# 88-99 Кіллмайстер збірка детективів про Ніка Картера

Лев Шкловский

Шкловський Лев


88-99 Кіллмайстер збірка детективів про Ніка Картера


88. Ватиканська вендетта http://flibusta.is/b/635621/read

Vatican Vendetta

89. Знак Кобри http://flibusta.is/b/671056/read

Sign of the Cobra

90. Людина, яка продавла смерть http://flibusta.is/b/678851/read

The Man Who Sold Death

92. Бейрутський інцидент http://flibusta.is/b/612227/read

Beirut Incident

93. Смерть сокола http://flibusta.is/b/607566/read

Death of the Falcon

94. Ацтекський месник http://flibusta.is/b/631177/read

The Aztec Avenger

95. Єрусалимська справа http://flibusta.is/b/611066/read

The Jerusalem File

96. Доктор Смерть http://flibusta.is/b/607569/read

Dr. Death

98. Шість кривавих літніх днів http://flibusta.is/b/609150/read

Six Bloody Summer Days

99. Документ Z http://flibusta.is/b/677844/read

The Z Document


Картер Нік


Ватиканська вендетта


Нік Картер


Ватиканська вендетта


переклав Лев Шкловський


Назва оригіналу: Vatican Vendetta


## Глава 1


Був пізній вечір, і я чекав, щоб знайти номер Максима Жукова. Жінка, яка чекала на мене, була Дафна. Годинник на тумбочці показував чверть десятої. Я знав, що він залишав свою кімнату на віллі Фаворита щоночі близько 9:30, так що настав час готуватися. Я підвівся з великого мідного ліжечка, на якому Дафна лежала чудово оголена, її довге темне волосся майоріло по подушці, її великі очі і широкий рот усміхалися від великого і недавнього задоволення. Витягнувши тіло на білому простирадлі, вона виглядала як жива лялька.


Я одягся зручніше. Коли я застібав наплечну кобуру для свого 9-мм пістолета «Люгер», якого я ніжно називаю Вільгельміною, Дафна дивилася на мене своїми зеленими очима. "Чому ти одягаєшся, любий?" — спитала вона. 'Все ще рано.'


«Хіба я не казав тобі про це? В мене пізня ділова зустріч.


"Жахливо зупинятися так рано", - надула вона.


"Скромність - це добре для людини", - сказав я. Але коли Дафна дозволила своїм довгим чуттєвим стегнам ковзати по простирадлі, мені було начхати на скромність. До біса Жукова! Я витяг «люгер» із кобури та перевірив патрони. І поки Дафна зачаровано спостерігала, я висунув затвор і перевірив магазин. З такою людиною, як Жуков, не можна бути надто обережним. Він був агентом Мокрих Справ, відділу «Важких справ» КДБ. Як і я, він був уповноважений своїм урядом діяти так, як він вважав за потрібне; тобто вбивати за потреби.


"Мені зачекати на тебе, Нік?" спитала Дафна.


Якийсь час я думав про це. "Можливо, вже досить пізно", - сказав я. 'Я тобі подзвоню.'


"Ви впевнені, що не можете залишитися?" пробурмотіла вона.


Я грайливо поплескав її по сідницях. 'Одягайся.'


Вона так і зробила, вирвавши обіцянку, що я подзвоню їй; і нарешті вона пішла. Я знав, що, можливо, більше її ніколи не побачу, але така моя робота.


Я пристебнув стилет, охрещений відділом спецефектів AX Hugo HQ, і вдягнув куртку поверх зброї, я навчений вбивати людей безліччю різних способів, але жоден метод не може замінити дві основні зброї. Я завжди ношу із собою. Люгер та стилет рятували мені життя більше разів, ніж я можу згадати.


Я знову подумав про Максима Жукова. Це була худорлява жилиста російська, яка в молодості вступила на службу в КДБ.


Давним-давно його призначили «катом» відділення Мокрі справи, і він був перфекціоністом, який любив свою роботу. Наші шляхи раніше перетиналися лише одного разу, у Каракасі. Ми випадково зустрілися в номері готелю, і він запропонував купити вкрадені китайські секрети для Сполучених Штатів. Коли йому наказали відхилити пропозицію, він намагався мене вбити. Йому майже вдалося. Доказ того - шрам у мене на животі; і тієї ночі в готелі я все ще плекав до нього ненависть, яка могла бути витіснена лише часом або його смертю. Але вбивати Жукова не було моєю роботою. Мені просто треба було уникати його, якщо це можливо. Моє завдання полягало в наступному: поки його не було, зайти до його кімнати і знайти документ, який він та його поплічники з КДБ вкрали у військового кур'єра за кілька днів до цього у Римі і який він збирався передати КДБ. Документ містить креслення нового детонатора ядерної зброї, пристрій, який зробив застосування тактичної ядерної зброї більш практичною і легшою. Цей пристрій давав Сполученим Штатам явну військову перевагу над Радянським Союзом, і тому, звичайно, не повинно було потрапити до Москви.


О пів на десяту я взяв таксі до готелю «Вілла Фаворита» на Віа Фламінія. Хоча був суботній вечір, у Римі було дуже тихо. Єдині звуки лунали з інтимних терас, з яскраво освітленими піцеріями, або з найближчого моторолера, на якому сиділа молода пара, що сміялася.


Мабуть, вілла Фаворита отримала свою назву за найкращих часів. Зовні не було нічого, що могло б спонукати мандрівника провести там ніч. На оштукатуреному фасаді були тріщини і відколи, стара фарба відшаровувалася. На верхніх вікнах висіли старі віконниці. Усередині був подряпаний прилавок, за яким спав старий італієць. Я мовчки пройшов повз нього і піднявся по сходах задньої частини невеликого вестибюля. Я зупинився на другому поверсі і глянув у тьмяно освітлений коридор до кімнати 307. Тиша. Я підійшов до дверей і прислухався. Всередині було тихо, і я не бачив світла. Але це не означало, що Максим Жуков не чекав усередині. Я дістав із кишені спеціальну відмичку і вибрав ключ, який відкрив замок. Я мовчки вставив ключ у замок і повернув тумблери. Клацнув замок. Я поволі повернув ручку і штовхнув двері. Зсередини не було ні звуку, ні руху. Я витяг «люгер» і швидко увійшов усередину. Один погляд у темну кімнату переконав мене, що Жуков справді здійснює вечірню прогулянку до найближчого газетного кіоску, щоб купити газету. Я зачинив за собою двері.


За кілька хвилин очі звикли до тьмяного світла. Я дивився далі, щоб переконатися, що я дійсно був один, потім сховав Люгер у кобуру і оглянув кімнату і прилеглу ванну кімнату. Кімната була мізерно обставленою і був неприємний запах. - з брудної раковини, дерев'яної підлоги, і матраца, що пропотів, у поєднанні з порошком від комах. Місць для зберігання речей було мало. Меблі складалися з широкого ліжка, тумбочки, невеликого письмового столу, прямого стільця і крісла. У кріслі були дірки, через які стирчало набивання. Це був не зовсім "Кавальєрі Хілтон", але Жуков міг там ховатися досі.


Я припустив, що Жуков у відсутності цього документа. Звичайно, це було можливо, але це суперечило б усім правилам нашої професії. Ви тримаєте при собі важливий предмет тільки стільки часу, скільки необхідно, а потім передаєте його комусь іншому, або знаходьте місце для зберігання, поки його не передасте. У цьому випадку я очікував, що схованка буде тут, у кімнаті Жукова.


Коли через п'ятнадцять хвилин я нічого не знайшов, я почав запитувати себе, чи не помилився я. Я буквально вивернув кімнату навиворіт. Матрац Жукова був на шматках, а на підлозі лежав наповнювач. Крісло виглядало так само. Ящики столу і тумбочки я витягнув і кинув на підлогу. Все було ретельно обшукано, навіть раковина унітазу. І нічого не знайшов.


Я підійшов до вікна і подивився на годинник. Було вже за десять десять. Якщо Жуков збереже свій звичайний розпорядок дня, він повернеться о десятій чи невдовзі після цього. Я вилаявся собі під ніс. Мені треба було знайти цей документ, перш ніж він повернеться. AX вважав, що він передасть його своєму перевізнику рано-вранці наступного дня, так що це був наш єдиний шанс повернути його.


Я побачив, що в кімнаті немає вентиляційних щілин і запідозрив, що їх ніколи не було. Мешканці, мабуть, орендували вентилятор унизу, коли було спекотно, і добре закривалися, коли було холодно. Це справді був готель третього класу, з тих, де пружини ліжка всю ніч тикають вам у спину і де немає гарячої води для гоління.


Оскільки стіни не мали отворів для дослідження, я почав побоюватися, що мої пошуки різко зупинилися. Я повернувся, щоб ще раз подивитись на ванну, коли почув шум у коридорі. Я схопив Люгер, підійшов до дверей, став поруч і прислухався. Я почув ще один звук у коридорі - двері, що відчинялися і зачинялися. Я розслабився і сунув люгер назад у кишеню. Коли я повернувся до ванної, двері відчинилися.


То був Жуков.


Я обернувся. Моя рука полетіла до Люгера.


"Не треба", - спокійно сказав Жуков, наставляючи російський револьвер мені в груди. Я опустив руку; він зачинив двері і підійшов до мене.


Він був приблизно мого зростання і досить худорлявий. Але він мав жилисту, міцну постать, яку не можна недооцінювати. Його обличчя виглядало молодо, незважаючи на ріжуче волосся.


Він заліз у мою куртку, взяв "люгер" і направив револьвер мені в груди. Він кинув Вільгельміну на матрац, що розрізав.


"Так це ти, Картер", - сказав він, відступаючи на кілька кроків.


"Ти повернувся рано". - Я швидко подумав про майбутню розмову. Мені було цікаво, як довго він готовий говорити, перш ніж вирішить натиснути на курок.


"Я маю звичку змінювати свою поведінку за своїм бажанням", - сказав він з посмішкою. “Це зберігає мені життя. Що до тебе, мій друже з AX, я думаю, мені варто було б краще поводитися з тобою в Каракасі».


Мій кров'яний тиск почав зростати. І ось я знову опинився не з того боку револьвера Жукова. І цього разу він постарається ще більше.


«Прошу вибачення за безладдя», – з жестом сказав я. «Але в цій кімнаті ви могли б вважати це поліпшенням».


Він запитав. - "Ви не знайшли його, чи не так?" Його посмішка стала ширшою.


Ні, ти це добре сховав. Звісно, у мене було дуже мало часу».


«Звичайно, - сказав він. А оскільки ти все ще тут, Картер, боюся, у тебе залишилося ще менше часу.


"Думаю, я знаю, де це".


'Так?' - нетерпляче сказав він. Він був готовий стріляти, але йому було цікаво.


"Місце, де не треба думати", - продовжив я. "Для людини твого інтелекту".


Посмішка змінилася сердитим поглядом. - Де, по-твоєму, він захований, Картер? Чи буде ваш останній висновок правильним чи неправильним?


"Я думав, що це було там". Я вказав на двері ванної, коли стояв між дверима та Жуковим. У той же час я напружив м'язи передпліччя, і стилет непомітно ковзнув у мою долоню.


Я почув, як Жуков усміхнувся над моїм неправильним припущенням, але замість того, щоб повернутись до нього обличчям, я впав на землю. Револьвер Жукова вистер, куля потрапила в мою куртку, коли я відкотився і кинув ножа.


Це був божевільний кидок, але, на щастя, стилет все ж таки встромився Жукову в праве плече. Коли він крикнув і рука з револьвером впала, я стрибнув на нього з землі. Ми вдарилися об стіну. Я повернув його руку, револьвер вилетів, ударився об підлогу і зісковзнув у куток.


Підійшовши до нього, я швидко завдав правою рукою удару по його вузькому обличчю, під час якого я почув тріск кістки. Я хотів завдати другого удару, але побачив, що в цьому немає потреби. Його бойовий дух зник.


Я зняв ножа з його плеча. Він широко розплющив очі і зашипів від болю. Я притиснув стилет до його підборіддя і пильно глянув на худе обличчя. Я запитав. - 'Де це знаходиться?' - Він застогнав. Я вдарив його по обличчю і потрусив туди-сюди. "Скажи мені, де захований документ, Жуков", - сказав я.


"Його тут немає", - сказав він, квапливо дихаючи.


«Давай кажи, – сказав я. «Вже надто пізно для ігор».


Він похитав головою. Я сильно притис кінчик стилету до його худої шиї, поки не потекла кров. Я чув голоси у коридорі. Постріл було чути. Хтось запитав італійською, чи все гаразд.


Я сазаал. - "Va Bene!" Все добре!' Я знову повернувся до Жукова. - «Тепер ти бачиш? Тепер у тебе лишилося мало часу. Поліція має бути тут із хвилини на хвилину. Я хочу знати, де цей документ. Говори!


Він люто глянув на мене і важко дихав. «Ви думали, що я звичайна людина, яка розповість вам усе лише тому, що ви загрожуєте смертю? Боюся, ви не дуже добре знаєте Максима Жукова».


Але я знав його краще, ніж він думав. Я згадав про досьє AX, яке було на нього. Максим Жуков був не лише балакуном, а й мисливцем за жінками. Він дуже пишався своєю потенцією, мав жінок у всьому світі та мав репутацію володаря значного сексуального апетиту. "Добре, Жуков", - м'яко сказав я. «Я не вбиватиму тебе. Я заберу ту частину твого тіла, якою ти так пишаєшся, – я відрубаю цю бісову штуку».


Зарозумілість зникла з його худого обличчя. 'Що? Що?


У коридорі почулися нові голоси: "Ви чули, що я сказав".


Він злякано глянув на мене. "Ви не зробите цього!"


'Зроблю.'


"Ти божевільний", - сказав він, і на його верхній губі виступив піт.


«Божевільний».


Я розрізав йому ширинку. "Отже, Жуков?"


'Вбий мене!'


'О ні. = Це набагато веселіше.-- Добре? Я тримав стилет на гумці його трусів. Я отримав відповідь, яку шукав. У паніці він глянув у вікно. Потім він набрався хоробрості. «Ні, – сказав він. Але було надто пізно. Я кинувся до вікна, штовхнув його, планка відламалася і впала в канаву. Там, у краю правого люка, був захований папір.


Каркас люка складався з трьох шарів дерева різною мірою гниття. У цьому люку середній шар згнив швидше, ніж пофарбовані зовнішні шари, і великі шматки дерева випали, утворивши простір. У цій кімнаті був складений аркуш паперу. Коли люк був закритий краєм до віконної рами, папір був закритий.


'Ні!' - Крикнув Жуков, підповзаючи до мене і намагаючись підвестися.


Я вийняв папір зі схованки і розгорнув.


Це справді було креслення механізму запалювання. Я якраз клав його в кишеню, коли Жуков пірнув за револьвером.


Перш ніж я підійшов до нього, він схопив револьвер і прицілився до мене. Я пірнув до порваного матраца, на якому лежав «Люгер». Револьвер Жукова вистрілив, куля подряпала мені праве стегно. Я приземлився на матрац і одразу схопив Люгер. Коли Жуков знову прицілився, я підняв Люгер і зробив два швидкі постріли, не прицілюючись. Перша куля влучила у двері. У коридорі лунали гучні крики, у двері стукали. Друга куля потрапила Жук трохи нижче за серце. Він підскочив і впав, сидячи на підлозі. Він сидів мить з широко розплющеними очима, потім упав мертвий.


У коридорі кричали: «Полізія! Полізія! » Пора було зникати. Я вибрався через вікно на хиткі пожежні сходи і під завивання сирен на відстані спустився в темний провулок.


Розділ 2


Того вечора, як додатковий запобіжний захід, я зупинився в іншому готелі. Моя нова резиденція була недалеко від Віа Марко Ауреліо, на невеликому пагорбі навпроти Колізею. Це був бідняцький район, і після того, як я оселився у маленькій задушливій кімнаті, мене більше турбували грабіжники, ніж КДБ. Я провів неспокійну ніч.


Наступного ранку я встав рано, дістав документ зі схованки, далеко не такої винахідливої, як у Жукова, і одягнувся. Але час для передачі документа був кращим. Я зустрів би кур'єра в аеропорту Риму вдень і передав йому документ, коли він уже сідав у літак до Нью-Йорка. Мені спало на думку, що, якби Жуков позбувся документа протягом доби, він міг би бути живим і сьогодні.


Коли я вийшов випити кави, я залишив її у своїй кімнаті. Як і Жуков, я не хотів, щоб він був зі мною довше, ніж це було потрібно. Любитель часто думає, що предмети будуть у безпеці, коли він їх носить із собою. Але професіонал знає, що якщо річ сховати у добрій схованці, там буде безпечніше. Недосвідчених офіцерів це зазвичай турбує, але це занепокоєння не повинно виходити за межі якості притулку.


Я провів ранок, перевіривши ще раз час зльоту літака мого перевізника і закодувавши коротке повідомлення для Девіда Хоука, мого безпосереднього начальника і директора AX у Вашингтоні. Хоук хотів дізнатися якнайшвидше, за яких обставин було знайдено документ. Кур'єр передав йому повідомлення.


Вдень я вийняв документ із місця зберігання, поклав у срібний портсигар і поклав портсигар у кишеню. В аеропорту я мав запропонувати кур'єру сигарету, і тоді мав відбутися обмін двох однакових предметів.


Я не замовляв таксі в готелі, а просто спустився з пагорба до Колізею. Але цього разу застереження було недостатньо. Через кілька хвилин їзди я побачив, що нас переслідує чорний Fiat.


«Згорни тут ліворуч», - сказав я водію.


«Але ж ви сказали, що хочете в аеропорт!»


«Забудь про це поки що».


"Che barbar o coraggio!" - буркнув чоловік, повертаючи за ріг.


Я виглянув у заднє вікно і побачив "Фіат", що стежить за мною. Тепер настала моя черга бурчати. Я думав, що все було добре після того, як я змінив готель. Але якось мене знайшли друзі Жукова.


Ми швидко завернули за ріг ще двічі, намагаючись позбутися їх. Водій, виявивши, що машина йде за нами, скористався нагодою, щоб продемонструвати свої навички водіння. Він потяг нас вниз по Віа Лабікана, назад повз Колізей і вгору по Віа дей Форі Імперіалі, потім повз Базиліку Костянтина і білосніжного Римського Форуму з його руйнівними храмами, що киплять на полуденному сонці.


"Куди тепер, синьйоре?"


"Просто їдь прямо", - сказав я, оглядаючись на "Фіат". Незважаючи на спритне керування машиною таксиста, ми були затримані рухом транспорту, і Фіат не відставав від нас; він був надто близько від мене. Ми проїхали Corso Vittorio Emanuele до Тібру, перетнули Ponte Vittorio Emanuele та подалися у бік Ватикану. Чорна машина все ще гналася за нами. Спочатку я подумував сховати документ десь у таксі, але оскільки агенти позаду нас упізнали машину, цей план зрештою здався надто ризикованим. Отже ми продовжували їздити вулицею Via della Conciliazione до площі Piazza Pius XII. Перед нами маячив собор Святого Петра. Коли я подивився на площу з великим фонтаном посередині, раптом у мене виникла ідея. Очевидно, це було питання зараз чи ніколи.


"Стій, водій", - сказав я швидко і в той же час озирнувся і побачив, що "Фіат" відстає від нас не більше ніж на двісті метрів. Я засунув пачку лір водієві в руку, і він здивовано підняв густі густі брови.


«Беніссімо!» - крикнув він мені, коли я вийшов. "In bocca al lupo!"


Але тоді я зрозумів, що мені потрібно набагато більше, ніж його добрі побажання.


Я прискорив крок; коли я знову швидко озирнувся через плече, я побачив, що Fiat зупинився на іншій стороні площі. На передньому сидінні сиділо двоє чоловіків; їхні обличчя були невидимі у променях полуденного сонця. Їх здається нерішучість підбурювала мене. Я знав, що якщо зможу потрапити до музею за базилікою, я матиму шанс відірватися від них серед натовпів туристів.


