задоволений. Коли я повернувся на автостраду і спитав його, як пройти до Храму Марса, його напрямок був розпливчастим.


Коли я запитав більше, його вказівки були неточні. За годину ми все ще їхали, наполовину заблукавши, ми явно нікуди не потрапили. Нарешті я припаркував машину на узбіччі дороги.


- Хаффе, - сказав я. — У мене з'являються невиразні підозри, що ви намагаєтеся затримати наше прибуття. Це нечесна гра, старовина. Що ж?'


Хафф зітхнув. "Гарний Ніклс. Я думаю, що веду себе трохи боягузливо. Ми зробимо це по-вашому. Найкраще деякий час їхати на північ автострадою. Я скажу вам, коли повернути. Знаєш, я провів свою останню відпустку в Римі.


Я почав знову і пішов до автостради. Хафф обм'як і закусив губу. Його вказівки, коли він давав їх, були короткі і зрозумілі з небажанням. Але вони були чіткими та правильними.


Через двадцять хвилин ми були біля храму Марса. Він знаходився в горбистій місцевості на північ від самого міста, посеред приблизно чотирьох акрів землі, що не використовується, вкритої бурою стернею, бур'янами і викривленими деревами. Дуже недоречно можна було побачити потужні блоки висотного проекту на півдні. З заходу долинав безперервний гул і рев машин на автостраді. Але це місце було безлюдним. Ні перехожих, ні дітей, що грають. І дивно тихо. Навіть не було птахів. Розбиті сходи та зламані колони нависали над мертвим та безлюдним пейзажем. Марс, бог війни, бог смерті та руйнування.


Навіть збіднілі скваттери, які зводили свої хатини за межами міста, уникали цього району. Це було заборонено.


- Мммм, - сказав Хафф. — Небагато… е… зловісно, чи не так? Кажуть, що тут квітів навіть немає навесні, а трава завжди така мертвенно-коричнева.


Я похмуро кивнув, а потім повів машину з дороги за зарості строкатих кущів, носом до автостради, щоб швидко втекти. Потім я склав наші запаси в сумку KLM, відчинив двері і вийшов з машини. Ми з Хаффом повільно йшли через поле до руїн храму. Я помітив, що колишнє занепокоєння Хаффа зникло, змінившись на кшталт стоїчого спокою.


«Поки що вдало», — прокоментував він, коли ми підійшли. — Здається, довкола нікого немає.


Він був правий. Була лише ця тиша, ця мертва тиша. Не було ні вітру, ні навіть вітерцю, а бура трава та бур'яни не рухалися.


— Наскільки я пам'ятаю, вхід у катакомби має бути просто посеред руїн, — сказав Хафф.


«Я колупався тут, коли був у відпустці, але не спускався. Виглядало зовсім не привабливо». Це напевно не виглядало привабливо. Особливо через те, що я підозрював побачити у тих печерах під землею. Обережно, тепер уже повільніше, я дерся по потрісканих брилах мармуру, зарослим бур'яном, до центру руїн. Потім я побачив вхід: зяючу дірку, оточену зламаними колонами. З Вільгельміною напоготові я продовжив шлях. Діра насправді була драбиною з битого каменю, що веде під землю. Внизу, приблизно за двадцять футів, я насилу роздивився паркан із іржавих металевих прутів. На сходах нікого не було, і я не міг виявити ні руху, ні контуру за ґратами. Я міцніше стиснув Вільгельміну в руці і спустився вниз.


Позаду мене чув, як Хафф важко дихає від спроби перелізти через руїни.


Коли ми спускалися нижче, повітря ставало прохолодніше і відчувався затхлий запах. Коли ми спустилися вниз, я вже не чув дзижчання машин на автостраді. За ґратами панувала абсолютна тиша та жодних ознак життя. Я натиснув на іржавий метал, потім натиснув сильніше. Повільно він піддався, дряпаючи підлогу із землі та каменю. Я нахилився і ввійшов усередину, Хафф йшов позаду мене. Я зупинився та прислухався.


Повна тиша.


А далі цілковита темрява.


Я поліз у сумку KLM і дістав ліхтарик, який купив годину тому. Промінь світла прорізав темряву. Ми були на початку довгого тунелю. Він був вузьким — не більше трьох футів завширшки — і низьким — близько чотирьох футів заввишки. Підлога, стіни і стелі були з сірого каменю, що обсипався, де-не-де підпирався зламаною колоною храму. Шматки каменю, що впали зі стелі, лежали на підлозі по всій довжині тунелю. Невтішна думка.