Так що я знову прискорив крок і поспішив через колонаду, повз величезні колони Беміні до музеїв за її межами. Я знову озирнувся. Обидва чоловіки вийшли зі зловісного вигляду чорної машини і пішли за мною.


Раптом я рвонув управо, пірнув у тінь перших двох музеїв і пішов у третю темну будівлю. Біля входу стояла охорона у формі. Я пройшов повз них, не озираючись, і ввійшов до зали, де туристи заповнили сувенірні крамниці. «Чорт забирай», - промимрив я; у цих хлопців очі були гострішими, ніж я думав.


Один із них уже входив до зали, коли я піднімався сходами по дві сходинки за раз. У мене був час помітити стурбований вираз його незграбного точеного обличчя. Це був м'язистий чоловік із темним волоссям, одягнений у непоказний вільний сірий костюм. І він явно був із КДБ.


Нагорі сходи, де я, важко дихаючи, озирнувся, я побачив, що в галереї бібліотеки Ватикану. Це був довгий вузький простір, з боків якого стояли скляні вітрини з подарунками Папам Пію IX, Леву XII і Пію X. Це була справжня скарбниця прикрашених дорогоцінним камінням скіпетрів, срібних статуеток та вражаюче красиво вирізаних золотих чаш та релігійних предметів; на підлозі та між вітринами стояли старовинні вази. Зліва від галереї я побачив зовнішню стіну, що виходила у двір, якою я пробіг кілька секунд тому.


Я просканував кімнату і почав шукати місце для зберігання документа. Було надто ризиковано тримати його при собі, і я знав, що якщо пощастить, співробітники КДБ ніколи не зможуть його знайти, якщо я сховаю його у відповідному місці.


Служителі в уніформі ходили коридорами по обидва боки галереї. Я чув скрип половиць, поки обслуговуючий персонал ходив туди-сюди. Потім я виміряв свої дії по глухих звуках кроків, щоб вони не могли бачити, що я роблю. Я вийняв із кишені срібний портсигар. Будь-якої миті міг з'явитися темноволосий агент КДБ. Я швидко засунув складений папір у праву руку і засунув портсигар назад у кишеню куртки. Один із служителів насвистував. Я зупинився і вдав, що захоплююся срібними виробами в одній із вітрин, постійно спостерігаючи за служителем, поки він не зник з поля зору. Потім я засунув документ до етруської вази, яка стояла біля вітрини наприкінці галереї. Мені довелося знову скласти папір навпіл, щоб просунути його через вузьку шийку.


Я тільки-но підійшов до іншої вітрини, як росіянин з'явився у дверях. Він увійшов швидко, побачив, що я стою, і пригальмував. Він також зупинився перед вітриною та оглянув вміст.


Я був певен, що ніхто не бачив, як я кладу документ у вазу. Сподіваючись мати звичайний турист, я ще кілька хвилин оглядав виставку. Потім я повільно вийшов з кімнати і відповів на кивок чергового у дверях. Коли я був у коридорі, я підійшов до вікна і подивився на подвір'я. Я побачив, що біля входу в будівлю чекала друга російська.


Я пішов далі. Отже, вони подумали, що впіймали мене в пастку. Але якщо вони так думали, вони ще не мали цього паперу. Цей документ було надійніше зберігати у швейцарському сейфі. Моєму перевізнику було наказано відкласти його рейс на двадцять чотири години, якщо я не приїду, тож це теж нормально. Тепер все, що мені потрібно було зробити, це уникнути цих двох росіян живим.


Я спустився сходами на перший поверх будівлі, де виявив коридор з кількома туалетами. За ним був головний коридор із невеликим вестибюлем, що веде до службового входу. Я пройшов до кінця короткого вестибюля, звернув за ріг і почав чекати. Майже одразу ж з-за рогу вискочив чекіст - мабуть, подумавши, що я зник через службовий вхід.


Коли його стало видно, я простяг руку, схопив його і притиснув до стіни. Я міг би його вбити, але не обов'язково. Мені ще треба було прибрати документ із галереї, і поки я це робив, я не потребував розслідування вбивства поліцією. "Ти спізнився", - збрехав я, притискаючи його до стіни. "Документ вирушив до Вашингтона".


Я вдарив його кулаком у живіт. Він зігнувся від болю. Я вдарив його в шию, і він упав навколішки. Коли я збирався втекти від нього, він раптово схопив мене за ноги і притяг до себе.


Він прохрипів. - 'Ти брешеш!'


Він потягся до мого обличчя і промахнувся на кілька міліметрів на моєму правому оці. Я відбив його руку і вдарив кулаком по його м'ясистому обличчі. Він закричав і впав на мур. Я встав і, коли він збирався підвестися, знову вдарив його по обличчю. Від удару голова його відлетіла убік. Коли він врізався в стіну, я вдарив кісточками пальців у його діафрагму. Повітря вирвалося з його легень, і воно знову впало. Я вдарив його ногою по голові. Він був непритомний.


Було ясно, що ніхто в головному коридорі не чув про бійку. Я підійшов до службового входу і виявив, що двері, як я і очікував, зачинені. Але мені здавалося, що я не зможу пройти повз іншого офіцера біля головного входу. Ось чому я взяв свою спеціальну відмичку, хоча не був певен, що вона спрацює з великим старим замком. Я намагався кілька хвилин, постійно сподіваючись, що не з'явиться персонал. Нарешті я відчинив замок.


Позаду я почув стогін чекіста. Він прийшов до тями. Я повернув ручку і відчинив двері. У кімнату проникло сонячне світло. Я вийшов на невелике паркування за будівлею і дійшов до кута, де чекало таксі. Водій дрімав за кермом. Я нахилився і струсив його за плече.


"Я хочу поїхати в готель Della Lunetta", - сказав я.


"Mi si live dai piedi", - відповів він; якби я просто хотів покататися.


Я вручив йому пачку лір і сів у таксі, доки він рахував гроші. Коли він закінчив, він засміявся.


"А тепер, швидко".


"Сі, сі, синьйор".


Він завів двигун, переключив передачі, і ми поїхали до головного входу, повз туристів та чекіста. Я взяв газету з сидіння біля водія і тримав її перед обличчям, коли ми під'їхали до під'їзду. Коли ми проїжджали повз, я через край дивився на агента КДБ, людину нижче на зріст, ніж його колега. Він миттю глянув на таксі, потім повернувся і зазирнув у будівлю, ніби сподівався побачити свого колегу.


Коли ми поїхали через площу Святого Петра до річки, я опустив газету та розслабився. Документ був у безпеці - до певного часу. Тепер мені потрібно було знайти спосіб знову отримати його до того, як кур'єр поїде наступного дня.


Розділ 3


;


Я не зміг зв'язатися з перевізником до наступного дня, але цього не було потреби. Що стосується документа, музеї Ватикану були закриті через півгодини після того, як я поїхав на таксі, і відкривалися лише наступного ранку. Отже, після розслаблюючої трапези я переїхав до третього готелю на випадок, якщо КДБ наглядить за другим. Після обіду я пішов у невеликий бар, замовив чинзано і повільно його випив. Мені спало на думку, що якби Хоук знав, де знаходиться документ, він міг би бути задоволений тим, що я з ним зробив, і що я вже придумав спосіб повернути документ. Я зайшов до аптеки та купив подовжений докторський пінцет. Наступного ранку я піду до галереї з пінцетом під курткою і, якщо нікого не буде поблизу, опущу пінцет в етруську вазу і витягну папір. Я приїду раніше, як тільки відкриється музей, щоб туристів було мало.


Я тільки-но розробив свої плани, коли дівчина підійшла і сіла за мій столик. Я спостерігав за нею, поки все ще думав про Ватикану. Очевидно, вона була повія: худа, з тонким чорним волоссям і надто нафарбована. На ній був дешевий смугастий пуловер і спідниця, яка ледве затуляла її стегна. «Привіт, Джонні. Ви американець, правда?


'Так.'


"У настрої повеселитися, так?"


"Не цієї ночі."


Я нічого не маю проти повія. Тільки більшість з них здаються понівеченими емоційно, і мені подобається, щоб жінка була здорова не лише тілом, а й розумом.


Вона наполягала. - Ти впевнений, Джонні?


"Так", - сказав я. 'Я впевнений.'


"Гей, я знаю, хто ти", - раптом сказала вона. – «Ви американський поліцейський».


Я пильно глянув на неї. 'Чому ти так думаєш?'


'Звісно! Поліцейський! Чи можу я це побачити? Ви працюєте з римською поліцією?


"Я не коп", - сказав я.


Вона жорстко посміхнулася до мене. «Привіт, Джонні, - сказала вона, - є дехто з ким ти хотів би познайомитися. Привіт, Джино! Фавориска! Перш ніж я встиг заперечити, вона покликала дівчину, яка підійшла до нас і нерішуче зупинилася біля столу, дивлячись мені в обличчя. Ця не була схожа на повію. І вона була дуже гарненькою.


"Si encodi!" - сказала худенька гарненькій дівчині, стукаючи в третій стілець. Потім вона нахилилася вперед і конфіденційним тоном сказала: Джина добре говорить англійською. Їй подобаються американці. Ви хочете з нею поговорити, так?


Джина хотіла заперечити проти запрошення худої дівчини, але зрештою дозволила вмовити себе сісти.


"Джина красива, так?" - сказала худа гордість.


"Че дияволо!" - Сказала Джина і почала вставати.


Приємно познайомитись, Джино, - сказав я. 'Мене звуть Нік. Будь ласка, посиди з нами».


Вона вагалася мить, потім сором'язливо відкинулася назад. У неї були гарні риси обличчя та світло-каштанове волосся північних жителів Мілана та Віченці. Волосся у неї було довге і густе, зі світлими прожилками. Її очі були карими, рот був широким і чуттєвим, а під приталеною блузкою та короткою спідницею її постать була більш ніж вишуканою.


"У Джини є кузина в Америці", - сказала інша дівчина, не звертаючи уваги на збентеження Джини. «Але вона говорить по-американськи краще за мене. Вона розповість. Потім вона встала і пішла, спочатку підморгнувши мені.


Я запитав. - "Що це означає?"


Джині вдалося посміхнутися. «Роза любить знайомити мене із чоловіками. Вона думає, що я самотня.


"І це ти?"


Вона кинула на мене швидкий погляд, а потім уникла мого погляду. Усім іноді буває самотньо, чи не так?


«Так», - визнав я, згадавши, що це безперечно вірно в моїй професії. "Ти працюєш тут, Джино?"


Я офіціантка, господиня, якщо хочете так називати. Але я не сплю із чоловіками на роботі». Останні слова вона вимовила повільно та рішуче. Я не вдавався у подробиці. Твоя подруга Роза думає, що я поліцейський, але це не моя робота.


«Мені було б байдуже, якби це була ваша робота.


Я запитав. - "Можу я вам дещо запропонувати?"


Вона подивилася мені у вічі. - «Я б із задоволенням, Нік, - сказала вона, - але, як я вже сказала, я не повія».


Я посміхнулась. - "Я так і думав. Що ти хочеш випити?"


Я зробив офіціантові знак, і вона замовила закуску. Ми трохи побалакали. Я сказав, що був американською офіційною особою, яка відвідала посольство в Римі.


"Звідки ти в Америці?" - Запитала Джина.


"З Нью-Йорка".


«Я завжди хотіла поїхати туди. Племінниця Роза говорила про життя у Нью-Йорку. Вона високо цінує кафетерії та ресторани. Вони справді такі гарні, як вона каже?


Я трохи зачекав. «Ах, – сказав я, – вони гарні по-своєму. Як довго ти працюєш у цьому барі, Джино?


'Не так довго. Я насилу можу дозволити собі орендну плату». Вона опустила очі. "Я скоро піду додому", - несміливо сказала вона. «Сьогодні тут немає роботи, і я їм не потрібна. Якщо хочеш, можеш піти зі мною випити. «Чому б і ні, – подумав я. "Із задоволенням", - сказав я.


Я викликав таксі, і ми поїхали до кімнати Джини. Це була кімната на даху старого будинку на Віа делле Куатро Фонтані. Ми розпочали шлях на четвертий поверх, і коли ми видихнули на другому майданчику, я нахилився і ніжно поцілував її. Її губи були м'якими, теплими та ніжними.


У кімнаті ми балакали, попиваючи вино. Джина розповідала про той період, коли вона була коханкою впливового боса римського злочинного світу, якогось Джованні Фареллі. Він починав як простий грабіжник, а згодом заробив мільйони на шахрайстві з нерухомістю. За її словами, він погано з нею поводився.


«Але це у минулому. Тепер я тримаюсь подалі від таких чоловіків, як Джованні. Я стою на ногах та чесно заробляю гроші».


Мій кров'яний тиск піднявся побачивши її посмішки. Деякий час вона дивилася на мене, потім встала і повернула вимикач так, щоб у кімнату потрапляло тільки світло зі слухового вікна. Вона роздяглася, нічого не сказавши. Її світле волосся спадало їй на плечі, а повні груди просили доторкнутися до неї. Я притягнув її тепле тіло до себе, і вона розчинилася в мені, коли мої руки ніжно пробігли її оксамитової шкіри. Її губи, раптово гарячі, знайшли мої, і наші роти відкрилися у взаємному дослідженні. Тіло, яким я грав, було гнучким і гладким, як у шістнадцятирічного підлітка.


"Візьми мене, Нік", - прошепотіла вона мені на вухо.


Я роздягнувся, і вона побачила «Люгер». "Значить ви поліцейський".


"Я сказав тобі правду", - сказав я. Я обійняв її, і вона забула про пістолет.


"Ліжко", - прошепотіла вона. "Відведи мене в ліжко".


Я це зробив. Коли я лежав поряд з нею, мої руки пестили її тіло, поки вона не розсунула свої довгі стегна, і я провів рукою по оксамитовій внутрішній частині.


«Va benissime!» пробурмотіла вона.


Я дозволив руці піднятися вище.


"Ходімо", - видихнула вона.


Я поцілував повні груди, і вона затамувала подих. "Баста", - покликала вона. 'Досить. Тепер. Я хочу тебе зараз.'


Я повільно проник у неї. Хрипкі вигуки вирвалися з її горла. Її тіло звивалося від пристрасті, і мене спонукало сильне і непереборне фізичне бажання. Я відчув, як її вологі стегна зімкнулися навколо мене, і звук її свистячих, задихаючих криків луною рознісся в моїх вухах. Вона почухала мої руки нігтями, обвила руками мою шию і плечі і потягла мене вниз, майже збожеволівши від бажання закінчити те, що ми почали.


Потім настав момент, коли кожна думка, кожна сила волі зникла. "Ще ще, Нік!" вона задихалася. Мої губи скривилися в усмішці, яка була наполовину сардонічною, що наполовину розуміє. Вона обійняла мене міцніше, владніше, і її стегна почали розгойдуватися, коли вона втратила контроль. Останній судомний тремор, і ми зібралися разом, щоби вирішити, що почали; вона люто застогнала піснею туги і, начебто, нескінченного задоволення.


Коли я прокинувся наступного ранку, був момент паніки; перші спалахи страху, коли я дивився на незнайомі мені околиці. Поруч зі мною щось тихо пробурмотіло тепле тіло. Я подивився і засміявся, побачивши сплячу постать Джини. Її волосся заплуталося на подушці - мідний ореол на білій білизні. Дуже обережно я вислизнув від неї, поки її рука не впала з моїх грудей. На мить вона поворухнулася, потім її дихання знову стало рівним, і вона поринула в глибокий сон.


Мовчки, щоб не розбудити її і не дати їй спитати, куди я йду, я підвівся з ліжка і зібрав свій одяг. Я був здивований, що не повернувся до готелю, а провів усю ніч із Джиною на руках. Але в моєму готельному номері не було нічого цінного, тому що етруська ваза в бібліотеці Ватикану все ще зберігала дорогоцінний документ, який містив її смертельну таємницю. Але тепер, коли мені вдалося зберегти документ від рук КДБ, я мав повернути її і якнайшвидше. Одягнувшись, я пригладив волосся пальцями, ще раз глянув на ліжко зі зім'ятими вологими простирадлами та подарунком у вигляді красивого молодого тіла Джини і попрямував до дверей.


Я був би не проти розбудити її так, як я знав, що вона не заперечуватиме. Але AX був моєю справжньою любов'ю, і жіночі задоволення ніколи не мали стримувати мене на роботі, яку потрібно було завершити. Я кинув на неї останній пристрасний погляд. Вона нічого не сказала; її груди піднімалися і опускалися з кожним вдихом. Я вислизнув із кімнати і тихенько зачинив за собою двері.


Настав час викинути з голови всі думки про Джину. Мені довелося зосередитись на витягуванні документа, отримати його, не привертаючи уваги. Якби мене випадково спіймали, який намагався повернути документ, виникли б серйозні ускладнення. По-перше, найгірше, що може статися з агентами – крім смерті, звичайно, – це привернути увагу громадськості. Можливість того, що мій камуфляж просвічується, була досить ризикованою, але якщо мене виявлять, коли я намагаюся схопити папір, документ буде переглянуто та вивчено будь-яким італійським поліцейським, який зможе побачити його. Навіть якщо я зможу нарешті переконати владу в тому, що документ належить уряду США, секрет перестане бути секретом у найкоротший термін. Я був упевнений, що не всі співробітники італійської поліції не захочуть продати такий надсекретний документ тому, хто має в руках велику пачку лір.


І якби російським сказали, де знаходиться документ, вони б спробували дістатися до нього раніше за мене. Вилучення документа з етруської вази тепер моя головна мета. Все інше було неважливим. На щастя, я прокинувся рано, щоб бути в бібліотеці Ватикану, коли вона відкриється.


Я був на площі Пія XII, біля входу до Ватикану, коли побачив велику юрбу, що зібралася на площі переді мною, площі Святого Петра. Це було рідкістю. Папа часто з'являється на балконі свого палацу, щоб благословити віруючих та паломників, що стоять на площі. Але сьогодні вранці натовп туристів і римлян здавався більшим, ніж зазвичай.


Мені довелося пробиратися крізь натовп, бурмочучи на кожному кроці свої вибачення. Голови були підняті до вікон Папського палацу, і тільки-но я підійшов до краю щільного натовпу, пролунав крик, за яким пішла дивна і майже зловісна тиша, що охопила глядачів. Я стояв нерухомо і дивився вгору, коли стала видна одягнена в білу постать Папи Павла VI.


Він підняв руки на знак благословення. Але він тільки розпочав благословення, коли різкий удар розколов небо, як грім. Спершу подумав, що це автомобільний глушник.


На жаль, все було набагато серйозніше.


Через секунду розбите скло обрушилося на Папу, коли великий вітраж його балкона з гуркотом розбився. Хтось у натовпі під балконом почав кричати, і Папа зник з поля зору, коли на натовп людей на площі впало ще більше скла.


Крики підхопили інші, коли натовп охопив паніка. Я подивився на всі боки, щоб побачити, звідки постріл; постріл явно був направлений до Папи і промахнувся на кілька дюймів.


"Це Папа!" крикнув пронизливий італійський голос.


"Вони намагаються вбити його!" крикнув інший.


Люди побігли до входу до Ватикану, і шум їхніх панічних голосів здійнявся в повітрі, як стогін смутку та розпачу. Осколки скла все ще падали на площу, але провідна частина натовпу втекла до дверей і не потрапила під град осколків.


Я ще раз глянув на балкон, і в цей момент стало видно дві фігури в ґратах. Вони нахилилися, щоб допомогти Папі підвестися. З того місця, де я стояв, я міг бачити, що він, мабуть, не постраждав.


Позаду мене з натовпу пролунав ще один рев. Я глянув через плече і побачив довгу чорну машину, що йшла геть від площі. Чи це було просто збігом, подумав я, чи машина якось пов'язана з тим, що я щойно дивився?


Не знаю, чому я раптом глянув у бік музеїв, бібліотеки Ватикану, куди я йшов. Але коли я подивився, то побачив, як гелікоптер спускається і зникає за будівлею. Він явно був схожий на американський військовий вертоліт Skyhook.