Все ще пригнувшись, чуючи Хаффа позаду себе, я обережно продовжив шлях із ліхтариком в одній руці та Вільгельміною в іншій. У міру того, як ми заглиблювалися в тунель, помічаючи, що він має виразний низхідний ухил, що веде все глибше і глибше в надра землі, повітря ставало все холоднішим. Тепер це був не просто затхлий запах, це був гіркий запах розкладання, гнилі, слизу і землі могил і трупів, що обсипалася.


І тиша.


І окрім мого променя світла, темрява.


Позаду мене я почув, як Хафф здригнувся.


Несподівано тунель закінчився. Посвітивши ліхтариком собі під ноги, я побачив кам'яні сходи, що вели вниз. На відміну від підлоги тунелю, яка була покрита уламками, сходи виглядали чистими. Я нахилився вперед.


Це було чітко видно. Брудний відбиток черевика. Хтось спустився цією драбиною одразу після дощу, коли бруд на його черевику був ще мокрим. І нещодавно.


Поволі, настороживши очі й вуха, я почав спускатися сходами. Вона повернула і водночас розширилася. Тиша була напруженою. Лише слабкий звук наших кроків був чутний, коли ми йшли далі і далі вглиб землі, геть від сонця, геть з неба, геть від звуків людських голосів і машин. В інший світ.


Ми, мабуть, спускалися хвилин п'ять, як раптом сходи скінчилися. Але це не призвело до тунелю. Я помахав ліхтарем туди-сюди. Ми стояли біля входу до великої кімнати площею не менше п'ятдесяти футів. Я пішов далі і висвітлив ліхтариком протилежну стіну і задихнувся.


Вздовж усієї стіни купою не менше п'яти футів валялися людські кістки, почорнілі й пожовклі від часу.


А на вершині цієї купи кісток стояла довга лінія, притулена до стіни, ряд трун; скелет у кожній труні. Сліпі черепи дивилися на нас зло, як із віковою люттю, що ми живі, а вони давно мертві. Позаду мене я почув шепіт Хаффа: «Це має бути християнська частина цих катакомб. Тут вони сповідували свою віру і іноді змушені були ховатися. Коли один із них помирав, його не можна було ховати, тому трупи просто зберігали тут, поки вони не перетворювалися на скелети. Коли вмирала особливо благочестива і шанована людина, її виставляли як приклад віруючим і як нагадування про те, що життя коротке і смерть неминуче, - memento mori, чи знаєте. Я, ем... я не став би їх чіпати на твоєму місці, старовина. Якби ти це зробив, вони б просто розсипалися на порох.


Я придушив тремтіння. - Не хвилюйся, - сказав я. — Здається, ліворуч є ще один прохід, — прошепотів Хафф.


Я посвітив ліхтариком на інший мур. У лівій стіні був єдиний інший отвір. Я пішов туди і знайшов ще один тунель, такий же довгий і вузький, як перший. Ми ввійшли до неї і через триста чи чотириста ярдів знайшли ще одну драбину. І ще одну кімнату знизу. Більше кісток, складених у гори по всьому приміщенню. Знову скелети в трунах, прихилені до стіни. І цього разу три отвори.


Я вагався. - У вас є пропозиція? - спитав я Хаффа.


— Твоя здогад така гарна, як моя, старовина, — прошепотів він. — Я ще нічого не чую, а ти?


Я похитав головою. Тиша та темрява. Людські кістки. Вологе повітря розкладання та гниття. Це все. Де б сектанти не ховали Ніхов'єва, шукати його буде нелегко та неприємно.


Навмання я вибрав шлях. Ще один тунель. Він звивався, повертався і знову спускався вниз, усе глибше й глибше в землю. Але він мав глухий кут. Ми пройшли до кінця, перш ніж я вирішив повернутися і спробувати перший. Він привів до іншої кімнати. Кістки, скелети. Ми повернулися і пішли другим коридором, який вів до двох проходів, які знову вели до двох тунелів. — Це лабіринт, от і все, — промимрив я.


— Отож, старий, — пробурмотів Хафф. «Позбавлення переслідування. Погани, які шукали християн, повинні були заплутатися.


Через дві години, незважаючи на холод, покриті потім, з носами, наповненим нудотним запахом розкладання, ми були в п'ятнадцятій або двадцятій серії тунелів, які нікуди нас не вели. Принаймні не туди, куди ми хотіли.


І ще лише тиша. Жодних ознак людей. Живих людей.


— Ми могли б тут шукати місяцями, — нарешті сказав я Хаффу. "Ці печери повинні простягатися до самого Риму".


— Схоже на це, старий, — сказав Хафф. «Чортовськи незручно, доводиться весь час нахилятися».


Я турбувався не про незручності. Ми закінчували час. Я направив світло — тепер уже небезпечно тьмяне — ліхтарика на годинник. Було вже дев'ять. Незабаром прийдуть сектанти для свого ритуалу.