Мені не довелося думати про це ні на мить.


Пробираючись крізь натовп, я зрозумів, що повинен якнайшвидше дістатися бібліотеки. Я протиснувся крізь уражених людей і пішов із головної площі до музею за колонадою. Коли я увійшов у головне подвір'я, вертоліт знову став видно. Він повільно спускався над бібліотекою Ватикану. А потім я зрозумів, що щось не таке; жахливо неправильно.


Я почав тікати, бо не міг гаяти ні секунди. Я відчув, як моє серце билося, і адреналін ринув по моїх венах, поки я мчав до входу в музей. Охоплені панікою щільного натовпу, служителі у формі майже всі залишили свої посади перед папською бібліотекою. Вони пробігли повз мене, їхні очі завмерли від страху. Я глянув назад на балкон, де з'явився Папа. Балкон був порожній; тільки осколки скла залишалися безмовними свідками того, що я щойно бачив.


Очевидно, вони ще не знали про стан святителя; вже точно не розгніваний натовп, що панікує. Охоронці бігали площею туди-сюди, наче шукаючи сліди. Але я знав, що вони нічого не знайдуть, і був упевнений, що в сутичці і спільній плутани було більше, ніж здавалося поверховим.


Тепер з'явився другий глянсовий чорний лімузин. Я пірнув за одну з колон біля входу до бібліотеки. Машина з вереском зупинилася. Скрипнули гальма, з машини вискочили двоє широкоплечих товстих чоловіків і увірвалися до будівлі. У той же час люк у дно вертольота відкрився, і я вловив серію рухів у літаку.


За кермом лімузина сиділа темна постать. Обличчя чоловіка було неможливо роздивитися, коли машина рвонулася вперед і пролетіла повз мене. Я примружився і спробував записати номер машини. Але навіть якби машина зупинилася, вам все одно довелося б мати рентгенівське око, щоб побачити числа. Платівка була вкрита обкладинкою із грубої непрозорої чорної тканини.


Коли машина зникла з поля зору, я рушив у дорогу. Я не міг увійти до бібліотеки, поки машина була перед нею, але тепер, коли вона йшла геть, я побіг до входу в папський пам'ятник і зазирнув усередину. Деякі співробітники нервово говорили, що сталося.


Але двох чоловіків міцної статури, які щойно вистрибнули з машини, ніде не було видно. І ніхто із схвильованих співробітників музею їх, схоже, не помітив. Може, вони не бачили, як чоловіки забігли до бібліотеки, але я помітив. Я підійшов до сходів, що вели на галерею, і одразу пролунало два постріли. В AX я пройшов дуже складний курс балістики , і я не мав проблем з визначенням, що постріли йдуть з галереї, де я сховав надсекретний малюнок.


Я збіг сходами по три за раз, тримаючи «Люгер» у руці, утримуючи палець на спусковому гачку. Коли я дістався першого поверху, мої гірші підозри підтвердилися. Слуга у формі, який вирішив залишитись на своєму посту, інакше не встиг піти, тепер лежав біля дверей у великій калюжі крові. Мені не треба було нахилятися над ним, щоб побачити, що він мертвий.


Запізно я побачив, як масивні різьблені дубові двері галереї зачиняються зсередини. Я побіг туди, але не досить швидко. Навіть якби я використав Вільгельміну, було б неможливо запобігти зачиненню дверей.


Я почув клацання ключа в замку. Я натиснув на курок і дерево навколо замку розкололося. Але куля пробила половину товстих дерев'яних дверей. Потім я почув ще один удар і зрозумів, що те саме відбувається на іншому боці довгого коридору. Галерея була закрита зсередини з такою ефективністю, що було ясно, що операція - все, що може включати - була проведена з належною кваліфікацією і підготовкою.


Я дико озирнулася, щоб дізнатися, чи є можливість увійти до галереї. Позаду мене почувся приглушений голос. Я більше не ризикував. Я розвернувся, коли з-за рогу вийшли троє туристів. Одна з них, червонолиця жінка в яскравій сукні, глянула на Люгер і закричала.


Її крик спонукав мене до дії. Я побіг до ряду вікон біля зачинених дверей галереї. Я відімкнув клямку, відчинив одне з вікон і нахилився вперед, щоб подивитися на подвір'я. Приблизно за тридцять ярдів від вертольота впав металевий кошик понад три фути в діаметрі і висоті, прикріплений до товстого сталевого троса. Всередині кошика сидів чоловік, що скорчився, і я помітив, що кошик був зроблений з броньованої сталі - того ж металу, що покривав днище вертольота.


Тепер стало ясно, що те, про що я спочатку здогадався, справді було правдою. Напад на Папу був відволікаючою тактикою, щоб відвернути увагу від реального злочину, який зараз скоїв. Ті, хто стояв за цим, ніколи не мали наміру вбити Папу. Цей напад був скоєний, щоб викликати паніку та загальне замішання. Справжньою метою була колекція золотих та срібних скарбів із галереї Ватиканської бібліотеки – тієї самої галереї, в якій я сховав цей проклятий, незамінний секретний малюнок.


Крики зляканого туриста привернули увагу інших відвідувачів музею. Я озирнувся і жестом наказав їм піти - те, як я помахав, розпалило тривогу розгубленого і наляканого натовпу. Я повернувся до дверей галереї, нахилився й уважно прислухався. Я чув, як розбивається скло, і підозрював, що вітрини в галереї були зламані і незабаром були вкрадені їхні дорогоцінні скарби – дари всіх правлячих європейських монархів, безцінні артефакти, передані папі від королів та церковних князів. А між ними був документ, який я мав повернути – за всяку ціну.


Десь у музеї задзвонив тривожний дзвінок. Але ніхто не зміг покласти край найжорстокішому пограбуванню в історії Італії. Я не міг не захоплюватися винахідливістю плану та ефективністю та професіоналізмом, у якому було скоєно злочин. Але потрібний мені документ був у етруській вазі, невидимій за щільно зачиненими дверима галереї.


"Викличте обслуговуючий персонал!" - Я крикнув це молодому чоловікові, що стоїть поруч зі мною, і його широко розплющені очі і рот змінилися, коли я зіштовхнув його зі сходів.


"Так, сер", - сказав він, його камери танцювали у нього на грудях, поки він пробирався крізь збуджених туристів.


"Скажіть їм, що папську галерею грабують!" Я покликав його слідом.


Можливо, це був переконливий звук моєї команди або той факт, що я говорив англійською, але що б там не було, глядачі заспокоїлися. Я вказав їм на безпечну огорожу сходової клітки. Навіть жінка, яка закричала, побачивши мій "Люгер", заспокоїлася і, схоже, знову стала собою.


Я повернувся до дверей. Розколоте, обпалене дерево над замком позначило шлях мого першого пострілу. Мабуть, вистачило б однієї кулі. Можливо, це змінилося з другим чи навіть третім пострілом. Я ретельно прицілився і зробив три постріли поспіль.


Двері застогнали від попадання важких куль. Металевий замок голосно рипнув, і крізь дим та уламки дерева я побачив, що замок грубо зламаний. Вільгельміна знову підтвердила свою цінність, коли я знову вистрілив у важкі двері. Позаду мене кричала інша жінка, і перелякані туристи в паніці наосліп кинулися вниз сходами у вестибюль. Тепер, коли їм більше не загрожувала небезпека, я відступив, підняв ногу і штовхнув ногою. Tae Kwon Do це один із найкращих прийомів боротьби. Ударом вгору, Уп Чакі, двері розкололися. Друга стулка та металевий замок злетіли з дерев'яного каркасу і з гуркотом упали на підлогу.


Потім двері відчинилися, і я безмірно побачив двох добре складених чоловіків, що вийшли з чорного лімузина. Здавалося, що це сталося кілька годин тому. Але минуло не більше десяти чи п'ятнадцяти хвилин відтоді, як двоє чоловіків – та їхні товариші у гелікоптері – увірвалися до музею.


Вони запихали один дорогоцінний артефакт за іншим у кілька перевантажених важких полотняних мішків. Металевий кошик, який я бачив, висів перед відкритим вікном галереї і був прикріплений до широкого кам'яного підвіконня двома металевими гачками. Третій завантажив лляні мішки у кошик. Скляні вітрини були розбиті, а полірована підлога була покрита осколками скла.


Щойно я виламав двері і з першого погляду оглянув місце події, найближчий до мене злодій повернувся і наставив на мене револьвер. Він гукнув двох своїх товаришів, і один із них упустив на підлогу лляний мішок і почав стріляти навмання.


Я пірнув за одвірок, коли в повітрі просвистіли кулі. Навколо мене пролунав звук рикошетуючого свинцю. Кулі врізалися в одвірок і ледь не потрапили мені в голову і груди. Я тихенько вилаявся і відсторонився ще трохи.


Ще одна куля просвистіла повз одвірок. Я почекав мить, потім висунув голову з-за рогу і вистрілив. Галерея майже не була прикриттям для трьох чоловіків. Людина, яка зробила перші постріли, спробувала ухилитися. Але Вільгельміна була швидше, і я вразив свою першу мету кулею, що потрапила до його лівого передпліччя.


З його губ зірвався здавлений крик. Він застогнав і впав на розбиту вітрину, револьвер випав із його безвільних і марних пальців. Мій погляд упав на другого чоловіка в той момент, коли він вистрілив у мене.


Цей не збирався здаватися так легко, як його друг. Він підтягнув свою важку сумку до відкритого вікна, бажаючи покласти скарби в металевий кошик. Я натиснув на курок Люгера, промахнувшись на дюйм до його лівого стегна, і йому вдалося передати сумку третьому чоловікові, який все ще стояв біля відкритого вікна.


За ними була скляна вітрина в іншому кінці кімнати. Напередодні етруська ваза стояла поряд із цією вітриною. Але тепер, коли я глянув, у роті пересохло. Вази не було.


Проблеми – великі проблеми. Якщо не зупинити злодіїв та не повернути вази, наслідки будуть непередбачуваними. Я не довго думав над ситуацією, але побіг у галерею, стріляючи. Я прицілився до пораненого і вдруге вистрілив йому у праве стегно. Він був нокаутований, залишилися лише два його товариші.


Людина, яку я бачив, що спускалася в металевий кошик, знову залізла всередину; з того місця, де я стояв, було видно верхівки двох повних лляних мішків. Темноволосий чоловік, який допоміг йому, був готовий піти. Галерея була практично порожньою, позбавленою дорогоцінних скарбів. Коли ця людина відкрила мені вогонь у відповідь, я впав на землю. Кулі загрозливо свистіли прямо над моєю головою. Але я продовжував стріляти, і дерево та скло розбилися навколо мене. Я відчув, як уламки скла впали мені на стегна та груди.


Якби я не вбив двох інших чоловіків, якби я не отримав назад документ із етруської вази, Хоук ніколи б мені не пробачив, м'яко кажучи.


"Капелюх caita!" - крикнув чоловік біля вікна, переконуючи свого товариша поквапитися. Він прибив мене своїми пострілами, коли поранений зашкандибав до вікна, залишивши на підлозі кривавий слід. За мить двоє чоловіків були в металевому кошику зі своїм товаришем.


Я схопився і вистрілив ще двічі, коли кошик злетів до брюха, що зяяв, ширяючого вертольота. Але коли я підійшов до вікна і знову вистрілив, дивлячись назовні, кошик з людьми, що в ній перебували, вже зник усередині машини, що дзижчала.


Бронева пластина стала на місце, і моя остання куля відскочила від металу. Я вилаявся, коли кілька музейників і дюжина поліцейських увірвалися у двір просто піді мною. Вони обстріляли вертоліт, але без толку.


Зупинити грабіжників здавалося неможливим. Я помчав від вікна до коридору, не звертаючи уваги на руїни позаду мене – руїни, в яких донедавна зберігалися найцінніші скарби музею. Декілька цікавих туристів, які шукають розваг - і вони це отримали - все ще тулилися вгорі сходів. В одного з них, товстої людини в шортах-бермудах, на шиї був бінокль.


"Дайте мені свій бінокль", - сказав я.


Він глянув на мене і зневажливо пирхнув. - 'Йди до біса.'


Я негайно націлив на нього "люгер". "Бінокль", - повторив я. "І прямо зараз".


Раптом він злякався. Він нервово тремтячими пальцями простягнув мені бінокль. Я вихопив бінокль із його руки, побіг назад до вікна і націлив бінокль на вертоліт.


Люк у підлозі був тепер повністю закритий, захищаючи пасажирів та скарби Ватиканської колекції, а також документ, який я, на жаль, сховав у етруській вазі. Вертоліт почав злітати та відхилятися від музею. Я дивився в бінокль на гелікоптер, але на ньому не було розпізнавальних знаків, які б ідентифікували власників. Потім я направив бінокль у вікно з лівого боку вертольота і впіймав обличчя за вікном. Це було обличчя, від якого волосся на потилиці стало дибки. «Неймовірно», - подумав я, продовжуючи дивитися в профіль людини, яку бачила багато разів раніше.


Мене не обдурили ні очі, ні глядач. Я повинен був повірити, що побачив. Це було обличчя, схоже на череп – порожнє, шкіра, як пергамент, щільна та воскова. Очі людини були злі зміїні щілини з тонкими вугільно-чорними зіницями на жовтому шкірястому обличчі. Широкий рот із тонкими губами згорнулися в черепі усмішку. Це був профіль, на який я весь час дивився: одна сторона обличчя належала найрозпуснішій і найжахливішій людині, яку я коли-небудь знав. Я думав, що позбувся його назавжди того дня, коли він поринув у Ніагарський водоспад.


Зважаючи на все, він пережив падіння. Юда все ще жив.


Вертоліт швидко злетів, знову звернув і за мить зник.


Я повернувся до галереї та оглянув кімнату. Залишилися не зворушеними лише кілька вітрин, поза сумнівом, через те, що їх вміст був недостатньо дорогим. Схоже, що злодії точно знали, чого хочуть, перш ніж увірватися до кімнати.


Я знову пошукав етруську вазу, відчайдушно сподіваючись, що її просто зрушили чи зламали. Але вази не було, і не було жодних уламків, що вказували на те, що вона була розбита під час пограбування. Я знав, що ваза не має суттєвої ринкової вартості. Вона чогось коштувала лише колекціонерам. Для мене спалахнуло світло. Юда, людина, яка так довго заважала організації AX, виявляла особливу цікавість до давніх італійських артефактів. Я не сумнівався, що мої очі все побачили правильно. Юда ще живий. І він влаштував найфантастичніше пограбування нашого часу. І він мав етруську вазу, бо він спеціально проінструктував своїх людей забрати її теж.


Я здригнувся, коли представив його радість, виявивши сюрприз, захований у вазі. То була неприємна думка.


Розділ 4


"Неймовірно!" - крикнув Яструб, люто ходячи перед столом із червоного дерева у своїй тимчасовій паризькій штаб-квартирі на вулиці Рю де Флер. «Цілком неймовірно!» Він кисло глянув на мене і пішов далі у своєму твідовому костюмі. Його сиве волосся було розпатлане, і він енергійно жував тонку незапалену сигару, яка підстрибувала між його зубами.


«Мені дуже шкода, – сказав я.


«Це було не таке складне завдання, Нік, - різко сказав він. «У тебе в руках був цей клятий документ. А потім… ну, я ніколи не чув такої дивної історії, як те, що ви мені щойно розповіли.


'У мене не було вибору. Я мав так зробити. Це був просто дурний збіг, що


"Ви знаєте, кому я маю за це відповісти?" Яструб перервав мене. «Це була спільна операція, пам'ятаєте? Є люди із військової розвідки. Я маю повідомити про це в Пентагон і… Господи, ти хоч уявляєш, як президент відреагує на це? Коли я покладу слухавку після розмови з ним, я не зможу спати на правому вусі цілий тиждень».


«Послухайте, – роздратовано сказав я, – якщо ви хочете позбавити мене завдання…»


Яструб на секунду пильно глянув на мене, ніби побачив, що я сиджу там уперше. Вираз обличчя змінилося. Шок від поганих новин, здавалося, зменшився. Боже, Нік, сказав він, не звертай на мене уваги. Я не можу звинувачувати вас усіх, я це знаю. Хоча багато людей спробують це зробити. Якщо є хоч якась провина, я її поділю. Ви знаєте, було багато невдоволення тим, що президент доручив цю посаду AX. Готовий посперечатися, вони стрибнуть нам на шию.


"Я не знаю, що ще я міг зробити", - сказав я. «Можливо… Я шукав спосіб зробити це по-іншому.


Дурниці. Якби це пограбування не сталося саме цього ранку, ви вже стали б великим героєм. Чесно кажучи, з вашого боку було досить розумно сховати документ у цій вазі.


Я посміхнувся. - Як мило, що ви це сказали. Мушу зізнатися, я сам так думав».


Але ви, звичайно, розумієте, що переконувати в цьому когось безглуздо, - кисло сказав він. «Ми в кризі, доки не повернемо цей документ. До речі, а як ви вийшли з цього музею після зникнення гелікоптера?


«Я йшов службовим входом, щоб не потрапити охоронцям у будівлю.


Але дорогою туди я йшов один коридором на першому поверсі, де було відкрито вікно, яке просто благало використовувати. Я стрибнув приблизно на п'ять футів, от і все.


"Хм", - прогарчав Хоук. «Ну принаймні тебе не спіймали. Ви впевнені, що бачили Юду?


"Якщо це не він, то це, мабуть, його брат-близнючок", - відповів я. «Обличчя виглядало ідентичною. Хоук похитав головою. Він вийняв сигару з рота, обійшов стіл і опустився на стілець. «Іуда ще живий. Гм… Ми не знайшли його тіло, коли він упав у водоспад. Тож це можливо».


«Я думав про цей крадіжка творів мистецтва», - сказав я. «За стилем він нагадує низку інших крадіжок витворів мистецтва, здійснених в Італії за останні кілька років. Цікаво, чи міг Юда бути натхненником усіх цих пограбувань?


«Я думаю, – відповів Хоук, – що якщо ця серія крадіжок – справа рук Юди, я готовий посперечатися, що є інші мотиви, крім фінансової вигоди. 'Можливо. Але зараз мене більше турбує документ, аніж великі плани Юди. Він обов'язково знайде його в цій вазі, і щонайменше, що він зробить, - це продасть його російським чи китайцям через свою ненависть до Заходу.


У шкіряному кріслі за столом Хоук виглядав дуже маленьким і втомленим. Мене турбувало те, що я обтяжував його цими турботами.


«Якщо цей детонатор скопіюють інші, Нік, – м'яко сказав він, – у нас можуть бути серйозні проблеми. Я не вдавався у подробиці, коли давав вам це завдання, тому що вам не потрібна була така інформація для виконання роботи, але я вважаю, що тепер ви повинні знати, що ми втратили, якщо інформація опиниться в руках потенційних ворогів. . '


«За допомогою цієї штуки, Ніке, ви можете створювати ядерні заряди в дуже малих масштабах. Міномети та гаубиці можуть бути заряджені невеликими ядерними боєголовками, як і танкові гармати. Один постріл із танкової гармати може вбити сотні людей».


«І жодних переговорів щодо тактичної зброї немає», - сказав я.


Я не вірю, що ми використовували б таку зброю, навіть якби ми її конструювали і виробляли. Але росіяни можуть накладати він це обмеження. Мала ядерна зброя була б ідеальною для невеликих воєн, які не припиняються на їхніх кордонах». Я похитав головою. - «Сподіваюся, я помилявся щодо Юди. Ми можемо обійтися без нього та пов'язаних із ним ускладнень. Я ніколи не забуду операцію, яку він провів кілька років тому, коли мав намір залишити свій слід в Америці – періодичні відключення електроенергії, чорний туман, брудна вода, криваво-червоні річки та озера».


«Справді, - сказав Хоук, - але зараз нас цікавить лише одне - нам потрібно отримати цей документ від Юди чи кого б там не було в цьому гелікоптері. Поліція в Римі, очевидно, на вашому боці, але я не очікував би від них занадто багато. Не ходіть до них, якщо не виявите, що вони мають чіткі вказівки».


«А як щодо Інтерполу у Римі? Я знаю там кількох людей, і вони, мабуть, вестимуть справу у цій справі».


«Я працюватиму з ними. Звісно, вони не можуть точно знати, чим ви займаєтесь».


'Я розумію.'


"У вас була можливість оглянути галерею бібліотеки Ватикану до того, як вам довелося так швидко піти?"


"Я швидко озирнувся".


«Що ж, я думаю, нам слід добре поглянути на цю ситуацію там», - сказав Хоук, вставляючи сигару назад у зуби і прикусивши її.


«Але як нам це зробити? Поки поліцейське розслідування не закінчиться, буде подвійна охорона.


"Можливо, тобі це влаштує твій друг з Інтерполу", - розмірковував Хоук. Але не розраховуватимемо на це. Я думаю, що краще одразу перейти до верхньої фігури».


"Комісар Риму?"


"Ні", - посміхнувся Хоук. "Папа".


Я подався вперед у кріслі. «Поговорити з Папою?»


'Чому ні?'


«Боже, я не знав би, що мені робити. Я маю на увазі, у вас є протокол і таке інше. Хтось інший не може цього зробити? Я ненавидів зустрічатися з видатними політиками, а те, що пропонував Хоук, було зовсім неприпустимим.


«Нік, тобі потрібен дозвіл на обшук місця злочину. Виходить, ти той чоловік, який може поговорити з Папою Римським. Я вірю, що ви знайдете Павла VI чарівною людиною».


"Але він прийме мене?"


«Якщо президент зателефонував йому, то так. Якби нам довелося знову спробувати повернути документ Жукова, Папа міг би відмовити, бо втрутився б у справу між двома світовими державами. Але оскільки ясно, що наша державна таємниця була випадково вкрадена злочинцями, я вірю, що Папа буде щасливий допомогти нам у будь-який можливий спосіб. І якщо він скаже, що ви можете оглянути бібліотеку, поліція навряд чи зможе зупинити вас».


Я зітхнув. - 'Добре. Коли я повернуся до Риму?


"Сьогодні ввечері", - сказав Хоук. «Тобто якщо це не завадить твоїм планам на сьогоднішній вечір». Останній коментар прозвучав саркастично.


Я сказав незворушно: «Ну, ця маленька стюардеса з літака. Має двадцять чотири години відпочинку до наступного рейсу, і я сказав їй ... "


"Досить, Нік", - похмуро сказав Хоук.


Я посміхнувся і підвівся. 'Я буду тримати вас у курсі.'


Розділ 5


Тепла погода у Римі закінчилася; було похмуро та дощово. У Колізеї були глибокі басейни, що відбивали стародавню архітектурну велич. Бруківка провулків була вимита, і туристи ходили з різнокольоровими парасольками, з яких капала вода.


Газети були повні повідомлень про пограбування у Ватикані. Але було дивно, як мало людей, здавалося, знали про те, що сталося насправді. Деякі розповіді повідомляли, що десантники висадилися з літака у дворі музею. Інші очевидці були певні, що грабіжники були в масках. Одна газета повідомила, що у будівлі знаходилася дюжина чоловіків, усі вони були озброєні автоматами та погрожували туристам смертю. Інша газета повідомила, що незнайомець у масці з'явився звідки і врятував життя тим, кому загрожували злочинці. Цей незнайомець у масці, як повідомляється, мав німецьку вогнепальну зброю і говорив або слов'янською мовою, або івритом.


Я просто сподівався, що поліцію буде краще поінформовано. Не дивно, що чутки та припущення так широко поширилися після такого сенсаційного злочину, але я ніколи не бачив, щоб преса була в такому замішанні. Я не прочитав жодної статті, яка б точно описувала те, що сталося того сонячного ранку.


Найкраще, що я міг зробити зараз, це зв'язатися з моїм другом Антоніо Бенедетто в штаб-квартирі Інтерполу в Римі. Антоніо був молодим красивим інспектором, котрий двічі допомагав мені переглядати файли Інтерполу. Я гадав, що знову можу на нього розраховувати. Я добре розглянув обличчя людини, яку я поранив у галереї, і мені захотілося вивчити фотографії злочинців. Я знав, що можу довіряти Тоні, який зберігатиме мою особу при собі і не ставитиме запитання.


Я підійшов до нього пізно вранці. Його голос був теплим та доброзичливим.


«Нік, - сказав він з глухим стукотом, - який сюрприз знову почути від тебе, аміго. Що ти робиш у Римі? Ви є організатором грандіозного пограбування у Ватикані? Його сміх був заразливим.


"Це не моя робота", - сказав я. «Я маю справу лише зі справжніми грошима. Банки. Касири та інше.


Він знову засміявся. Але цей випадок зажадав великої уяви, аміго.


"Так", - сказав я. «Чесно кажучи, я був певною мірою залучений».


"Давверо?"


Я не вдавався у подробиці. «Тоні, я хотів би подивитися кілька фотографій. Ви можете це зробити?


'Звісно. Приходь сьогодні вдень. Ще краще, пообідаємо. Я знаю гарне кафе неподалік звідси.


'Сьогодні я не можу. У мене призначено зустріч.


О. Що ж, сподіваюся, вона гарна жінка».


"Я сказав ні. - "З татом".


«Неможливо! - сказав Антоніо.


'Це так. Святий Отець приймає мене о другій годині дня».


'Милосердя!' – м'яко сказав він. "У тебе більше впливу, ніж я думав, аміго".


"З деякою допомогою Вашингтона", - сказав я. 'Я розповім тобі пізніше. Чи можу я прийти до вас в офіс вранці? '


"Беніссімо", - сказав Антоніо. "Здається, ти завжди мене збуджуєш, Нік".


Того ж дня я повернувся до Ватикану. Територія навколо музею була оточена, і поліцію було видно всюди. Повернутися до галереї без дозволу влади було б неможливо. З таким же успіхом ви могли спробувати поринути у Форт-Нокс.


Безпека Папи була тепер набагато кращою, ніж здавалося спочатку. Винні були налякані пострілом, зробленим у нього в день пограбування, і ніхто не міг підійти до нього без значних документів і після ретельної перевірки.


Перша лінія оборони складалася з кількох поліцейських біля входу у флігель, де розташовувалися папські резиденції та офіси. Це були добре навчені хлопці, і їм потрібен час, щоб перевірити мене.


Звичайно, я залишив усю свою зброю – і особливо Вільгельміну – у готелі. Коли вони не змогли знайти нічого підозрілого, вони передали мене поліцейському в цивільному, який передав мене Ватиканській гвардії.


Нарешті мене супроводжували до папських покоїв. Кімнати були багаті на історію західної цивілізації. Обшиті панелями стіни були оздоблені фресками, стелі були мозаїчними, незліченними картинами та вицвілими гобеленами. І все-таки в ньому панував аскетизм, майже аскетизм. Відчуття, яке в мене виникло, коли я озирнулася, було почуттям урочистості, повної відсутності легковажності.


Мені показали місце у великій залі очікування, і поки я чекав, я думав про всіх глав держав і високопосадовців, які сиділи в одній кімнаті. І тепер настала черга Ніка Картера, Killmaster N3 AX. Я не знав, чи розсмішило мене це порівняння, чи засмутило.


Минуло як мінімум півгодини, і я почав трохи нервувати, коли двері відчинилися. До приймальні увійшов високий, знатного вигляду чоловік у вогняно-червоному кардинальному вбранні.


"Ваше преосвященство", - сказав я, встаючи надто швидко.


Він підійшов до мене з невиразним обличчям. "Я припускаю, що ви містер Картер?" – м'яко спитав він.


'Так.'


«Я кардинал Пей. Його Святість може прийняти вас зараз. Можеш слідувати за мною». Він вказав на кімнату, з якої щойно з'явився.


Я пішов за ним уважно, чуючи звук своїх кроків. Коли він зачинив за нами двері, я кивнув двом іншим кардиналам, мабуть, почесній варти. Їхні звужені, але не злі очі казали мені, що за кожним моїм кроком уважно спостерігають, якщо не оцінюють.


Наприкінці зали стояли два ченці в коричневому одязі. Усього за мною спостерігали п'ять чоловіків, коли я повільно опустив голову, бо не знав, що робити. Прямо переді мною в оточенні двох ченців сидів Папа Павло. Він був у білому халаті та чепці, а на грудях у нього був великий золотий хрест.


Кардинал Пей нічого не сказав. Ледве помітна зміна у виразі його обличчя змусила мене різко ступити вперед. "Ваша Святість", - сказав я, знову опустивши голову, не знаючи, вклонитися чи ні. Посмішка ковзнула по підтиснених губах Папи. Можливо, він бачив, як я відчував себе ніяково. Можливо, він відчув невпевненість, яка, як я думав, відбивалася в мені. Принаймні його посмішка мене дуже заспокоїла. «Містер Картер, - сказав він чудовою англійською, - сядьте, будь ласка». Він вказав на стілець поруч із собою, і його папське кільце на мить засяяло у світлі.


Я сів, болісно усвідомлюючи, що престиж мого уряду, не кажучи вже про Яструб і AX, тепер поставлений на карту. Але поблажлива поведінка Папи була заразною, і незабаром я відчув, що починаю розслаблятися.


Кардинал Пей зайняв позицію праворуч від Папи. «Це молода людина, надіслана президентом Сполучених Штатів, Ваша Святість, - сказав кардинал.


«Так, я пам'ятаю, що цю аудієнцію було запрошено».


Папа Павло VI повернувся до мене, і його погляд на мить затьмарився. «Схоже, що ваш уряд став причетним до недавньої - і дуже сумної, вкрай сумної - крадіжки».


«Так, ваша святість, - сказав я. «Разом із папськими дарами було вкрадено дуже важливий документ. Щоб захистити його від ... е ... ворожих елементів, я взяв на себе сміливість сховати його в одній із ваших прекрасних етруських ваз. Деякі елементи супроводжували мене до музею; люди, які хотіли забрати у мене документ».


Я знав, що на слизькій землі, на території міжнародної дипломатії. Тож я максимально ретельно підбирав слова. Коли Папа кивнув, ніби погоджуючись зі мною, я був радий, що, незважаючи на двозначність мого короткого пояснення, я виразно висловився.


«Ваш президент, – сказав він, – сказав, що цей… цей документ, як ви його називаєте, має виняткову важливість».


- Справді, ваша Святість. Ось чому нам так захотілося оглянути галерею та, можливо, поставити кілька запитань співробітникам музею. Ми розуміємо, що поліція проводить ретельне розслідування. Але через важливість цього документа для мого уряду ми вважали за необхідне провести власне… е… обережне розслідування». Кардинал Пей кивнув, дивлячись спочатку на Папу, а потім знову на мене. Я пішов далі.


«Наприклад, нам потрібно визначити, чи входить ваза до вкрадених. Звичайно, є ймовірність, що її було переведено до етруського музею після того, як я залишив бібліотеку».


«Я так не думаю, – сказав кардинал Пей.


"Справді", - підтвердив Папа. «Вважаю, містере Картере, інвентаризацію завершено. Я тільки поглянув на неї, але не пам'ятаю, щоб з нею була етруська ваза. Звісно, більшість украдених речей знято з вітрин». Він зупинився і подивився повз мене на протилежну стіну. Здавалося, час іде повільно, але я нічого не сказав. Нарешті він знову глянув на мене. "Чудово, містере Картер", - сказав він. «Вам дозволено провести залишок дня у галереї та інших приміщеннях бібліотеки. Я також дозволяю вам зробити запит – тобто без надання додаткової інформації, але мені, ймовірно, не потрібно повідомляти вам – в етруському музеї».


«Це дуже люб'язно з вашого боку, ваша Святість».


Він повернувся до кардинала Пія. «Приготуй листа, щоб я міг його підписати. Містер Картер не повинен мати непотрібних проблем з нашою поліцією.


«Та ваша святість», - сказав кардинал, знову кивнувши.


"Переконайтеся, що це станеться негайно". Тато знову повернувся до мене. “Ми особисто бажаємо, щоб ви знайшли цей документ, містере Картер”.


«Велике спасибі, Ваше Святість», - сказав я, підводячись і роблячи кілька кроків тому. Я вклонився і вийшов з кімнати, за мною йшов кардинал Пей.


Через двадцять хвилин я отримав записку з підписом та печаткою Папи. Мене накрила хвиля полегшення. Моя аудієнція у Папи Павла VI пройшла добре, але це була найнервовіша частина моєї місії.


Я спочатку пішов до етруського музею. Усю територію було тимчасово закрито. Не було ні відвідувачів, ні туристів, тож у мене не було проблем із отриманням інформації. Як і інші музеї Ватикану, цей більше схожий на палац, ніж будь-що ще. Він був забитий цінностями та артефактами етруської епохи. Я згадав, що більшість речей було знайдено неподалік Етрурії під час розкопок Папи Григорія XVI. Я гадки не мав, що в музеї буде стільки ваз, пляшок, чаш та інших скарбів. На жаль, надія на те, що я зможу дізнатися вазу, виявилася марною. Але за допомогою деяких людей з музею та їх великого архіву я виявив, що ваза була передана Ватикану майже на два роки раніше, і що немає жодних записів про її повернення.


Пізніше того ж дня я поговорив із деякими співробітниками галереї, які підтвердили, що ваза, наскільки їм відомо, стояла в галереї вранці пограбування. Це залишило мене з висновком, якого я боявся: грабіжники схопили її.


Я провів частину дня у галереї після ретельної перевірки у поліції. Молодий поліцейський у цивільному підозріло глянув на записку тата.


"Це необхідно перевірити, синьйоре".


«Тоді зроби це швидко, – сказав я. «У мене є час озирнутися лише сьогодні».


'Є певна процедура


"Дивися", - сказав я. «Тато сам сказав мені, що у мене не буде проблем із цією запискою. Чи маю я повідомити, що ви в цьому сумніваєтеся?


Молодий чоловік на мить подивився на мене. Потім знову подивився на записку. «Вибачте, - сказав він. Він вийшов у галерею і передав записку другому поліцейському у цивільному. Чоловік прочитав це. Потім вони подивилися на мене і щось тихо промовили одне одному італійською. Людина, яка стояла біля дверей повернулася, вказувала на мене, а потім говорила рішуче до іншого детектива. Відповідь була спокійною і супроводжувалася недбалим помахом руки. Молода людина повернула мені записку. "Мій начальник каже, що ви можете піти в галерею", - похмуро сказав він.


"Граціє", - сказав я і взяв записку.


Я ввійшов і озирнувся. Включно з молодою людиною, було троє поліцейських. Вони тихо розмовляли один з одним. Довгий зал виглядав інакше, ніж уперше, коли я його побачив. Вікна були зачинені, бо йшов дощ; було похмуро. Зламані кришки скляних вітрин були зняті та досліджені щодо відбитків пальців. Я був упевнений, що якби злодії залишили якісь речові докази, поліція вже забрала б їх. Але з того, що я побачив того ранку, нічого значущого не залишилося б, якби це не були відбитки пальців.


Я глянув на двері. Було б неможливо ідентифікувати окремі відбитки взуття серед безлічі наявних, якби вони не знаходилися біля віконної рами або в інших конкретних місцях, де були лише злодії.


Я знову пошукав етруську вазу, хоча був певен, що її немає у головному залі. Я запитав поліцію, чи не використовувалися ваза або осколки вази як докази. Він сказав, що це не так.


Я повернувся в коридор, намагаючись згадати, що я бачив, піднімаючись сходами цього ранку: мертвого слугу і двері, що тільки що зачинилися. Я повернувся і повернувся до галереї. Потім я підійшов до того місця, де було тіло, і побачив, що на ньому все ще видно плями крові. Тепер двері були широко відчинені, і коли я зазирнув за праві двері, то побачив, що зламаний замок ще не було відремонтовано. Поліції, мабуть, було цікаво дізнатися про 9-мм кулю, яку вони витягли з дерева. Я глянув на землю і побачив ще щось. Двері притискалися до стіни металевим гаком на підлозі, який вставлявся в вухо внизу дверей. Це було цікаво. Це означало, що щоб замкнути двері, злодіям доводилося стояти за дверима, щоб звільнити гачки. Я нахилився і глянув у підлогу. Тонкий шар пилу за дверима залишив чіткий слід недавнього взуття.


Швидше за все, відбиток зробив людина, яка вбила охоронця і замкнула двері з цього боку галереї. Мені вона здалася креповою підошвою з досить незвичайним картатим малюнком. Я обійшов відбиток, відчепив гачок і штовхнув двері, щоб впустити більше світла. Я витяг з кишені мініатюрний фотоапарат із надчутливою чорно-білою плівкою. Я зробив три знімки відбитка взуття та поклав камеру назад у кишеню. І коли я знову випростався, то побачив поруч із відбитком грудку засохлого білого бруду. Швидше за все, це відвалилося від взуття, на якому було зроблено відбиток. Я вийняв з іншої кишені хустку, взяв шматок глини і загорнув її в хустку, як тільки молодий детектив повернувся. Поки він дивився, я знову штовхнув двері й застебнув гачок.


"Щось не так, синьйоре?" він запитав. За його тоном можна було припустити, що він прийняв мене за настирливого відвідувача.


Я не збирався розповідати йому про слід. Якщо можливо, я хотів знайти Юду раніше за поліцію. Поліція може мати різні уявлення про право власності на документ, і може початися міжнародна інтрига, перш ніж я поверну його - і тільки після того, як італійська військова влада уважно його вивчить.


«Я щойно бачив ці плями крові на підлозі», - збрехав я. "Жахливий стан".


"Так, жахливо", - заспокійливо сказав він.


"Дякую за співпрацю", - сказав я, повертаючись, щоб піти.


Він зупинив мене. «Скажіть, синьйоре, ви з Інтерполу чи, можливо, з преси?»


"Ні те, ні інше", - сказав я. «Я професійний відвідувач музею. Я ходжу в музеї по всьому світу, а потім описую та каталогізую зміст різних публікацій. Поки що я відвідав понад десять тисяч. Я не міг дочекатися відкриття галереї, бо до кінця тижня я маю ще п'ятдесят три музеї в семи інших європейських містах. Мені час іти, бо сьогодні мені потрібно відвідати ще кілька музеїв тут, у Римі».


"Звичайно", - сказав він.


Коли я йшов, молодик дивився на мене з подивом, гадаючи, чи не обдурили його.


Офіс Інтерполу розташовувався за адресою: Via Filippo Turati, 23, у непоказній будівлі. Погода прояснилася, і в повітрі витало весняне повітря, що бадьорить. Це був би чудовий ранок, щоб прогулятися Римом і поринути в атмосферу - відправитися в Сади Тіволі, Терми Каракали або знамениту віллу Адріана. Але робота ще чекала, і ця робота чекала за тьмяним фасадом штаб-квартири Інтерполу.


Я знайшов свого друга Тоні Бенедетто у його невеликому офісі на другому поверсі. Тьмяні стіни та меблі офісу освітлювалися сонячним світлом, що проникало через відкрите вікно, та широкою посмішкою Тоні.


"Нік, мій друже!" він привітався зі мною і обійшов свій стіл, щоб обійняти мене.


"Buon giorno, amico", - сказав я зі смішком.


Тоні був майже мого зросту, з густим темним волоссям і блискучими очима. Ми й раніше допомагали один одному, і разом весело проводили час. Тоні подобалося трохи повеселитися.


Ми сіли. Я витягнув пачку Lucky Strike і запропонував Тоні цигарку.


'Ах! Тепер я згадую, чому ти мені так подобаєшся, Бамбіно. Тому що у вас є добрі американські сигарети.


Я прикурив, і ми деякий час сиділи мовчки і курили. "То ти тепер інспектор?" - сказав я нарешті.


Він знизав плечима. "Якщо ви залишаєтеся в організації досить довго, ви зрештою станете босом, подобається вам це чи ні". Він усміхнувся мені зубною пастою.


"Може, мені краще піти з AX, перш ніж бос піде у відставку", - сказав я. "Не думаю, що зможу впоратися з офісною роботою".