Я швидко ухвалив рішення. Не було жодних шансів, що я знайду Ніхов'єва для цього обряду. Я повинен був урятувати його під час церемонії.


У цьому було стільки ж ускладнень, як і небезпек. «Іншого шляху немає, – сказав я Хаффу. «Доведеться чекати, поки прийдуть сектанти і нехай вони приведуть нас до ритуалу та Ніхов'єва. Нам треба повернутися до першої кімнати та сховатися там. Куди б вони не пішли, вони мають прийти туди».


На обличчі Хаффа знову майнув цей стурбований вираз. - Мммм, страшенно небезпечно, я б сказав, старовина. Може нам варто просто продовжити пошуки. Потрібно знайти, де...


— Нема часу, — різко сказав я.


"Мммм, я дійсно проти", - сказав Хафф. — Погана тактика тощо. Гадаю...'


У його голосі лунав справжній розпач. Я більше не давав йому часу сперечатися. Я схопив його за плече, розгорнув і штовхнув у першу кімнату.


— Ні, але, старий, — запротестував він, важко дихаючи, коли ми ввійшли до кімнати. 'Де нам сховатися. Там справді немає місця.


- Там кістки, - сказав я. «Є труни». Хафф побілів. 'О ні. О ні, але...


Я просто стояла нерухомо.


Хафф оглянув кімнату, немов у розпачі. - Так, - сказав він раптом. Невже... не може бути...


Він поспішив через кімнату і, здавалося, оглядав одну з трун. Він провів руками з обох боків, а потім потягнувся за ними.


"Увага", - знову вигукнув він. "Подивися сюди, старий".


Частина стіни за труною відкрилася. "Ви бачите," вигукнув він. «Я думав, що ця труна відкинулася назад трохи більше, ніж інші. А потім мені здалося, що я побачив тріщину в стіні, але я подумав... і подивися...


Він переліз через купу кісток і пройшов у отвір.


— Тунель, — м'яко озвався він. — Але ж секретний.


Я пішов за ним і штовхнув його вперед. Я зачинив за нами двері.


Ти молодець, Хафф. Я мушу це визнати, — сказав я. — Я цього не побачив. Продовжуй. Я розумію. Але давай помовчимо.


— Чудово, — прошепотів він.


Цей тунель також звивався і звивався вниз. Але за кілька хвилин ходьби він випростався. І перед нами я побачив тьмяне світло.


Коли ми вийшли із зали, там була ще одна кімната і я знову ахнув.


На цей раз без кісток. Жодних трун. Жодних скелетів. І стіни, і підлога, і стелі не були з напівзруйнованого каменю. Вони були з ретельно відполірованих ідеальних плит надзвичайно рідкісного мармуру. А вздовж стін стояли величезні статуї від підлоги до стелі.


Гротескні, непристойні образи - ідоли всіх сект, у тому числі виник культ Могутньої Матері Калі, її численні руки простягнуті, щоб когось задушити. Велика Мати, яка обійняла та задушила людину. Хашашини з їхніми гарротами, їхні жертви в агонії. А в іншому кінці кімнати, між величезною статуєю Великої Матері та статуєю Калі, стояв вівтар, подібний до того, що я бачив у лорда Берта. Чорна оксамитова тканина з перекинутим хрестом. По обидва боки стіни позаду нього висіли палаючі смолоскипи. У кімнаті було ще щось. Хафф негайно прокоментував це.


"Отвори", сказав він. — Чорт забирай, старовина. У цій кімнаті десять отворів. А це означає, що бог знає скільки ще кімнат і тунелів. І це означає...'


— Що немає жодних шансів дізнатися, де ховають Бориса Ніхов'єва, — додав я до нього. "Нам просто доведеться сховатися тут і чекати, поки вони приведуть його".


- Мммм, - сказав Хафф. — Так, це на краще, я сказав би. На щастя, ці ідоли дають достатньо притулку.


Правильно. Я вибрав один на краю кімнати, за гротескно зухвалим зображенням Великої Матері. Майже попереду був вхід в інший тунель. Я пройшов у ньому кілька сотень ярдів і переконав себе, що нічого не чую та не бачу іншого світла. Потім я повернувся і сів поруч із Хаффом за статуєю. Велика Мати присіла навпочіпки, однією рукою притискаючи немовля до грудей, а іншою душила чоловіка. Сидячи навпочіпки, ми могли бачити центр кімнати між її зігнутими ногами. Ноги затуляли нас від поглядів з обох боків.


У цій малоймовірній обстановці я дістав провізію з сумки KLM, і ми разом поїли і зробили по ковтоку коньяку.


Я сподівався, що це не буде моєю останньою їжею.


Потім я почав чекати.