"Я теж", - сказав Тоні. "На щастя, моє невелике просування по службі дозволяє мені також працювати на відкритому повітрі". Тепер темно-карі очі стали серйознішими. «У мене є справа про пограбування у Ватикані, Нік. Як ви до цього причетні?


Я резюмував те, що сталося й досі. Я розповів йому про документ, але не про те, що він утримував. Він похмуро слухав. «Я хотів би побачити твої поліцейські фотографії», - вирішив я. «Я добре роздивився людину, яку поранив».


«Ми подивимося їх разом, Нік, – сказав він. «Я послав людину до Ватикану, але він нічого не знайшов. Чи можливо, що ми разом працюватимемо над цим питанням? »


"Можливо", - сказав я. «Але не офіційно. Я волію, щоб Інтерпол не дізнавався про причину моєї присутності».


Він кивнув головою.


"І ще дещо", - додав я. «Якби ми змогли знайти документ, це мій. Ви можете навіть не згадувати про його існування свого начальства».


Тоні подумав про це. «Добре, Нік, – сказав він. «Ми зацікавлені у поверненні скарбів Ватикану, нам не треба копатися у державних секретах Америки». Посмішка повільно повернулася до свого обличчя. "У мене таке почуття, що в тебе є зачіпка".


Я вийняв із кишені мініатюрний фотоапарат. Це була Minolta з дуже швидким затвором, і я використав у ній суперпанхроматичну плівку. "Думаю, це вас зацікавить", - сказав я. "Як швидко це може бути виявлено?"


"У нас є невелика темна кімната", - відповів Тоні. «І професіонал. Близько полудня ми зможемо збільшити зображення».


"Відмінно", - сказав я. Я взяв хустку і розгорнув її. - А потім я хотів би знати, звідки цей шматок глини. Ви можете дізнатись?


"Це буде трохи важче, аміко", - він нахилився вперед і оглянув шматок глини. – «Я віддам його нашому хіміку. Що небудь ще?'


'Не на даний момент. Давайте ненадовго подивимося на ваші фотоальбоми».


Ми витратили більше години на перегляд поліцейських фотографій у великій сірій кімнаті, заповненій картотечними шафами, столами та жінками-клерками. Коли ми закінчили, я не впізнав жодної особи у всьому фотоархіві, який знав.


"Я був упевнений, що цей хлопець буде там", - сказав я. "Якщо людина, яку ви бачили, був Юда, - сказав Тоні, ляскаючи по останньому альбому, - він, мабуть, дуже обережно підходив до вибору своїх людей".


'Точно. Але це пограбування скоїли справжні професіонали, і зазвичай люди такого рівня мають судимість».


Тоні поклав мені руку на плече. «У нас є фотографії та шматок глини», - сказав він. 'Ну давай же. Ми добре пообідаємо, окропимо обід відмінним вином, а потім повернемося до денної роботи освіженими.


Я посміхнувся й кивнув головою. Одна річ, яка мені подобалася Тоні. Його безтурботна поведінка була щирою, але я знав, що за недбалістю криється розум і хитрість відданого поліцейського.


«Ти маєш рацію», - сказав я. «Ми нічого не можемо тут зробити, доки не будуть готові фотографії».


Ми пішли у кафе Mediterraneo та ссіли на терасі. Тепер, коли хмари розвіялися, теплішало, але вітер все ще був сильний. За рекомендацією Тоні ми замовили смажену рибу. Основний курс передував спагетті і потім білим сиром. Наше легке біле вино було чудове. Ми говорили про минулі часи, і Тоні нагадав мені дівчину, яку ми знали. Ми бурхливо сміялися, і на якийсь час тиск минулого тижня вщух, і я змогла розслабитися.


За годину ми повернулися до офісу Інтерполу. Фотографії були виявлені та збільшені до 18x24. Тоні вийняв їх із папки і передав мені, не дивлячись на них.


"Вони добре попрацювали", - сказав я. "Подивися на це".


Він вивчив перше фото. «Так, – сказав він, – картина чітко видно. Не думаю, що коли-небудь бачив щось подібне, Нік. Дуже незвичайно.'


"Я згоден, і це вдало для нас".


'Конкретно. Я зроблю ще відбитки та оберу тип взуття».


Ми увійшли до темної кімнати, і лаборант відразу ж пообіцяв зробити ще копії найкращих фотографій. Потім Тоні взяв список взуттєвих магазинів у місті, а я зробив кілька телефонних дзвінків, щоб перевірити виробників взуття. По всій Італії їх було дюжина.


Поки Тоні наказав кільком чоловікам відвідати взуттєві магазини, я повернувся до готелю, щоб закодувати звіт для Хока. Мені довелося покласти його в «поштову скриньку», звідки його забере кур'єр і відправить до Хоку. AX не використовував телефон, навіть із перетворювачем мови, за винятком випадків, коли потрібно було передати термінове повідомлення. Я написав свій звіт і відправив його до поштової скриньки.


Повернувшись до своєї кімнати, я виявив, що Тоні просить зателефонувати йому.


"Ми знайшли виробника", - сказав він. «Це єдина фірма у країні, яка виробляє такий дизайн. Зараз ми складаємо список роздрібних продавців на основі бухгалтерських книг виробника».


"Добре", - сказав я. «Я прийду до того, як ви закінчите. Мої компліменти за вашу ефективність».


-


Коли я повернувся до Тоні ближче до вечора, я дізнався, що взуттєва фабрика знаходиться в Мілані і називається "Нове італійське товариство". Представник у Римі отримав з фабрики лише невеликі партії взуття та продав їх лише двом магазинам у місті. Один із цих магазинів збанкрутував близько року тому. В результаті залишився єдиний магазинчик на околиці міста.


За запитом ми з'ясували, що власником магазину був Луїджі Фарнезе.


"Тепер ми його знайдемо", - сказав я. "Тобто, якщо наш чоловік купив туфлі в Римі".


"Скоріш за все", - відповів Тоні. «Ми вважаємо, що ми також упізнали ваш шматок глини, аміко. Наш хімік вважає, що це Сицилія.


"Хммм", - сказав я. "Мафіозі".


-


Тоня мала інші справи, тому я поїхав у магазин на таксі сам. Він був на вузькій вуличці в одному з нових районів Риму. Продавалося взуття та інші вироби зі шкіри. Фарнезе, невисокий товстий чоловік із вузькими вусами, дуже допоміг.


"Три покупці нещодавно купили це взуття на креповій підошві", - сказав він. "Я записав їх імена".


Я глянув на імена. Барзіні. Аранчі. Паллотті. Мені нічого не сказали.


Я запитав. - "Можу я переписати імена?"


'Ну звичайно; природно.


Я так і зробив, подякував продавцю і пішов.


Наступного дня Тоні відвів мене до поліцейського управління, де я мав бути його помічником, і йому дозволили переглянути об'ємні файли. До полудня ми знайшли те, що шукали. Рокко Барзіні мав штрафний лист. Список був старим, і в ньому згадувалося лише про незначний злочин. За годину ми знайшли його серед поліцейських фотографій. Це була людина, яку я підстрелив у Ватикані.


Тоні коротко порадився з архівістом.


"Поліція не чула про Барзіні досить довгий час, - сказав він, - і вони втратили його з уваги".


"Хіба вони не знають, де він?"


"Вони кажуть ні".


"Ну, ми знаємо, що він нещодавно був на Сицилії".


«Так, дорогий друже, але від цих знань нам мало користі. Сицилія – великий острів з небалакучим населенням. Ви побачите, що буде дуже важко змусити когось говорити про Барзіні чи про когось ще». Я погодився з ним. Потім я раптово подумав про Джину, дівчину, яка була пов'язана з мафією. «Можливо, – сказав я, – ми зможемо дізнатися щось про нашого друга з креповою підошвою тут, у Римі».


Розділ 6


Того вечора я пішов відвідати Джину. Вона знала, що я прийду і приготувала смачну їжу. Головне блюдо було scallopini алла Firenze, з розплавленим сиром на м'ясі та шпинаті. Спочатку були спагетті, потім телятина і, нарешті, сир та фрукти. Червоне вино було чудовим.


"Невже всі італійки так добре готують?" – спитав я, коли ми сіли на лаву.


Джина обійняла мене за плечі. "Не всі з них, - сказала вона, - але більшість італійських жінок". Вона підтягла ноги під себе, і її спідниця ковзнула вгору по стегнах, оголюючи білі сідниці.


"Вони роблять багато речей добре", - м'яко сказав я.


Вона посміхнулася і легенько поцілувала мене в шию. "Я думала, ти повернешся до мене, Нік", - прошепотіла вона.


"Боюсь, це бізнес", - винен сказав я. «Принаймні це головна мета сьогодні ввечері».


Вона відсмикнула руку. "Це не зовсім втішно, чи не так?" - сказала вона, надіючись.


Я посміхнувся і притягнув її до себе. "Це дуже важливо, але це не означає, що я не хотів бачити тебе знову".


Я повернув її обличчя до себе і поцілував у губи. Вона обійняла мене за шию. "Так набагато краще", - пробурмотіла вона. Потім вона вирвалася на волю. "Який у вас бізнес тоді?" — спитала вона. – «Я думала, ви на дипломатичній службі».


«У якомусь сенсі, – відповів я. Джино, я не можу точно сказати, чому я в Римі. Але, можливо, ти зможеш мені допомогти, якщо те, що ти розповіла мені про себе, правда».


Вона поцілувала мене в мочку вуха. 'Що ти маєш на увазі?'


«Ви сказали, що знаєте людей з пекла».


Вона трохи відсахнулася. - "Але ти не поліція".


Я вагався. Тоді я вирішив розповісти їй якнайбільше. «З якоїсь причини я не можу вам пояснити, Джино, – сказав я, – мене цікавить, що сталося у бібліотеці Ватикану кілька днів тому».


Її темні очі стали навіть більшими, ніж зазвичай.


«Дияволо! Вас цікавить пограбування у Ватикані?


"Так", - відповів я.


'Ах. Я не знаю. Існують певні види злочинів, про які ви не можете отримати інформацію. Це такий злочин. Ніхто ні про що не знає».


"Я теж не чекаю від вас інформації про злочин", - сказав я. «Я просто сподівався, що ти розповіси мені про одну людину».


Вона знизала плечима. 'Хто ця людина?'


"Його звуть Барзіні", - сказав я. "Рокко Барзіні".


Вона замислилась на мить. Потім сказала: "Я не знаю цього імені".


"Подумай гарненько, Джино", - сказав я, цілуючи її руку. "Це дуже важливо для мене".


Через мить вона сказала: «Ні, Нік, я не знаю цієї людини».


Я зітхнув.


«У самої поліції немає жодних доказів у цій справі», - продовжила вона. «Було краще, якби ви викинули цю справу з голови».


Я бачив неспокій у її очах. "Джина, - сказав я, - не можу".


Вона відкинулася на кушетці і задумливо прикусила нижню губу. "Що ж, - повільно сказала вона, - якщо я не зможу переконати тебе здатися, ми можемо щось зробити".


'Так?'


«Є жінка. Я познайомився з нею через Розу, мою подругу із кафе».


"Я пам'ятаю Розу", - сказав я.


«Ця жінка володіє борделем на площі Монтечіторіо. Вона знає римських злочинців краще за своїх братів. Може, вона хоче поговорити з тобою. За платню.'


"Я заплачу", - сказав я.


Тобі доведеться піти туди одному. Вона не пускає жінок у свій дім, окрім дівчат, які у неї працюють».


"Можу я побачити її сьогодні ввечері?"


"Я подивлюся."


Вона підійшла до телефону, набрала номер і заговорила приглушеним тоном. За кілька хвилин вона повісила слухавку і сіла поряд зі мною на диван.


"Все в порядку", - сумно сказала вона. «Ви можете піти туди після десятої години.


Вона готова поговорити із вами. Я не згадала ім'я людини, яку ви шукаєте. Вона боїться, що її телефон інколи прослуховується поліцією».


«Дякую, Джино», - сказав я. Я глянув на годинник. Було майже десять годин. "Тоді мені краще піти", - сказав я.


«Є ще дещо».


'Так?'


“Щоб ваш візит виглядав нормальним, знайдіть одну з дівчат, перш ніж ви зможете поговорити з місіс Вазарі”.


Я підняв вказівним пальцем її похмуре підборіддя. "Можливо, мені вдасться цього уникнути", - сказав я.


Вона виглядала серйозною. - «Не грай у ігри з місіс Вазарі, Нік. Я сказала їй, що ти заплатиш за дівчину і що ти маєш окупити свої гроші».


'Я подивлюся.' Було не з приємних думок кинути Джину і лягти в ліжко з повією. - "Не треба боятися. Я маю на увазі дівчину. Роза запевнила мене, що місіс Вазарі дуже сувора щодо здоров'я».


Я встав. "Якщо з тобою все гаразд, я повернуся сюди після того, як поговорю з нею".


Вона подивилася на мене зі сльозами на очах. "Мені б це дуже сподобалося", - сказала вона.


Я взяв таксі до площі П'яцца Монтечіторіо. Площа знаходилася у потворній частині міста, не для вечірніх прогулянок. Будинок був дуже старим, з обвітреним фасадом. Всі вікна були освітлені, хоча на першому поверсі жалюзі були опущені, а віконниці над ними зачинені, залишивши лише смуги жовтого світла.


Коли я йшов тротуаром, я побачив людину, що стоїть на сусідньому ґанку. Він не дивився в мій бік, але його присутність змусила мене насторожитися. Мене впустила худенька молода дівчина. Ще кілька клієнтів перемістилися до великої вітальні, де й зустріли дівчат; поки я чекав у холі перед великою залою, всі вони, здавалося, знали про мою присутність.


До мене підійшла струнка жінка середнього віку з чорним волоссям, суворо зачесаним назад. Я запитав. - "Місіс Вазарі?"


Вона лагідно посміхнулася. Ні, я помічниця місіс Вазарі. Ви хочете дівчину?


Я знав, як відповісти. 'Так.'


Коли ми увійшли до вітальні, кілька жінок подивилися в наш бік. До нас підійшла молода білявка. На ній були короткі чорні трусики, що оголювали більшу частину її стегон і грудей. Я оцінив її приблизно у вісімнадцять; Я відчув ще один дотик невинності до її серцеподібного обличчя. Вона запитала мене італійською, чи може вона зайняти мене. Я дійшов висновку, що вона така ж хороша чи така ж погана, як і інші. Я кивнув головою.


Вона посміхнулася і власне схопила мене за руку. Помічниця місіс Вазарі пішла, і дівчина запитала, чи не хочу я чогось випити, перш ніж ми пішли до її кімнати. "Ні, - сказав я, - підемо прямо зараз нагору".


"Ах, ти з нетерпінням чекаєш на це, так?" Вона повела мене вгору сходами до кімнати на першому поверсі.


Як тільки за нами зачинилися двері, вона почала роздягати мене. - Ви англієць, так? Марія прийняла багато англійців».


Я дозволив їй якийсь час йти своєю чергою. Схоже, це їй подобалося. Я не брав із собою рушниці, ризикований крок, але я не хотів привертати непотрібну увагу в цьому місці. Я сів на край залізного ліжка і зняв туфлі та штани, а Марія вміло зняла свій тонкий одяг. У неї було красиве молоде тіло з тонкою талією і пружними на повні груди. На лівому стегні у неї був синець, безперечно, залишений гарячим клієнтом.


"Тобі подобається Марія?" — спитала вона.


Я встав поруч із ліжком і зняв решту одягу. «Так, Маріє, ти дуже гарна». Я посміхнувся і мав це на увазі.


Вона сіла на підлогу біля моїх ніг і почала гладити мене по стегнах. "Ти дуже гарна", - сказала вона. Її рука піднялася до моїх геніталій і зайнялася там. Вона нахилилася вперед і поцілувала мене у стегно. Я сів на край ліжка, і вона підійшла до моїх стегон, щоб притиснутися один до одного.


Коли я зайшов до кімнати, все, про що я думав, була розмова з місіс Вазарі. Але в міру того як Марія працювала зі мною дуже вміло, моє збудження зростало, і на той час, коли вона розтяглася на ліжку і сунула подушки собі під стегна, я був готовий.


Вона добре знала свою професію. Вона достеменно знала, що і коли робити, щоб довести мене до вибухової кульмінації. Коли все закінчилося і ми лежали в поті на зім'ятих простирадлах, вона здавалася щасливою, що я був фізично задоволений. Іншого вона не чекала. Щодо мене… ну це було те, за що я заплатив.


Я спитав її про місіс Вазарі.


'Ах. Ви той, хто хотів поговорити з мадам.


'Так. Можеш відвести мене до неї?


'Іди зі мною.'


Вона відвела мене на другий поверх, і ми пройшли темним коридором у задню кімнату. Вона двічі постукала і, коли відкрилася помічниця, пішла.


- Ви хочете поговорити з місіс? - Запитала темноволоса жінка.


Я глянув повз неї до кімнати. Він був м'яко освітлений червоним та синім світлом. У коридор долинав запах ладану.


"Так, вона сказала, що хоче мене бачити", - відповів я.


"Увійдіть", - сказала жінка, відступаючи вбік.


Я зайшов до кімнати, і запах став задушливим. Фігура в розкішному шовку відкинулася на низькому дивані в кімнаті з товстим килимом. Підійшовши ближче, я побачив, що це надзвичайно товста жінка. Їй мало бути не менше сімдесяти, але вона була сильно нафарбована, як кінозірка з раннього звукового фільму. Її гнучке зморшкувате обличчя було вкрите косметикою, очі були чорними, а повіки – темно-синіми. Руж розмазали по жирних щоках, а червона помада утворила фальшивий рот. Все це було прикрите оранжевою перукою. Її товсті білі руки стирчали з шовкової сукні, як дві грудки зморщеного тіста, а її шкіряні пальці були прикрашені як мінімум дюжиною кілець.


"Це містер Картер?" підвищив її старий голос.


"Так, мем", - відповів я.


Помічник підштовхнула стілець до диван і жестом запросила мене сісти. «Прошу вибачення за пахощі», - прошепотіла вона. "У мадам дивний запах тіла, який вона маскує ладаном".


Я кивнув і сів.


«Перестань шепотітися і крастися навшпиньки», - сказала місіс Вазарі жінці. "Ти можеш залишити нас на мить у спокої".


"Так мем." Вона обернулася і вийшла з кімнати. "Ви добре виглядаєте", - сказала місіс Вазарі англійською. «Ви не заперечуєте, якщо я зніму цю перуку? Дуже жарко ".


"Звичайно, ні", - відповів я.


Вона підібгала зморщені губи і зняла помаранчеву перуку з голови. Вона була майже лиса, і тут і там стирчали пучки сивого волосся. У перуці вона була найхимернішою жінкою, яку я коли-небудь бачив. Без перуки вона була карикатурою на сумну стару. Як не дивно, вона мені сподобалася.


"Добре", - сказала вона ламким голосом старого. "Я так розумію, ви прийшли попросити інформацію". Від розмови в неї перехопило подих.


"Справді, мем", - відповів я.


«Просто клич мене Неллі».


"Неллі?" - спитав я недовірливо.


«Мій батько був англійським моряком. Незважаючи на протести моєї італійської матері, він наполіг на тому, щоб дати мені ім'я Неллі».


Вона зморщила тонкі пофарбовані губи в гротескній посмішці. "Ви повірили б, що я була дуже привабливою жінкою?"


'Звісно.' Я сподівався, що мій голос звучить дружелюбно.


"Коли мені було сімнадцять, мене зробили пропозицію від венеціанської знаті", - прохрипіла вона. 'Я відмовилася. Розумієте, я хотіла більше, ніж діловий шлюб.


Я мовчав, бо не знав, що сказати.


«Коли я заснувала цей будинок, я приймала деяких із найвидатніших людей Європи, містере Картер. Мої дівчатка знали державних діячів та високопосадовців. Ім'я якогось міністра було відоме по всій Італії. Він ніколи не спав із дівчатами. Він дивився, як вони роздягаються, а потім попросив їх стати перед ним оголеними, поки він грав сам із собою. Ніколи не знаєш, які бажання має кожна людина».


Вона вже задихалася від розмови. «Пізніше, – говорила вона, – сюди часто приходили представники злочинного світу. Мафіозі та інші. Я знав їх усіх, містере Картер. Мені багато чого розповідали, але я ніколи не продавав інформацію про людей, які мені подобалися».


Сморід у кімнаті висів у мене до ніздрів. Зморшкувата маска тривала. "Ви прийшли запитати про чоловіка".


'Так.'


'Його ім'я?'


"Рокко Барзіні".


Очі на зморшкуватій шкірі довго дивилися повз мене, а потім повернулися до мого обличчя. " Я його знаю . Яка інформація задіяна? '


"Чи можете сказати мені, де його знайти?"


"Можливо", - відповів хрипкий голос. "Якщо інформація коштує багато грошей для вас".


"У мене є гроші", - сказав я.


"Двадцять тисяч лір?"


Я вагався. Це були великі гроші, але я думав, що з Неллі Вазарі торгуватися не можна.


'Добре.'


"У тебе є це із собою?"


Я поліз у кишеню, вийняв лір пачку, відрахував двадцять тисяч і передав гроші Неллі. Вона взяла його і знову перерахувала своїми незграбними старими пальцями. Коли вона закінчила, вона піднесла до очей банкноту та вивчила гравіювання та текстуру паперу.


Я запитав. - "Задоволена?"


«Не можна бути дуже обережним у моїй роботі, – відповіла вона, – навіть маючи справу з американцями. Але з вашими грошима все гаразд, так що я розповім вам усе, що знаю про це паразит Рокко Барзіні.


Вона поклала гроші на різьблений східний стіл поруч з диваном, м'яка плоть її плеча розгойдувалася туди-сюди.


«Барзіні приходив сюди час від часу. Він був маленьким злодюжкою, який погано поводився з моїми дівчатками. Він сидів у в'язниці. Зазвичай він живе та працює в Римі, але іноді зникає на кілька років. Деякий час він провів у Неаполі, де захопився проституцією та наркотиками. А нещодавно він повернувся до Рима з людиною, ім'я якої ви, можливо, знаєте, – Джованні Фареллі».


"Я не вірю в це", - сказав я. Але я згадав ім'я з розповіді Джини.


«Кожен поліцейський у Римі знає це ім'я, містере Картер. Він багата людина, має кілька законних справ. Найприбутковіша - це успішна девелоперська та будівельна компанія Makelaardij Farelli. Але за цим респектабельним фасадом синьйор Фареллі є лідером злочинного світу, торговцем наркотиками та іншим незаконним бізнесом. Він пов'язаний з мафіозі, містером Картером, і його ім'я пов'язане з крадіжкою творів мистецтва, що відбулася у Венеції близько року тому.


«Цікаво», - промимрив я.


«Коли Рокко Барзіні повернувся до Риму, він був охоронцем Фареллі».


'Вірний. І що Фареллі живе у Римі?


"У синьйора Фареллі багато резиденцій", - прохрипіла вона. «У нього є квартира у місті, але він майже ніколи не буває. Він має віллу на північ від Риму і номер-люкс в готелі на Капрі, яким він володіє. У цей час року він майже завжди на Капрі.


Вона взяла флакон і розпорошила ароматний аромат у кімнаті. Рідина робила її волосся вологим і блискучим у м'якому світлі. Вона нюхала солодкий аромат, здіймаючи ніздрі, потім люто закашлялася.


Я запитав. - "Ти в порядку?"


"Так, так", - сказала вона. «Добре, молодий чоловік».


«Ви вірите, що Барзіні та Фареллі можуть бути в цьому готелі на Капрі?»


«Швидше за все, містере Картер. Готель називається «Цезар Август» та розташований у центрі острова».


"Ви мені дуже допомогли."


«Я завжди ціную людину за гроші». Її нафарбований шкірястий рот криво усміхнувся.


Я підвівся, щоб піти.


"Ви повинні заплатити п'ятнадцять тисяч лір за дівчину", - прохрипіла місіс Вазарі. Ви можете заплатити внизу. І поверніться ще раз, містере Картер.


"Дякую", - сказав я.


У коридорі я глибоко вдихнув. Внизу я заплатив темноволосій жінці за недовге перебування з Марією і пішов. На вулиці свіже повітря ще ніколи не пахло так добре.


Вона сказала мені, що я можу знайти таксі на бульварі трохи далі, тому я пішов у тому ж напрямку. Це був спекотний вечір, приємний вечір. Але на півдорозі через наступний квартал я почув кроки. Я повернувся і побачив двох чоловіків, що швидко наближалися.


У мене не було причин думати, що мені загрожує якась небезпека, але коли вони наблизилися, я притулився до стіни будинку. Вони пригальмували. Один із них пройшов повз мене, інший – поруч. Потім чоловік, який пройшов повз, обернувся і відрізав мене. Мені здалося, що я дізнався про обличчя, яке бачив у будинку Неллі Вазарі.


"Фер березень!" - Сказав він, значно зупиняючи мене.


У мене не було вибору. "Я спитав. - "Що трапилося?" "Хофретта!"


Я поспішав.


"Про що ви говорили з місіс Вазарі?" - спитав англійською інший, менш мускулистий чоловік.


Я глянув на квадратне, рябе обличчя цієї людини і раптом відчув себе голим без люгера та туфель на шпильках.


"Вона мій старий друг".


Великий чоловік загарчав. Ви ніколи там не були, синьйоре.


Я штовхнув його. - 'Посунься!'


"Ні, поки ти не скажеш те, про що говориш з Мадам", - сказав він.


«Я вже сказав це. Це було поновлення старої дружби». Я хотів пройти повз них.


М'язистий чоловік ударив мене кулаком по голові. Я впав на його товариша, котрий дозволив своєму кулаку увійти мені в живіт. Комбінація двох ударів на мить вирубала мене. Я сильно вдарився об будинок і ахнув, як риба. Я побачив, що ще один кулак наближається до мене, і спробував ухилитися від нього, але отримав швидкий удар по щоці. Через мить мене схопили ззаду. Обличчя зі слідами віспи рухалося переді мною.


"Розкажи нам про цю розмову", - відрізав він.


'Йди до біса.' - Простогнав я.


Кулак вдарив мене в груди. Перш ніж я зміг оговтатися від удару, я отримав другий удар в обличчя. Я відчув, як моя голова нахиляється убік. Ці гангстери знали свою справу. Ймовірно, вони навіть не мали жодного відношення до тих чоловіків, яких я шукав, але зараз це мало що змінило.


«Припини», - прогарчав він. Я побачив спалах леза, а потім стилет, затиснутий у мене під носом.


"Скажи це, чи я тебе поріжу!"


Я знову міг дихати. "Добре", - сказав я. "Я скажу це". Ніж не зникав, але лишався нерухомим.


Тепер я поновив свої сили. Вузьке лезо ножа було всього за три дюйми від мого лівого ока. Я мусив дуже добре знати, що роблю.


"Ми говорили про її бізнес", - сказав я, все ще важко дихаючи. Я перемістив праву ногу так, щоб вона опинилася між його розчепіреними ступнями. "Компанія місіс Вазарі?" – підозріло запитав він. 'Чому?'


Інший чоловік тримав мене за руки трохи менш міцно.


"Так", - сказав я, готуючись до дії. «Чи бачите, я хотів попросити її відкрити будинок у Мілані».


'Які? Місіс Вазарі ніколи б не ... "


Я підтягнув масивного чоловіка вперед на один крок і сильно вдарив правим коліном у мошонку. Його обличчя спотворилося. Він упустив стилет надвір. Коли я опустив ногу, я настав правою ногою на підйом кремезного чоловіка. Він закричав, і його хватка ослабла. Щосили я вдарив лівим ліктем у його грудну клітку. Я почув тріскотіння. Він закричав, упав на бік і врізався у стіну за нами.


Інший ударив мене. Я заблокував удар лівою рукою та відповів на удар правою. Коли він упав на землю, він потягнувся за стилетом, але той зісковзнув у темряву. Потім я відчув нищівний удар по спині. Здоров'як притулився до стіни і знову напав на мене. Його кулак ударив мене по потилиці, і я впав навколішки. Я впав на бік. Твердий черевик ударив мене по обличчю. Я вдарив задньою стороною долоні, і він відлетів.


Коли мене вдарили ногою в бік, я голосно застогнав. Я потягнувся черевиком і схибив. М'язистий чоловік знову встав.


"Basta cosi!" сказав він. "Si sbrighi! Він вирішив піти.


Його товариш поспішив за ним, і вони зникли за рогом. Я ледве сів. Я почував себе так, ніби мене пропустили через величезну м'ясорубку. Я мав такий сильний біль у тілі, що неможливо було визначити, які ділянки були пошкоджені. Я підніс руку до обличчя. Це було криваве місиво.


Я на кілька хвилин притулився до будинку, сподіваючись, що біль затихне. Я був надто оптимістичний. Я спотикався темною вулицею кілька сотень ярдів і нарешті дістався бульвару. Як і сказала вона, незабаром з'явилося таксі. Я покликав його і заліз усередину.


"Че дияволо!?" вигукнув водій, побачивши моє обличчя.


Я дав йому адресу Джини Романо. Він поїхав швидко, щоб якнайшвидше витягти мене зі свого таксі. Я піднявся сходами і грюкнув Джині у двері. Коли вона розплющила його, її очі розширилися від шоку.


"Dia mio!" вигукнула вона.


Розділ 7


Мої передпліччя були важкими, а в роті пересохло. Я намагався прийти до тями. Все, що я міг згадати після зустрічі з Джиною, це те, що мені вдалося додзвонитися до Хоука по телефону з перетворювачем голосу, щоб повідомити про це. Він сказав, що передзвонить уранці. Я поворухнув однією ногою. Я відчував під простирадлом інше тіло. Я провів рукою по м'якому здуттю живота до теплого місця, де стикалися стегна. Джина обернулася до мене. Її ліві груди торкнулися мого боку, і я відчув, як сосок ковзнув повз мене. Я просунув руку під простирадло і торкнувся її м'якої, теплої шкіри. Намагаючись не звертати уваги на біль, я повернувся на бік, стискаючи тверду круглу сідницю.


"Мм", - сказала вона, все ще заплющуючи очі.


Вона притулилася до мого тіла і обійняла мене за талію. Потім вона видала ще один звук, і її очі розплющилися, моргаючи.


'Нік? Ви впевнені, що почуваєтеся краще?


Я підтягнув її стегна до мене, і вона перекинула мені руку через плече. Її груди притулилися до моїх оголених грудей.


"Нічого особливого", - пробурмотів я. «Але я вважаю, що незабаром ситуація покращає».


Вона прочинила повні губи. Вилуплений язик був теплим і солодким. Її стегна м'яко підстрибували до мене. Поцілунок змусив нас ахнути. Джина перекинула праве стегно мені на стегно, і мій біль у тілі був забутий у пориві, що охопила нас, коли я повернувся і підняв її тіло, щоб прийняти мій поштовх. Вона прийшла до мене охоче, і в той же час ми досягли кульмінації.


Потім я ліг на спину, щоб відпочити. Джина, що лежала поряд зі мною, дивилася в стелю. Нарешті я підняв руку і обережно торкнувся ран над лівим оком і правою щокою. Вони були сухими, але в мене хворіла вся сторона обличчя. Якимось дивом мої зуби, здавалося, залишилися на місці. Я стягнув простирадло і побачив на своєму торсі кілька синців.


"Вони добре зі мною зверталися, - сказав я, - але я сумніваюся, що вони зможуть рухатися так плавно сьогодні вранці".


«Бідний хлопчик», - тихо муркотіла Джина. Вона поклала руку мені на стегно.


"Сподіваюся, вони не турбували Неллі Вазарі", - сказав я.


«Вони цього не зроблять, Нік. Має багато впливових друзів».


"Мені здалося, що це сицилійці", - сказав я. 'Незважаючи на те, що прямого зв'язку немає, до теперішнього часу Барзіні чи Фареллі чули це»


.


"Нік", - сказала Джина, повертаючись до мене обличчям. "Ви збираєтесь на Капрі?"


Я запитав. - «Чому ви хочете це знати?»


"Коли ви вчора ввечері розповіли мені все про свою участь у крадіжці, можливо, ви не знали про це, але змусили мене допомогти вам", - відповіла вона. “І я можу вам допомогти. З таким успіхом ти можеш повністю довіряти мені тепер, коли ти мені довіряв давно. Я знаю цього Фареллі. Пам'ятайте, я казала вам, що я була його коханкою. Я знаю його готель, його номер, звички. Я можу бути вам корисною».


Я запитав. - "Як довго ви... з Фареллі?"


Вона уникала мого погляду. 'Кілька місяців. Він купив мені багато речей, але його жорстокість була для мене нестерпною».


"Як я можу бути впевнений, що ти зараз допоможеш мені проти нього?" Я почував себе далі.


Вона звузила очі. «Я ненавиджу Фареллі, Нік. Присягаюсь, ти можеш мені довіряти.


Я подумав і вирішив спробувати. «Добре, – сказав я, – я відвезу тебе на Капрі. З нами їде мій друг із Інтерполу».


"Привезти поліцейського?"


'Так.' Вона зупинилася. - "Фареллі пограбував Ватикан, Нік?"


"Є хороший шанс на це".


"Але чому ваш уряд має про це дбати?" Я задумливо глянув на неї. «Під час пограбування було вкрадено щось, що належить моєму уряду. Вам не потрібно знати більше Джина. Більше не питай мене».


"Добре, Нік".


Телефон задзвонив. Джина встала, пройшла в інший кінець кімнати та взяла слухавку. Її оголене тіло все ще виглядало привабливо. За мить вона обернулася. 'Це вас.'


Це мав бути Хоук. То був він.


"Хто, чорт забирай, це був?" він ревів через багато миль океану.


Я посміхнувся, незважаючи на жорстке болісне обличчя. "О, одна дівчинка", - невинно відповів я.


"Так, чорт забирай, дівчинко!"


«Все гаразд, – сказав я. «І я щойно вніс її до розрахункової відомості».


"У якому обсязі?" Голос здавався кислим.


«Знаєш, я ніколи не братиму з тебе гроші за це», - сказав я. «Я найняв Джину на тимчасовій основі. Вона привела мене до джерела тієї важливої інформації, яку я обговорював з вами.


"Поки ви знаєте, що робите!" Він зробив паузу, щоб знайти свій сарказм. - "Сподіваюся, ти добре провів ніч, Нік".


Його наміри були зрозумілі, але я залишався байдужим. «О так, сер. Я почуваюся набагато краще.'


«Слухай, ти гаразд? Минулої ночі ти пролунав трохи побитим.


"Я гаразд", - відповів я.


«Ми переглянули файли Юди, – продовжив він, – і у нас є новини для вас. Ім'я Фареллі з'явилося у досьє Юди кілька років тому. Він украв деякі державні документи в Англії. Фареллі – великий хлопчик. Він або мафіозі, або тісно з ними пов'язаний».


'Так. Типу того хлопця, який може надати робочу силу та техніку для серії пограбувань, придуманих Юдою».


«Ось до чого я прийшов, Нік. Я думаю, що вам краще їхати на Капрі.


"Я вилікую в Неаполь пізніше".


'Добре. Тримай мене в курсі. Ця справа може мати більші розміри, ніж ми думаємо».


'Точно.'


"Постарайся поспати вночі".


Я посміхнувся. Я знав, що Хоук теж усміхається своїм худим обличчям. «Так, звичайно, – сказав я.


-


Пізніше цього ранку я пішов в офіс Інтерполу і поінформував Тоні Бенедетто про останні події. Він мав солідне досьє на Фареллі. Було посилання «містера Дж.». Дата була пізніше, ніж вказівка AX.


«Юда та Фареллі, здається, стали добрими друзями, - сказав Тоні.


Я відповів. - «Щодо Фареллі, я не знаю». «Але ніхто не друг Юде. Він підтримує лише безжальні ділові контакти». Переглянув папку з файлами. «Юда не зовсім людина, розумієте, в молодості він втратив руки внаслідок нещасного випадку, і у нього штучні руки, які виглядають як тіло і кров, але перебувають під «шкірою» із твердої сталі. Ці руки символізують людину. Якось він мало не вбив мене ними.


«Ми молитимемося, щоб він не мав іншого шансу», - сказав Тоні.


"Ви готові поїхати на Капрі?"


'Так. Скільки відлітає наш літак?


'О четвертій годині. За годину ми будемо у Неаполі, а рано ввечері – на острові».


Ще годину залишалося ясно, поки ми на фунікулері доїхали до міста Капрі над залитим квітами, білим островом. Острів був настільки маленьким, що кобальтово-синє море було видно майже з будь-якої точки міста. Вузькі звивисті бруковані вулички мали незліченну драбину, що веде вгору і вниз на інші рівні. Туристи заповнили невелику площу в центрі і сиділи, попиваючи чинзано на заході сонця. У двох кварталах від площі стояв готель «Цезар Август» - велика гарна будівля з бугенвіллією над входом.


"Ось і все", - сказала Джина, коли ми стояли перед ним. «Люкс, у якому мешкає Фареллі, знаходиться на третьому поверсі. Звідси видно балкон. Коли Фареллі там, у нього два охоронці, але ви можете побачити лише одного з них. Другого він ховає, коли в гості приходять незнайомці. У маленькій кімнаті поруч із вітальнею стоїть металевий стіл, який завжди замикається. У цьому може бути щось важливе». Потім вона запитала: Що ви збираєтеся робити, коли приїде Фареллі?


"Тримати наші особистості в секреті якомога довше", - відповів я. «Ми можемо дізнатися про землю чи будинки на острові. Звичайно, я сподіваюся, що його там немає, тому що у нас недостатньо доказів проти нього, щоб його заарештувати. Юда - та людина, яка мені потрібна. Сподіваюся, у нього є те, що я шукаю». Потім: Ти не можеш піднятися нагору.


«Чому б і ні, Ніке? Я можу почекати у коридорі, поки ви запитаєте.


«Ні, це надто небезпечно. Ви йдете до кафе на площі, щоб випити».


"Добре", - розчаровано сказала Джина.


«Якщо ви не отримаєте від нас повідомлень протягом години, зніміть номер у готелі Paradiso».


'Я зроблю це.' - Вона знизала плечима і пішла до площі.


Тоні посміхнувся і похитав головою. «Гарний інформатор, аміко», - підморгнув він мені.


"Ви б бачили Неллі Вазарі", - сказав я.


Зіткнувшись із ситуацією, подібною до тієї, в якій опинилися ми з Тоні, ми повинні були грати на дотик. Це схоже на гру в шахи, тому що після перших двох чи трьох ходів з'являється багато можливостей. Отже, ми пішли до апартаментів із дуже попередніми ідеями. Ми постукали, сподіваючись, що відповіді не буде. Але двері відчинилися, і ми побачили дівчину, що стоїть. У неї було платинове світле волосся та рожева помада на пухких губах. Домашнє пальто з квітковим малюнком, вільно застебнуте на талії зухвало, не приховувало її розкішні форми. Було очевидно, що вона була оголена під пальто. Її довгі пишні стегна і пишні груди спокусливо виглядали з-за рогу з кожним її важким кроком. І судячи з хрипкого бурмотіння і хитких кроків, було так само ясно, що їй не потрібний напій, який вона тримала в руці. "Містер Фареллі тут?" - Запитав Тоні.


"Ні, - сказала вона англійською зі скандинавським акцентом, - містера Фареллі тут немає". Вона притулилася до дверей, і складки домашнього халата ще більше розсунулися.


«Вибачте, - сказав я, намагаючись не дивитися на її соковите тіло, - ми пройшли довгий шлях, щоб побачити його. З ким ми ще можемо поговорити?