Було далеко за чверть одинадцятої, коли ми почули перший звук — потаємні двері в першій кімнаті відчинилися і знову зачинилися. За кілька хвилин у отворі з'явилася темна постать.


Озирнувшись, постать на мить завагалася, а потім увійшла до кімнати.


Я встав. Хафф також.


То була Ганна.


Розділ 14


Побачивши нас, вона посміхнулася і зупинилася посеред кімнати. - Ах, - сказала вона. «Мій найкращий друг Ніклс і мій найкращий друг Хафф». З Вільгельміною в руці я швидко підійшов до неї. Хафф був трохи швидшим.


Я побачив, як майнула його рука: вгору, потім униз, що вдарила, як лезо ножа. Він ударив Ганну по потилиці, і вона впала, як дерево зрубане.


- Уф, - сказав Хафф, масажуючи руку. «Поганий поворот. Безперечно поганий хід. Але цій дівчині явно не можна довіряти, мабуть, вона якось пов'язана з тими сектантами, і я відчував, що дійсно має компенсувати свою бездіяльність на човні, розумієте. Я маю на увазі...'


«Чудова робота, Хафф. Ви людина з несподіваними здібностями, - сказав я. - Але давайте приберемо її з очей геть, поки не прийшли сектанти.


Ми затягли її в тунель за нашим притулком, де я притулив її до стіни. Я зав'язав її і запхав їй у рот хустку Хаффа. Злегка стогнувши, вона вже почала приходити до тями і дивилася на мене яскраво-блакитними очима, поки ми поверталися до великої кімнати.


Стали приходити сектанти.


Вони йшли через потаємні двері та коридор до кімнати. Вони ввійшли в мертву тишу, їхні довгі чорні плащі з капюшонами волочилися по підлозі, процесія одурманених, збожеволілих людей у збожеволілих від наркотиків тілах. Тепер я відчував запах гашишу. Мабуть, курили в коридорі, а точніше, у кімнаті, повній кісток, скелетів та трун. Вони вишикувалися рядами, обличчям до вівтаря з іншого боку.


Їх було, мабуть, дві сотні, що збилися в купу, важко дихали, майже задихалися, з примруженими від смертельного збудження очима.


Але все це було в цілковитій тиші.


Потім двоє чоловіків, оголених до пояса, увійшли до кімнати з тунелю за вівтарем. Вони несли величезний барабан. Не менше півтора метра в діаметрі. Він був зроблений зі шкіри тварин. Або, можливо, людей. Вони поставили його перед вівтарем, вийняли дві палиці і стали бити повільно, дуже повільно, то одним ціпком, то іншим.


У кімнаті пролунав глибокий, глухий стукіт. Резонанс був такий великий, що я відчував його вібрацію у своєму животі. Це змусило мою шкіру свербіти. Майже відчутна хвиля збудження прокотилася кімнатою. Низькі стогін вирвалися з горла десятків фігур у плащах. Вони почали розгойдуватися від хвилювання. Повільно, дуже повільно барабанний бій наростав.


Тепер усі сектанти застогнали, звук виходив із глибини їх ковток. Кімната наповнилася глибоким, внутрішнім ударом барабана та низькими кошмарними стогонами сектантів. І повільно темп барабана зростав.


Раптом до вівтаря підійшла постать у плащі та зірвала плащ із тіла. Це була велика білява жінка з великими грудьми та фігурою амазонки. Вона розтяглася на вівтарі. Інша постать вийшла вперед і зірвала плащ — чоловік, теж велетень.


Він осідлав жінку, і вона закричала від радості. Вони почали рухатися в такт гучному барабану. Стогін сектантів тепер перетворилися на слова:


Якщо! Якщо!


Велика Мати! Велика Мати!


Якщо! Якщо!


Велика Мати! Велика Мати!


Пісня була в такт оглушливому гуркоту барабана, навіть коли чоловік та жінка на вівтарі натикалися один на одного під удари барабана. Темп продовжував зростати. Спів став гучнішим, швидшим. Гучніше, швидше. Гарячково, напівбожевільно. Крики сліпого задоволення, що чували крізь пісню і барабанний дзвін, виривалися з горла жінки,


Якщо! Якщо!


Велика Мати! Велика Мати!


Співи перетворилися на крики, бій барабана перетворився на лютий гуркіт. Вони наближалися до кульмінації, все швидше, швидше, одна нота ледь відрізнялася від іншої. Голоси сектантів зливались у протяжний крик.


Раптом барабан зупинився.


Спів припинився.


Жінка закричала щосили, її тіло вигнулося вгору.