"Ви можете поговорити зі мною, бос", - сказала вона, хихикаючи. "Я тут, як завжди, зовсім одна". Вона поклала руку на одвірок, ніби вирішила повністю розірвати халат. Тоні глянув на мене і трохи посміхнувся. «Ми з радістю приймаємо ваше запрошення, синьйоро».


Вона поманила нас і зачинила за собою двері. Кімната була обставлена щедро, але чистота явно не була сильною стороною дівчини. Всюди були порожні пляшки, переповнені попільнички та напівпорожні склянки, а товстий килим був усипаний газетами та ілюстрованими журналами.


Недбалим жестом дівчина жестом запросила нас сісти. 'Хочете щось випити?' вона п'яно хихикнула. Я похитав головою, і її губи розчаровано скривилися. "Не пощастило", - сказала вона.


Спотикаючись, білявка підійшла до лави навпроти двох стільців, на яких ми сиділи з Тоні. З гучним і болісним зітханням вона впала на диван, і вільний вузол ременя розв'язався, не залишивши майже нічого, щоб можна було здогадуватися про її зріле тіло. Безперечно, ми були віч-на-віч із коханкою Фареллі. 'Чого ти хочеш?' — спитала вона. "Ти можеш мені сказати. Джованні тримає мене в курсі всього». Її слова все ще звучали вимучено, але вона була не така п'яна, як я думав спочатку.


Коли Тоні пояснив, що ми хочемо купити вілли на острові, я обернувся і зазирнув у маленьку сусідню кімнату, про яку говорила Джина. З того місця, де я сидів, я міг бачити металевий стіл із телефоном у кутку.


«На Капрі продається дуже мало вілл, – сказала блондинка, яка просто представилася Гертою, – і якщо хтось щось продає, то це за дуже високою ціною. Джентльмени люблять дорогі речі? Останнє слово було задано з натяком.


"Справді", - сказав Тоні, посміхнувшись їй. Я почистив горло. - «Герто, я бачу телефон у іншій кімнаті. Чи може мій друг зателефонувати до нашого готелю? '


Тоні насупився.


"Звичайно", - сказала вона хрипким голосом. "Я включу тобі світло". Вона піднялася з дивана, і халат на мить зісковзнув з її стегон, оголивши її світлий трикутник.


Коли вона увійшла до іншої кімнати, щоб увімкнути світло, Тоні підняв брову. І коли він пройшов повз неї, щоб перейти до іншої кімнати, вона взяла його за руку.


Я побачив, що він обійняв її голі праві груди. Вона помахала туди-сюди й усміхнулася. Тоні зайшов до кімнати і зачинив двері. Герта підійшла до мого стільця і встала поруч, поклавши руку мені на плече: Ти гарний чоловік, - сказала вона.


Я глянув на неї. "Дякую", - сказав я. - Скажіть, Герте, у містера Фареллі з'явилися останнім часом нові друзі з бізнесу? Я чув, що у нього з'явився новий партнер». Вона повернулася до канапи з напоєм у руці. "У Джованні завжди з'являються нові обличчя", - повільно сказала вона. - Але чи повинні ми говорити лише про Джованні? Адже ви і ваш друг живете не тільки заради бізнесу, чи не так?


"Ви, звичайно, дуже гостинні", - зупинив я її. Я сподівався, що Тоні зайнятий обшуками того столу.


- Знаєш таких, як я. Завжди так було. Я маю те, що вони хочуть. Я тебе шокую?


"Зовсім ні", - відповів я. Що Тоні робить?


'Відмінна робота. Я радий, що ти не шокований. Тоді ти такий самий, як я. Ви ж знаєте, що маємо скористатися можливістю, коли вона з'явиться, чи не так?


"Так, це так", - сказав я, розмірковуючи про сусідню кімнату.


Герта поставила склянку на підлогу і ліниво потяглася на кушетці. Вона недбало розстебнула халат, коли Тоні увійшов.


Бенісіма ! – м'яко сказав він.


Герта не дивилася на нас. "Я знаю, чого ти хочеш", - сказала вона хрипким голосом. І ти можеш це зробити. Кожен по черзі чи обидва одночасно. Нічого страшного, я не скажу Джованні.


Тоні стояв перед нею і дивився на її оголене тіло. "Нік", - сказав він з пересохлим ротом, - "може, у нас є ще кілька хвилин, добре?"


"Господи, ні, Тоні".


- Тоді йди. Я побачу тебе пізніше.'


"Тоні, він повернеться будь-якої хвилини!"


Тоні подивився на диван і повернувся до мене. «Тобі легко, коли дівчина чекає на тебе на площі». Тепер він був засмучений і трохи злий. Не на мене, а на ситуацію. Він знав, що я правий.


"Робіть, що хочете, - сказав я, - але дайте мені інформацію, яку ви отримали по телефону".


Його обличчя змінилося. - "Вибач, Нік. Ти правий." Він кинув останній довгий погляд на Герту, потім обернувся і попрямував до дверей.


«Вибач, люба», - сказав я оголеній дівчині. "Просто не місце і не час".


Герта подивилася на мене трохи спантеличено. "Хіба ти не хочеш переспати зі мною?"


"Ви найбажаніша жінка на острові, - сказав я, - але у нас з другом є невідкладні справи".


Тоні мовчав, поки ми були у ліфті. Коли ми увійшли до вестибюлю, я сказав: «Подивися на це з іншого боку, аміко. Ви могли здобути проблему».


Тоні засміявся. 'Я думаю, холодний душ у готелі...'


Я запитав. - 'Що це?'.


'Дивися. Та людина. Це Фареллі.


Високий смаглявий чоловік років сорока увійшов до вестибюлю з іншим хлопцем. Я уважно оглянув його, щоб дізнатися наступного разу. Потім я подивився на іншого чоловіка, що шкутильгав тростиною, і впізнав його. Це був Барзіні, якому я вистрілив у стегно під час пограбування у Ватикані. Коли двоє чоловіків підійшли до найближчого прилавка, я повернувся до газетної стійки, щоб Барзіні не міг бачити моє обличчя.


"Мене ще не питали?" - спитав Фареллі портьє.


"Ні, синьйор Фареллі".


'Чудово. Надішліть їжі на трьох нагору. Скажімо, тальятелле алла болгнесе.


«Я подбаю про це, синьйор Фареллі».


Фареллі та Барзіні пішли до ліфта, не помітивши нас. Барзини сильно шкутильгав. За кілька хвилин двері ліфта за ними зачинилися.


"Його туфлі", - сказав я.


"У Барзіні?"


'Так. У нього кріпова підошва.


По дорозі назад на площу Тоні витяг з кишені клаптик паперу. «Я відкрив цей стіл за допомогою вашої зручної відмички та виявив дві цікаві речі. Одна була блокнотом із адресою Юди. Я це розшифрував. Це підтверджує другий доказ, який ви виявили у Ватикані».


Я глянув на листок. Надряпано було: «Старший. Юда, Сан-Марко Імпортс, Віа Сашетті, Панчіно, Сицилія».


"Звичайно", - сказав я. «Штаб-квартира Юди знаходиться на Сицилії, тож, ймовірно, саме там він найняв бандитів».


Це означає, що наші інтереси також зміщуються туди. Якщо викрадені речі зараз перебувають на Сицилії, моя справа буде вирішена, коли ми їх знайдемо.


«Справді, - сказав я, - хоча моє завдання не так легко виконати. Ні, якщо Юда знайшов документ у вазі».


- Переверніть листок, - продовжив аміко Тоні, - і тоді ви зможете прочитати те, що я скопіював. Це було написано у блокноті. Це щось для вас означає?


Я зупинився під світлом маленької веранди готелю та вивчив почерк Тоні. Я прочитав: "Товар Леонардо" плюс дата.


«Ймовірно, це посилання на вкрадені речі, - сказав Тоні, - і Леонардо може бути колекціонером, який їх купує».


'Можливо.'


Щось у записці мене зацікавило. Якщо йшлося просто про транспортування вкрадених товарів, це не було моєю справою, оскільки я був упевнений, що ваза призначалася для приватної колекції Юди. Але в мене було відчуття, що з якоїсь причини записка має реальне значення – для мене більше, ніж для когось ще!


Розділ 8


Через 48 годин ми прибули до Сицилії. Острів був безплідним і кам'янистим, з похмурим, але мальовничим краєвидом. Ми дослідили перше село і виявили, що його мешканці були приблизно такими, як описано у путівниках. Чоловіки або гарчали у нерозбірливих відповідях на наші запитання, або взагалі нас ігнорували. Жінки зникли, коли ми вийшли на місце події. Нарешті Тоні попросив старого розповісти нам, де знаходиться Віа Сашетті. Це виявилася стара дорога, кам'яниста і нерівна, що веде на інший кінець острова. Ми дізналися, що San Marco Imports було закрито досить давно, хоча її купив іноземець. За словами старого, будівля стояла притулившись до скелі, що височіє над морем.


Ми знали, що будинок, безперечно, охоронятиметься, тому, якщо ми поїдемо туди на таксі, за умови, що ми зможемо знайти таксі на селі, ми відразу ж матимемо проблеми. Тому ми вирішили підійти до притулку Юди з іншого боку, на човні.


Наступного ранку після прибуття ми найняли рибальський човен і направили його до того місця, де чорна скеля височіла над нами майже на двісті метрів. З танцюючого човна скеля здавалася майже вертикальною. Ми поставили маленький білий човен на вузький пляж біля підніжжя скелі.


"Можливо, нам слід їхати дорогий, мій друже", - припустив Тоні, відкидаючи голову назад, щоб вивчити скелю над нами. "Мені здається, я бачу важкий підйом".


Джина стояла поряд з нами на темному піску, її світле волосся колихалося, як грива на вітрі. «Нік, – сказала вона, – я можу лазити по скелях тільки босоніж».


"Ти ні на що не лізеш", - сказав я. Ти залишишся тут, щоб охороняти човен.


"Ні", - заперечила вона. Вона повернулася до Тоні. Він підняв плечі.


«Жодних протестів», - сказав я. «Ви уявляєте для нас більшу цінність, ніж якби ви намагалися піднятися на цю скелю. Якщо ви почуєте стрілянину, зачекайте 15 хвилин. Якщо жоден із нас не з'явиться, їдь на човні. Зрозуміла?


"Так", - похмуро сказала вона. 'Чверть години.'


"Добре", - сказав я і посміхнувся. «Уважно спостерігайте за човном. Незабаром вона може бути нашим єдиним виходом. Ми повернемося за годину.


Ми лишили Джину у човні та почали сходження. На нас були легкі вітровки та черевики на гумовій підошві, які ми купили в селі, а у Тоні через плече був моток мотузки. У мене на поясі звисали гачки для скелелазіння.


Біля підніжжя скелі проходив вузький виступ. Ми вибрали шлях, який вів звідти. Я йшов попереду, шукаючи слизькі місця і вказуючи на Тоні. За його похмурим виразом обличчя я міг сказати, що його робота в Інтерполі в цілому була іншою. Справа в тому, що Тоні рідко доводилося залишати цивілізований комфорт. Мені було цікаво, скільки платить Інтерпол у порівнянні з AX.


Щоб дістатися середини урвища, знадобилося всього кілька хвилин, але в іншому це було помітно повільніше. Стежка практично зникла, і ми мали знайти опору для рук і ніг в ущелинах. Це була ризикована справа. Тепер ми були так високо, що, якби ми впали, важко сказати, що з нами. І коли ми були приблизно за тридцять футів нижче вершини, Тоні послизнувся на пухкому камені, втратив рівновагу і почав падати.


"Простягни руку!" - заревів я.


Він відпустив праву руку і схопив мене. Я схопив його за руку, і його вага збила мою ліву ногу з опори. Коли я послизнувся і спробував поворухнути ногами, я подумав, що впаду. Але правою рукою я схопився за гострий камінь над головою і міцно вчепився.


«Знайдіть щось, за що можна триматися ногами», - прогарчав я. Моя вага почала послаблювати камінь. Здавалося, минула ціла вічність, перш ніж Тоні знову знайшов опору для своїх ніг і відпустив мене, щоб я міг знову поставити ліву ногу і спертися за неї.


'Добре?' - Запитав я, важко дихаючи.


«Сі», - прогарчав він з переляканим обличчям.


Я захоплювався Тоні. Він набагато більше боявся сходження, ніж я, але почав його без заперечень.


«Це недалеко, – сказав я.


Я ретельно вибрав місця, за які можна було вхопитися, і продовжив. Джина перетворилася на ляльку далеко знизу на вузькому пляжі.


Нарешті ми дійшли приблизно до п'ятдесяти футів нижче вершини з Тоні трохи нижче за мене. Його кісточки побіліли, губи були стиснуті. Я взяв у нього мотузку і провів петлю через альпіністський гак, який я схопив на своєму поясі. Міцно тримаючись за скелю правою рукою, я дозволив гаку з петлею мотузки вільно звисати збоку і шпурнув усе це на вершину скелі.


Гачок зник за краєм скелі. Мотузка висіла поряд зі мною. Я потяг її. За кілька дециметрів гак за щось зачепився і зупинився. Я натягнув мотузку і подивився на Тоні. "Ми майже біля мети", - сказав я.


Його обличчя висловлювало сумнів. Я схопився за мотузку з вузлами й поліз. Взявшись за руки, я забрався на вершину. На півдорозі гачок відпустив, я впав на три дециметри, потім гачок знову зачепився. Я відчув піт на губах та в очах.


Я обережно підвівся й нарешті виглянув з-за вершини. Всього за двадцять метрів від нього стояла покрита білою штукатуркою будівля компанії San Marco Imports. Це був невисокий одноповерховий будинок із забитими вікнами, а за високим дротяним парканом, що оточував будинок, росли бур'яни.


Я переліз через край і поповз туди, де гак закріпився за гострим каменем. Я затягнув його, потім глянув на Тоні і кивнув головою. Він піднявся по мотузці. Йому знадобилося деяке зусилля, але, нарешті, він зробив це і сів поряд зі мною.


«У вас шалені ідеї, аміко», – сказав він.


"Я знаю", - сказав я зі сміхом. Я підійшов до краю урвища і помахав Джині, щоб вона знала, що ми благополучно піднялися нагору. Вона помахала у відповідь. Я глянув на кам'янисту місцевість. «Приблизно за півмилі звідси легша дорога вниз», - сказав я Тоні. "Ми скористаємося ним пізніше".


"E Conte", - сказав він. "Я згоден ".


Ми підповзли до воріт. Жодних ознак життя.


«Я швидко подивлюся, – сказав Тоні. Він поповз із спітнілим обличчям до кута дротяного паркану. Він глянув на фасад будівлі, потім повернувся до мене.


«На головному вході стоїть охоронець, який мені здається озброєним», - сказав він.


'Я так і думав.'


«Ще, як мінімум, одна машина припаркована попереду, але я бачив службовий вхід у бічній стіні. Я вірю, що це дозволить нам увійти так, щоби охоронець нас не помітив».


"Добре", - сказав я. «Але я щойно виявив у цьому паркані сигналізацію. Ми маємо щось із цим зробити».


Ще п'ятнадцять хвилин пішло на те, щоб імпровізувати обхід системи сигналізації, щоб ми могли прорізати невеликий отвір у нижній частині огорожі. Потім ми заповзли всередину і попрямували до бічних дверей, які виявив Тоні. Коли ми дісталися місця, ми помітили, що охоронець не бачить нас зі своєї позиції біля воріт. Я прослизнув повз будівлю, доки не зміг добре її розглянути. Він був у розстебнутій сорочці, а під пахвою тримав автомат АК-47. Поруч із брамою була невелика будка охоронця; До будки було прив'язане щось, чого Тоні не бачив: велика німецька вівчарка. На щастя, вітер віяв у наш бік, так що собака нас не вчула. Але я знав, що нам треба поводитись дуже тихо, коли ми відкрили службовий вхід.


Ми підкралися до металевих дверей і глянули на замок. Відкрити його було неважко; за допомогою спеціальної відмички це зайняло лише кілька хвилин. Я обережно штовхнув двері й зазирнув усередину.


"Давай", - прошепотів я Тоні.


Ми витягли пістолети і ввійшли всередину. Тоні зачинив за нами двері. Ми були в коридорі, що веде до фасаду невеликої будівлі. Десь вдалині почувся глухий дзижкий звук. Здавалося, він йшов знизу, але сходів не було видно.


Я жестом попросив Тоні залишатися поряд зі мною, поки ми підкралися до передньої частини будинку. Ми опинилися у свого роду приймальні чи офісі. За столом сидів чоловік у білому халаті, який мені здався якимсь техніком. У кутку охоронець читав італійську газету. Ніхто з них нас не бачив і не чув.


Перед столом стояла L-подібна стійка, що відокремлювала чоловіка від відкритих вхідних дверей та вартового. Коли я кивнув Тоні, він пройшов через ворота у стійці, і я зробив кілька кроків до охоронця.


"Сідайте", - крикнув я італійською.


Охоронець скочив зі свого місця, і його рука потяглася до револьвера на стегні, але потім побачив, що мій «Люгер» націлився йому в груди. Чоловік у білому халаті подивився на Тоні, а потім на мене, повільно підводячись зі свого місця.


"Де Юда?" - спитав я його, не зводячи пістолета і пильного погляду з охоронця.


"Для чого він вам?" - Запитав охоронець.


«Ходімо, пішли», - сказав Тоні, встромивши свою «Беретту» 38 калібру в спину чоловікові. «Не відчувай нашого терпіння».


"Юди тут немає", - сказав чоловік. Він відповів італійською, але здавався німцем або, можливо, скандинавцем. Тепер він обернувся до нас і уважно оглянув наші обличчя. Це був худорлявий чоловік у окулярах без оправи та холодними блакитними очима. Він був схожий на людину, яку найняв би Юда. Але якщо він був техніком, у чому полягала його функція тут?


"Чи можете ви зв'язатися з вартовим зовні?" Я запитав.


"Так", - відповів він.


"Не кажи їм!" охоронець рвонувся у куток.


Я підійшов до нього, вийняв з кобури револьвер і сунув собі під пояс. Потім я повернувся до техніки: «Скажи цьому вартовому зовні, щоб він увійшов сюди», - сказав я.


"Він не може залишити свою посаду!"


"Не розмовляй з ними!" – наполягав охоронець.


"Заткнися, ідіот!" сказав технік крижаним тоном.


"Скажіть йому, що містер Юда розмовляє по телефону і хоче дати йому особливі інструкції", - сказав я.


Чоловік перевів погляд із мене на Тоні. «Роби, як він каже, – сказав Тоні.


Технік відчинив ящик столу і виявив передавач. Він натиснув кнопку і сказав: Карло. Йдіть сюди. Містер Юда хоче, щоб ви поговорили з ним по телефону.


Ми мовчки чекали, поки вартовий іде від воріт до будівлі з загрозливим АК-47 під пахвою. Коли він підійшов до дверей, охоронець у розі крикнув: «Обережно! Вони мають зброю!


Чоловік у дверях глянув на Тоні і мене, потім підняв автомат. Я вистрілив і влучив йому в груди. Коли він упав на двері, автомат сильно загримів. Кулі встромилися в підлогу, стійку і груди охоронця, який викликав попередження. Він урізався в стіну і впав зі стільця, на якому сидів. Обидва були мертві.


Я підійшов до дверей і визирнув. Нікого не було видно. Коли я знову повернувся до техніки, його обличчя було білим.


«А тепер давай, – сказав я. "Невже Юда пішов?"


«Я тут один, – сказав він. На його голос я міг сказати, що він говорив правду.


"Де видобуток?" - Запитав Тоні.


'Які?'


«Скарби Ватикану. Де вони сховані?


"О, ти думав, що скарби тут?"


Я пройшов за стійку і притис Люгер до лівого вуха чоловіка. 'Де вони?'


Його обличчя було біле, як крейда, і він важко дихав. "Я чув, як вони говорили про печеру", - сказав він, проковтнувши.


Я запитав. - "Що за печера?"


'Зміїна печера. Десь тут.


«Я знаю це, – сказав Тоні.


Я сильніше притис Люгер до голови людини. "А що тут під землею?"


На його обличчі з'явився вираз жалюгідного жаху. 'Нічого такого!' – голосно сказав він.