Чоловік заревів, як бик, схопив жінку за горло своїми величезними руками та задушив. Настала мертва тиша. Потім чоловік підвівся. Недихане тіло жінки впало з вівтаря. Чоловік стояв зовсім нерухомо, схиливши голову до вівтаря. За ним вперед виступила одна з фігур у плащах. Повільно і задумливо він підняв вигнутий ніж і встромив його в шию чоловіка. Він упав неспокійним поряд із тілом жінки. У натовпі пролунав радісний рик.


Барабан вибухнув. Оглушливий удар, завданий обома чоловіками одночасно.


Стало тихо.


Жінка вийшла вперед із тунелю за вівтарем і стала прямо за вівтарем. Капюшон був спущений, а вогняне волосся впало на плащ темно-червоного криваво-червоного кольору. Вона підняла руки над головою.


"В ім'я Могутньої Матері!" - Вигукнула вона.


"В ім'я Могутньої Матері!" відповів натовп у голос.


«В ім'я Могутньої Матері, яка померла!»


«В ім'я Могутньої Матері, яка померла!» відповів натовп.


«Кому ми служимо?» - Вигукнула жриця.


«Могутньої Матері, Великої Матері, Калі!»


"І чого ж ми з нею пристрасно бажаємо?"


«Смерті», пролунав вереск натовпу: «Смерті!»


Барабан знову залунав. Я відчував, як він вібрує у моєму тілі. Знову стало тихо.


- Так, - сказала жриця. «Ми бажаємо смерті. Тому що тільки через смерть може бути відродження, нове життя. І тому, що Могутня Мати кричить про смерть, смерть по-великому, смерть мільйонів. Ми невелика група, не більше трьохсот людей, більшість із них зібралися тут. Але багато хто з нас багатий, впливовий. Багатство та влада приносять розчарування та бажання нового життя. І всі ми віддані Могутній Матері. Це дозволить нам викликати смерть мільйонів, як того бажає Могутня Мати».


Вона повернула голову, щоб подивитись у тунель.


"Принесіть об'єкт нашої волі", вигукнула вона.


У тунелі був рух. З'явилися дві постаті. На одній був червоний плащ, як у жриці. Інший був роздягнений до пояса. Гола фігура з пучком жорсткого сивого волосся на грудях під стать голові, з викликаючим виразом на обличчі був Борис Ніхов'єв.


Фігура в червоному плащі відкинула каптур. То був Арзон Рубінян, людина без обличчя. Гротескний розріз рота розтягнувся у переможній усмішці. - Ця людина, - сказала жриця, вказуючи на Ніхов'єва, - вождь однієї з наймогутніших країн світу. Радянського Союзу. Під його керівництвом його країна проводила політику мирного співіснування з іншою могутньою країною, Америкою. Але коли ця людина помре, лідерство перейде до рук тих, хто не поділяє її поглядів. Вони негайно займуться політикою тотальної конфронтації із США. Вони вимагатимуть, щоб США підкорялися всім їхнім законам, повністю підкорялися Росії. США відмовляться. Росія наполягатиме».


Вона зробила паузу.


«Результатом, – кричала вона, – буде ядерна війна. Мільйони помруть! Мільйони! Буде бійня, якої ще не було на землі. Могутня мати буде задоволена. Зрештою задоволена. Там, де наші вбивства Джона Кеннеді, Роберта Кеннеді та Мартіна Лютера Кінга не принесли достатньо смертей, смерть Бориса Ніхов'єва дасть нам успіх. Смерть! Смерть мільйонам!


У натовпі пролунав захоплений крик. Жриця подала знак. Знову барабан вдарив один раз. Спустилася тиша. «Сьогодні, — вигукнула жриця, — ніч осіннього рівнодення, початок сезону смерті! А сьогодні, рівно опівночі, ми страчуємо Бориса Ніхов'єва — цим закликаємо смерть для мільйонів».


З натовпу знову зчинився крик шаленого екстазу.


"Поклади об'єкт нашої волі на вівтар", - вигукнула жриця. «Нехай почнеться бій барабана».


Знову пролунав глухий удар барабана, дуже повільно. Своїми неймовірно сильними руками Рубінян поклав Ніхов'єва на весь зріст на вівтар, зло дивлячись на нього зверху вниз.


Я побачив досить. З Вільгельміною в руках я хотів іти вперед.


«Пробач, старовина. Боюся, це кінець.


Я обернувся.


Хафф дивився на мене. У руці, твердій, як скеля, він тримав маленький, але смертоносний Деррінджер і цілився просто мені в живіт. - Хаффе, - повільно сказав я, - ти мене розчаровуєш.


— Пробач, старий, — сказав він пробачливим тоном. «Але це справді має статися, чи знаєте. Я почав бачити це кілька років тому. Всі ці дослідження порівняльного релігієзнавства переконали мене в тому, що вони врешті-решт вас підведуть. Всі. Немає нічого певного, нічого, що можна розраховувати. Тож це все комедія. Єдине, на що ви можете розраховувати, це смерть. А смерть веде до відродження. Ми маємо зробити це, розумієте. Я маю на увазі відродження. Це життя не варте виїденого яйця. Світ не вартий нічого. Всі знають. Отже, ми маємо прийняти смерть. Для відродження. У нас має бути смерть!


Його очі закотилися, і він стиснув зуби. Він був божевільним, я зрозумів. Абсолютно божевільним.


— Гаразд, старий, — сказав він, тицьнувши мене дулом пістолета. «Іди до вівтаря. Не можу більше чекати. Вам доведеться померти зараз за Ніхов'єва. Мені дуже шкода. Швидше швидше! Він підштовхнув мене вперед. Ми пройшли через масу фігур, що здіймаються, стогнали, співають під глухий гуркіт барабана, що поступово наростав у темпі, до вівтаря, де Рубінян тримав Ніхов'єва.


Раптово Рубінян звів очі. Він побачив мене і видав пронизливий сміх. 'Убий його!! - крикнув він жриці. - Вбий його першим! До Ніхов'єва. Вбий його зараз же!


Хафф підштовхнув мене до вівтаря. Жриця підняла свій довгий вигнутий клинок над головою.


«Помри зараз же», — почув я позаду голос Хаффа, який шалено і важко дихав.


"Помри зараз!" Я швидко обернувся. Моя права рука кинулася до зап'ястя Хаффа. Деррінджер вистрілив з його руки. Його обличчя виражало абсолютний шок, коли я повернувся, і його тіло стрімко хитнулося переді мною.


Жіночий ніж почав опускатися. Він розрізав повітря зловісною дугою, коли тіло Хаффа впало переді мною, щоб потрапити під ніж. Хафф видав здавлений крик, коли рукоятка встромилася йому в груди. Він упав на землю, ніж усе ще був у ньому.


Миттю жриця дивилася на мене в замішуванні. Потім її рука потяглася до плаща. Я не дозволив їй діяти далі. Я перестрибнув через вівтар, через тіло Бориса Ніхов'єва, що лежало, гострий як бритва Гюго вже прослизнув у мою руку. Очі жінки розширилися, коли вона побачила, що я йду. Вона зісковзнула убік і спробувала витягти руку — і те, що вона тримала, — з-під плаща. Я зробив фінт, ударив ногою і влучив їй у праве коліно. Вона впала вперед, і я встромив лезо стилету їй у груди, в серце. Все сталося за секунди, але ледве я витяг Х'юго з її грудей, як побачив постать Арзоні Рубіняна з кривим ножем у руці, що наближається до мене. Я пірнув убік, і лезо розірвало рукав моєї сорочки, зачепивши мою руку на волосину. "Помри, Картер!" — прошипів Рубінян, його гротескне обличчя ще більше скривилося від ненависті. 'Помри! Помри!


Він блискавично повернувся до мене і сів у стійці. Його ніж метнувся вгору. Він зробив фінт вліво, потім врізався у мене праворуч. Я тицьнув і відбив його руку. Але він лише ненадовго відхилився, вдаривши мене в живіт. Я повернувся боком і штовхнув Хьюго в незахищені груди. Лезо прорізало його плащ, і на грудях з'явилася червона смуга крові. Здавалося, майже нічого не помічав. Його вигнутий клинок зробив два фінти, що рубають, і спробував подолати мої руки.


Потім волохата рука обвила його горло ззаду, відтягуючи його назад. Інстинктивно я штовхнув Х'юго йому в груди. Щілини Рубіняна на мить розширилися, з його горла вирвався булькаючий звук, і він звалився вперед.


Борис Ніхов'єв, стоячи навколішки біля вівтаря, посміхнувся мені. - Дякую, - пробурчав він. 'Спасибі. І що зараз...?


Я глянув у центр кімнати. Тепер буде проблема. Сектанти, спочатку настільки приголомшені, що шок від того, що сталося, залишив їх на місці, тепер почали просуватися вперед.


Я схопив Ніхов'єва за руку і витягнув його з вівтаря.


— Ходімо в тунель, — сказав я. "Там у нас більше шансів". Ми ввійшли до тунелю. Потім звідкись почулося:


— Лягайте, товаришу прем'єр-міністре! Лягай, Картер!


То була Ганна. Я кинувся, потягнувши за собою прем'єр-міністра і накрив його своїм тілом.


Я знав, що настане, і це сталося. Вибух вразив кімнату. Удар було посилено до неймовірних розмірів, оскільки був у кам'яних стінах. Пролунали крики. Потім ще один удар. У вухах у мене дзвеніло, я чув нові крики, крики жаху і крики болю та страху. Потім ще два удари у швидкій послідовності. Потім нічого більше. Одні стогін, тихі й затухаючі крики болю.


Я вклав Х'юго в піхви і з Вільгельмін в руках поповз назад до входу в тунель. Я глянув у кімнату. Вівтар захистив мене та Ніхов'єва. Ганна кинула вибухівку через один із гігантських кам'яних ідолів. Але сектанти у центрі кімнати було вбито. Кімната була усіяна трупами, дехто буквально розірваний на шматки. Жоден сектант уже не стояв, і більшість лежала нерухомо.


Через статую, що захищала її від вибухів, з'явилася Ганна і з усмішкою на обличчі підійшла до мене.


Вона сказала. - "Гарна робота, так? Усі мертві. Або якщо не мертвий, то вмирає. На випадок втечі дванадцять російських агентів чекають біля входу, щоб убити їх. Ретельна робота. І ті крихітні бомбочки, які ти мені залишив, дуже мені допомогли.


- Зрозуміло, - сказав я.


— Хафф був великим зрадником, чи не так? — Я зрозуміла це раніше за тебе.


- Так, - визнав я. 'Вірно. Тільки сьогодні я справді дізнався про це — зачекайте, поговоримо з Хаффом.


Я підійшов до лежачої фігури перед вівтарем.


Тіло Хаффа було у дивному скрученому становищі. Мабуть, його жбурляло вибухами. Його обличчя було білим, і він втратив багато крові через ножове поранення. Але ніби дивом він був у свідомості. Я нахилився і помацав його пульс. "Хафф," сказав я йому. "Ти втратив дуже багато крові, щоб жити".


Він слабо кашлянув, потім усміхнувся.


— Не хвилюйся, старий. Смерть схвалюється. Для відродження, знаєте. Але... перш ніж я піду, я не розумію... Ганна... ці бомби...


— Це було в замку лорда Берта, — сказав я йому. - Так, - погодилася Ганна. «Все сягає того часу, коли ми ховалися на культовій церемонії. Я бачу у тебе в кишені пістолет, спрямований на Картера. І я гадаю, ага! Таким чином, він ритуально вб'є мене і Картера, тому що він також є членом культу. Він повідомив Арзону Рубіняну, що ми у Британському музеї. І тепер він приводить нас сюди, щоб убити. Але потім я думаю, що я ще не можу його усунути. Тому що інші члени культу, мабуть, знають, що він тут. Він навів нас, і вони ритуально зупиняться, або ми маємо втекти до закінчення ритуалу. І нам треба почути закінчення ритуалу, аби зрозуміти, де прем'єр-міністр тримається у полоні. Так що, думаю, якщо я зникну, Хафф не зможе вбити Картера, тому що Хафф розумна людина. Він знає, що якщо Картер мертвий, то він зовсім втратить мене на увазі, що нехорошо, тому що я також можу дізнатися, де Ніхов'єв. Якщо Картер живий, Хафф може сподіватися отримати Картера і мене свого часу, тому що я з'явлюся там, куди йде Картер. Так що я зникаю, знаючи, що Картер теж розумна людина, і дізнається, чому я зникаю зараз.


— Розумна дівчинка, — погано сказав Хафф.


— Я почав це розуміти після того удару, який ти дав мені по голові, Хаффе, — сказав я. — І це мав бути ти, бо Анни не було поряд, коли це сталося. І та історія, яку ви мені тоді розповіли про тих сектантів, які щойно пішли після того, як Ганна відкрила по них вогонь, просто не мала сенсу. Якби Анна була зрадницею і відкрила вогонь, вона б убила і мене, і тебе. І якби вона не відкрила вогонь, безперечно, сектанти вбили б нас. Якщо тільки вони не мали вагомих причин пощадити нас — точніше, мене. І ти був єдиний, хто міг дати їм таку причину. Потім були ті машини, що так зручно стояли перед замком. І той човен, який ти так спритно приготував для нашої переправи. - Мммм, - пробурмотів Хафф. - Поганий м'яч. Цей чортів запальний Рубінян не міг дочекатися, коли ти станеш принадою, щоб отримати й Ганну. Він спробував убити вас у морі. Мене також, якщо подумати.


"Але принаймні я не стежила за вами", - сказала Ганна. «Я зателефонувала до нашого штабу до Москви, повідомив їм про «давні печери, які належали нам до того, як вони стали ворожими». Привезли спеціалістів, розібралися. Я побувала у катакомбах.


- Тим часом, - додав я, - він підтвердив мої підозри в Римі, знаючи точне місцезнаходження входу і потім дуже незграбно не бажаючи потрапити туди до приходу сектантів. Ви, звичайно, не хотіли, щоб я зіткнувся з Ніхов'євим, коли охоронців було лише кілька, і я мав хороший шанс врятувати його.


- Дуже правильно, старий, - пробурмотів Хафф.


— А поки що, — сказала Ганна, — я приходжу сюди в катакомби, ховаюсь і дивлюся, як Картер входить, коли немає великого скупчення сектантів. Подумайте, ох! Картер має хороші шанси врятувати Ниховьева. Я спостерігатиму зовні. Але коли наближається опівночі, а Картера з Ніхов'євим немає, гадаю, ага! краще йди і об'єднатися, доки не прийшли всі сектанти».


"Ти збив її з ніг, перш ніж я встиг тебе зупинити, Хафф", - сказав я. — І це зробило мене абсолютно впевненим, що ти зрадник. Тому, коли я зв'язав Анну, я послабив її пута, щоб бути впевненим, що вона зможе вибратися. І я залишив її на стратегічній позиції – з жменькою міні-бомб. Вона зрозуміла натяк.


Хафф зітхнув. На його губах з'явився кров'яний міхур.


- Погано... - сказав він. "Погано погано..."


'Ти вмираєш?'


Він кивнув головою. Він здригнувся на мить. Його очі заплющилися, і він обм'якнув.


Я встав.


"Шкода, - сказав я, - мені до певної міри подобався Хафф".


- Він мені теж сподобався, - сказала Ганна, - але він псих.


До кімнати зайшов чоловік із автоматом. Моя рука потяглася до Вільгельмін, але Ганна зупинила мене.


- Ні, - сказала вона. "Він є російським агентом".


Чоловік сказав кілька слів російською мовою, подивився на мене, посміхнувся і пішов.


- Вони ловлять тридцять-сорок сектантів, що тікають звідси, - сказала Ганна.


— Їх візьмуть за італійську поліцію. Описуватимуть це як гангстерську війну між двома великими босами. Тепер ми маємо піти до того, як відбудеться великий міжнародний інцидент».


«Товариш Ганна».


Поруч із нами стояв Борис Ніхов'єв. Він потрудився повернутися за своїм одягом і тепер виглядав охайно, якщо не бадьоро.


- Товаришу прем'єр-міністр, - сказала Ганна. "Це американський агент Нік Картер".


Ніхов'єв потис мою руку.


"Відмінна робота, містер Картер". Він повернувся до Анни. — І ти чудово працювала, товаришу. Якщо я можу щось зробити.


— Маю невелике прохання, — сказала вона. «Я хочу побратися».


— Побратися? Обличчя Ніховєва стало суворим. — Ви, добрий радянський агент, ваші заручини? З американцем…”


Я обережно помітив. - "Думаю, що вона має на увазі піти у відпустку."


"Ах!" - Ніхов'єв знову засміявся. - Звичайно. Візьміть кілька тижнів. Проведи їх на дегенеративному Заході. Найкраще місце для відпочинку. А тепер я маю йти.


Ми потиснули один одному руки. І Ніхов'єв пішов, а за ним двоє росіян.


— А тепер, — сказав я Ганні, коли ми пішли за ним. «Чи я повинен спочатку зв'язатися з Хоуком? Але спочатку...'


'Так?' — сказала вона, безсоромно дивлячись на мене своїми віями.


- По-перше, - сказав я, коли ми повернулися на свіже, живе нічне повітря. "Може, я відвезу тебе кудись?"


- Куди, Нік?


- Ось побачиш, - сказав я.


Я штовхнув її у фургон, і ми поїхали, наповнюючи легкі повітрям життя, автострадою до Риму. Там я припаркував машину і повів її до відомого місця.


'Куди ми йдемо?' - Наполягала вона.


- Що ж, - сказав я. — Повний місяць, чи не так?


'Так. Повний місяць.'


"І ви чули про Колізей, чи не так?"


'Так. Чула про це.


- Ну, - сказав я, потім нахилився, щоб прошепотіти їй на вухо, моя рука міцно обхопила теплий, великий вигин її грудей. «Ти колись трахкали в Колізеї при повному місяці?»


Вона обійняла мене.


- О, Нік, - вигукнула вона. "Ти чудовий."


Про книгу:


Газета "Правда" закликала до нової війни. І політичний клімат був досить сприятливим, щоб зупинити це. ЦРУ та ФБР були безсилі. AX, надсекретна організація, що обслуговує президента США, має лише одну зачіпку: телеграму з оголошенням про страту російського президента, підписану:


"Могутня Мати, яка мертва, і Старець гори, її заступник на землі".


У Ніка Картера не так багато часу, щоб знайти штаб-квартиру цієї міжнародної окультної організації, яка практикує вбивства людей під виглядом альтернативної релігії. Вони вбивають лише з однієї причини: «поклоніння смерті»… І вони звикли до цього. Кінець.