Ми з Тоні подивилися один на одного. Я запитав. - «Якщо скарби заховані в печері поблизу, як ви вважаєте, що за приміщення під нами?»


"Я думаю, ми повинні це з'ясувати", - сказав Тоні.


«Зв'яжіть його, – сказав я. "У нас є всього кілька хвилин до того, як Джина піде на човні".


Тоні заткнув чоловікові рот кляпом з його краватки, зав'язавши його мотузкою, поки я шукав сходи. Сходів не було, але коли я відчинив двері комори для мітел, то побачив ліфт.


Я вигукнув. - "Давай, Тоні!" "Ми можемо спуститися".


Ми увійшли до маленького ліфта і безшумно спустилися, нам було цікаво подивитися, що ми знайдемо внизу. За кілька хвилин ми вийшли з широко розплющеними очима.


'Боже милосердний!' – сказав Тоні.


«Ти маєш рацію», - сказав я і тихо свиснув.


Ми увійшли до неймовірного підземного комплексу. Ми могли бачити коридори та кімнати у всіх напрямках, крім скелі. Поки ми йшли, я не вірив своїм очам. Одна секція містила повну ядерну «фабрику», а в сусідніх приміщеннях знаходилося все пов'язане з нею обладнання та механізми. Юда став ученим-атомником! Нарешті, ми знайшли свого роду лабораторію з великим столом та сейфом. Тоні взявся за роботу із сейфом, який, як він з радістю сказав, може відкрити, поки я оглядав стіл. Коли сейф було відкрито, ми виявили кілька цікавих документів. Поклали їх на стіл.


«Минули невирішені крадіжки витворів мистецтва», - сказав Тоні. «Юда та Фареллі, мабуть, увесь час працювали разом».


Я вийняв із сейфа аркуш паперу і подивився на нього. «Боже мій, – сказав я. «Юда роками крав секрети країн НАТО. І зрештою у нього було їх достатньо, щоби зібрати власну атомну бомбу».


"Ймовірно, тому він почав ці пограбування", - сказав Тоні. "Для фінансування цього проекту".


Я взяв інший папір і довго дивився на нього. «Ну-ну, – кисло посміюючись, сказав я. Це був викрадений документ, який я поклав до етруської вази.


"Це було те, що ти шукав, Нік?"


'Так.' Я акуратно склав папір і поклав у кишеню.


"Тоді твоя місія завершена, - сказав Тоні, - і я буду готовий, коли зберу скарби мистецтва з цієї печери".


Я простяг йому кілька малюнків тушшю. Ні, моя місія не завершена. Ми думали, що Іуда продасть цей документ російським, але, схоже, він сам може скористатися ним. Це докладні розробки креслення документа, який я поклав до кишені. А в інших паперах є нотатки про конструкцію пристрою».


Ти хочеш сказати, аміко, що документ, який несвідомо вкрав Іуда, містить план частини атомної бомби?


"Так", - відповів я. Було ясно, що Юда бачив, що детонатор зробить його арсенал ефективнішим, і тому хотів його використати. Це також вказувало на те, що бомба Юди була маленькою – можливо, портативною. Мені спало на думку, що навіть переносна бомба може повністю зруйнувати велике місто.


"Як ви думаєте, він застосує це?" - Запитав Тоні.


"Це я точно знаю".


"Тоді де бомба?"


Я задумливо глянув на нього. "Припустимо, що бомба готова", - сказав я. «У Юди був час виготовити пристрій та помістити його у свою бомбу. Припустимо, все готове і бомба кудись полетить?


"Ах", - пробурмотів Тоні.


Він узяв ще один аркуш паперу та вивчив його. "Подивися на це, Нік".


Щось було подряпано олівцем на папері. Воно було італійською мовою і гласило: «Потужність в одну мегатонну з радіусом поразки сорок п'ять кілометрів на рівні землі».


«Господи, - сказав я.


"Але що він робитиме з такою зброєю?" - Запитав Тоні.


"Не знаю", - відповів я. «Але чого б він не хотів, креслення з вази зробив його план реальнішим. І я відчуваю відповідальність за це».


"Грунда", - сказав Тоні. "Ніхто не може передбачити такого неймовірного причинно-наслідкового випадку".


Я взяв роздруковану брошуру, що випала з-під столу. "Це цікаво."


"Що трапилося, Нік?"


"Графік руху суден лінії Італія". Я подивився на список круїзних лайнерів на обкладинці брошури і побачив ім'я, яке спалахнуло в моїй голові. «Ось Леонардо».


Тоні примружився. Леонардо. Чекайте, ми… »


«Записка від Фареллі», – нагадав я йому. – Це ви розшифрували. На ньому було написано: «Товар Леонардо», за яким було побачення. Це було вчора.


- Товари для Леонардо, - повільно повторив Тоні. «Che diavolo, мій друже. Як ви думаєте, ця записка відноситься до ...


"Мені це здається ймовірним". Я відкрив папку та знайшов список дат відправлення різних кораблів. Поруч із "Леонардо" дата була обведена червоним. Коли я побачив, яке це було число, я вилаявся собі під ніс.


Тоні глянув через моє плече, потім глянув на мене. "Цілком вірно", - сказав я. «Леонардо» знову вирушить у плавання через чотири дні. Ймовірно, він має на борту атомну бомбу. А потім він вирушить до Нью-Йорка».


Розділ 9


Пізніше ми з Джиною повернулися до Риму. Тоні Бенедетто залишився на Сицилії, щоб дочекатися своїх колег із Інтерполу та забрати скарби Ватикану з печери Юди. Він уже передав техніку сицилійської поліції і попросив Інтерпол у Римі заручитися допомогою поліції Риму та Капрі, щоб заарештувати Джованні Фареллі та Іуду, як тільки вони з'являться.


З кімнати Джини ми зателефонували в аеропорт і забронювали місця на літак до Неаполя наступного ранку. "Леонардо" знаходився в Неаполі і звідти відпливе до Нью-Йорка.


Вдень я зв'язався з Хоуком. Він був радий почути, що я отримав документ назад, і залишався в гарному настрої, доки я не сказав йому, що Юда майже напевно вже задіяв детонатор.


'Що?'


"Думаю, він встановив цю атомну бомбу на борт "Леонардо", - сказав я, - і корабель вирушить до Нью-Йорка".


"Боже правий", - пробурмотів Хоук. "Як ви думаєте, він має намір використовувати цю бомбу тут?"


"Я не можу уявити собі нічого іншого", - відповів я.


Запанувала довга мовчанка, порушувана лише важким диханням Хоука з іншого боку. Я глибоко зітхнув і продовжив, не маючи наміру уявити райдужну ситуацію, якби я знав, що вона зовсім інша.


«Як ви знаєте, у створеної ним бомби радіус поразки становить п'ятнадцять миль. Не кажучи вже про вторинні та третинні ударні хвилі. Судячи з знайдених мною креслень, йому вдалося за лічені дні зробити бомбу досить маленьку, щоб її можна було зберігати в станційному сейфі. Але розмір не має нічого спільного з руйнівною силою...'


«Так, я це розумію, Картер. Дій, - сказав Хоук, явно роздратований фактами, які я йому повідомив.


«Все, що потрібно було зробити Юді, – це викинути бомбу за борт. Потім вона може лежати на дні Нью-Йорка гавані протягом декількох днів, навіть тижнів. Може місяцями. Тепер, коли у нього є детонатор, все, що йому потрібно зробити, це поєднати його з детонатором дальньої дії. Він може бути на екскурсії до Філадельфії, і йому просто потрібно було натиснути кнопку. А потім… прощай, Нью-Йорку».


'Але чому?' - спитав Хоук. - Не має значення, чи скине він бомбу з корабля, Картер. Я хочу знати, чому він схиблений на такому божевільному плані».


«Тому що Юда божевільний, сер. Ви знаєте це не гірше за мене. Він ненавидить нас і нашу країну; особливо після нашої останньої зустрічі у Ніагарі. Можливо, це його концепція помсти, хто знає.


'Помста?' - вигукнув Хоук, і тепер він майже розгнівався на мене за те, що я поставив його перед моїм уявленням про перекручений характер Юди. «Вбити десять мільйонів людей, Картер? Боже мій, мужику, нам треба зупинити його, перш ніж це діло справді вийде з-під контролю. Ти маєш знайти цю бомбу, Картер. І, звісно, Іуду».


«Готовий посперечатися, - швидко сказав я. - Але якщо це вас втішить, тримаю парі, що Юда нікому не передавав наш секретний детонатор. Принаймні поки . Уважно прочитавши документи, які я знайшов у лабораторії, я підозрюю, що він передав плани своїм співробітникам у кількох фрагментах. Таким чином, ніхто не знає весь пристрій; кожен знає лише частину. Сподіваюся, нам більше не доведеться про це турбуватися, коли ми схопимо Юду».


"Якщо Нью-Йорк спершу не вибухне, ти маєш на увазі".


"Справді, сер", - сказав я.


Ну, давай, Нік. Повідомь мене, коли саме "Леонардо" прибуде до Нью-Йорка, щоб на місці події були агенти. Ви можете знайти бомбу до того, як сюди прибуде корабель. Якщо ні, мені доведеться попередити велику кількість людей».


'Я знаю це.'


Коли я перестав дзвонити, ми з Джиною пішли в офіс в Італії. Було сказано, що розклад плавання нещодавно змінився, і що я маю піти до капітана порту Неаполя або представника італійської лінії.


Пообідавши в одному з улюблених ресторанів Джини, ми повернулися до її кімнати. Я нічого не міг зробити до наступного ранку, потім літак відлітав до Неаполя. Я також зарезервував місце для Джини, але ще не сказав їй.


Після того, як я налив випити, Джина, одягнена в прозору нічну сорочку, підійшла і сіла поруч зі мною на маленький диван і притулилася до моєї руки.


"Це буде наша остання ніч разом, Нік?"


Я глянув у ці темні очі і зрозумів, як багато Джина Романо зробила для мене. Я дуже за нею сумував би, якби нам довелося розлучитися. Це було невдачею у моїй роботі. Ви не можете потрапити в емоційні труднощі. Це просто завдає біль. Тож було б краще, якби це була наша остання ніч. Але AX все ще була потрібна Джина.


«Чесно кажучи, – відповів я, – це буде не наша остання ніч. Тобто, якщо ви хочете попрацювати в AX ще якийсь час».


«О так, мабуть, – сказала Джина. Вона поцілувала мене – у мене різко піднявся тиск.


«Почекайте, поки ви не побачите, що це за робота, перш ніж ви надто захопитеся», - сказав я з усмішкою.


"Можу я залишитися з тобою?"


'Так.'


"Тоді все буде добре".


Я глянув на її соски, які темніли під прозорою нічною сорочкою. Зосередитись на Юді було непросто».


"Джино, - сказав я, - тобі треба знати деякі речі, які я приховував від тебе досі".


Вона виглядала серйозною, чекаючи на моє пояснення.


"Ми перевірили графік плавання "Леонардо", тому що вважаємо, що на борту є атомна бомба".


«Ніко, ти маєш на увазі маленьку атомну бомбу?»


"Певного виду, так". _


«Але яке відношення це має до пограбування у Ватикані та Джованні Фареллі?»


«Ми вважаємо, що Фареллі і якийсь Юда або, можливо, один лише Юда принесли бомбу на борт корабля, який має вирушити до Нью-Йорка. Вони збудували бомбу, використовуючи вкрадений у мене документ».


"Нік, це звучить неймовірно".


'Але це так. Я повинен знайти цю бомбу, перш ніж Юда її підірве. Якщо Юда на борту, він, ймовірно, буде замаскований. Він майстер маскування, тому я не можу розраховувати на його розкриття. Я маю негайно почати шукати бомбу».


"І тобі потрібна допомога із цим?"


«Мені неприємно питати тебе, Джино. Але Тоні Бенедетто зайнятий пошуками Фареллі, і я не знаю, чи надійде Інтерпол на мою думку, коли ми будемо на кораблі. Ви повинні тільки виконувати мої накази, і ви зможете пройти через двері, які залишаться для мене зачиненими».


На мить вона подивилася повз мене. "Це звучить небезпечно", - м'яко сказала вона.


«Та це може бути небезпечним для життя».


"Але ви вірите, що Джованні спланував цю жахливу річ?"


«Я вважаю, що він мав до цього якесь відношення».


Вона глибоко зітхнула. "Я ненавиджу Джованні Фареллі", - повільно сказала вона. «Якщо я зможу зробити щось, щоб зупинити його, я буду дуже щаслива. Але, - вона зробила паузу, - є ще дещо. Моя племінниця Анна живе у Нью-Йорку. Вона моя остання родичка, і я її дуже люблю. Невже її життя теж буде у небезпеці через цю бомбу?


«Скоріш за все, – визнав я.


"Тоді я піду з тобою, Нік".


"Добре", - сказав я. «Тоді ви все одно отримуватимете зарплату». Я поставив склянку і обійняв її. Її рот був гарячим та нетерплячим. Її соски були твердими під нічною сорочкою.


"Я рада, що я тобі потрібна, Нік", - прошепотіла вона.


«Готовий посперечатися, – сказав я.


"І що ти мені довіряєш".


Я міг би сказати їй, що нікому не довіряю, але не було сенсу розчаровувати її або зневажливо говорити, що вона збиралася зробити для AX. Я штовхнув її на диван, і ми притиснулися один до одного, і якийсь час нам не було ні до Юди, ні до Джованні Фареллі, ні до "Леонардо" зі знаряддям смерті на його борту. Була тільки тепла шкіра, чуттєві запахи, звуки та ласки Джини та реве пекло, яке вона створила в мені.


Наступного ранку це був короткий переліт до Неаполя. Ми приземлилися відразу після восьмої години, взяли таксі в аеропорту і були доставлені прямо в район гавані Неаполя, де прибули і вирушили великі розкішні пасажирські кораблі. Ми приїхали туди о дев'ятій годині і вийшли перед офісом капітана порту. За кілька хвилин ми сиділи в кабінеті його помічника і говорили про Леонардо.


- Ви хочете поїхати на Леонардо, синьйоре? - Запитав молодик.


'Так.'


"Ну, його тут немає".


'Як?'


"Я впевнений, що його немає в гавані, синьйор Картер", - сказав він. "Але якщо ви зачекаєте хвилинку, я перевірю". Коли він виходив із офісу, Джина подивилася на мене. "Це невдача, чи не так?" — спитала вона.


'Можливо.'


Коли молодий італієць увійшов, у нього під пахвою була величезна книга, що важила щонайменше десять кілограмів. Він важко впустив його на стіл.


«Ось воно, містере Картер», - сказав він. «Леонардо відплив два дні тому відповідно до нового графіку руху італійської лінії».


«Господи, – з гіркотою сказав я.


"Ви можете дізнатися тут, в офісі компанії Italy Line, коли очікується прибуття корабля до Нью-Йорка".


Я запитав. - "Як далеко пішов корабель?"


Він глянув угору. «Якщо я вірно пам'ятаю, це швидкий корабель.


Мабуть, уже на півдорозі. Я повільно похитав головою. Бомба безперечно була на борту. І менше ніж за три дні корабель прибуде до Нью-Йорка. Я спробував згадати, де знаходиться найближче військове командування США. Мені потрібно було швидко дістатися телефону.


Я встав. «Дякую», - сказав я молодій людині.


Якщо вам терміново потрібна допомога військових, вам треба поговорити з людиною. Я знайшов цю людину в особі генерала Макфарлейна. Я зателефонував йому на найближчу базу ВПС США. Поки ми говорили, він перевірив моє посвідчення особи по іншій лінії.


«Мені неприємно питати вас, генерале, - сказав я, - але в мене має бути літак, який може наздогнати "Леонардо".


«Отже, цей літак скоро має бути тут», - сказав генерал. 'Я знаю це. У вас є щось?


Настала коротка мовчанка. «Є суперкарго, який вони готували до вильоту до Вашингтона. Ми просунемо рейс вперед і зробимо вам невеликий гак. Як ти вважаєш, це нормально?


"Звучить здорово, генерал".


«Літак буде в аеропорту Неаполя об одинадцятій годині. Я буду на борту, щоб упізнати вас.


"Відмінно, генерале", - сказав я. «Нам потрібні два парашути та рятувальний пліт».


Він запитав. - "Два парашути?"


«Зі мною молода жінка, генерале. Вона працює на AX.


'Добре, ми подбаємо про це, містере Картер.


«Дякую, генерале».


По дорозі назад в аеропорт я запитав Джину, чи стрибала вона коли-небудь з парашутом з літака. Вона подивилася на мене, ніби я збожеволів.


Я запитав. - "Як ти думаєш, ти зможеш це зробити?"


Вона зітхнула. На той час я з'ясую це.


Ми стрибаємо в море, тому приземляємось трохи м'якше, ніж на суші, - сказав я. «Звичайно, ви маєте звільнитися від парашута, як тільки ви впадете у воду, інакше у вас будуть проблеми. Як тільки ми позбудемося парашутів, у нас буде рятувальний пліт».


Думаю, я зможу це зробити, – сказала вона, але виглядала нервовою. Незабаром після того, як ми прибули до аеропорту, на зеленому тлі приземлився великий транспортний літак. Генерал і ад'ютант зустріли нас із Джиною у будівлі вокзалу. Генерал був високою людиною, колись льотчиком. Він уважно подивився на моє посвідчення особи. Потім він широко посміхнувся до мене.


«Військово-повітряні сили доставлять вас на місце події, містере Картер. Наскільки терміновий цей рейс насправді?


"Я можу тільки сказати вам, що на борту "Леонардо" є небезпечна людина, генерал, і ми повинні його знайти".


Генерал Макфарлейн підібгав губи; він хотів ще спитати, але знав, що я не можу йому відповісти. Нарешті він простяг руку і сказав: «Бажаю вам усіляких успіхів».


«Дякую, генерале», - відповів я. "Нам краще піти зараз".


Генерал не повернувся до вантажного літака. Він сказав, що йому треба чимось зайнятися в Неаполі, і що після цього він повернеться на свою базу. Ми попрощалися з ним біля вантажних дверей будівлі вокзалу та пішли до літака у супроводі ад'ютанта. Двигуни вже працювали, і ми піднялися на борт у сильному вітрі. Незабаром після того, як нас представили півдюжині солдатів і офіцерів у формі, ми злетіли.


Лінія Італії дала нам детальний план плавання Леонардо, і нам сказали приблизно де ми його знайдемо. Крім того, ми зв'язалися з капітаном, капітаном Бертольді, і він знав, що повинен стежити за тим, щоб два парашутисти не зникли в морі. Протягом останніх півгодини до контакту між літаком та кораблем підтримуватиметься радіозв'язок.


Пілот підрахував, скільки часу потрібно, щоб обігнати Леонардо, і вирахував чотири п'ять годин. Це мене дуже влаштовувало, тому що час ставав важливим чинником. Ми їли холодну їжу, доки машина летіла над південною Францією. Коли ми поїли, материкова Європа залишилася позаду.


Ми отримали парашути, і надзвичайно терплячий американський сержант показав Джині, як вони працюють і що робити, коли настане час. Я дивився та слухав.


«І все, що мені потрібно зробити, це потягнути за обручку? - Запитала Джина.


"Цілком вірно, мем", - сказав сержант. "Але спочатку ви повинні повністю відірватися від літака, пам'ятайте про це".


'Так. Я маю повільно рахувати до десяти», - сказала вона.


Думаю, все буде гаразд, сержант, - сказав я.


"Так", - нерішуче відповіла Джина. Вона виглядала маленькою і тендітною, стоячи в зеленому льотному костюмі, який їй дали. Вона прибрала волосся з обличчя. - "Я можу це зробити".


"Тільки не відпускай це кільце", - сказав сержант. "Ви можете впасти далеко, перш ніж знову зловите його".


«Не відпускати обручку», - повторила Джина.


Тим часом пілот зв'язався з Леонардо і повідомив капітанові про наш стрибок і про те, де нас шукати. Він попросив капітана взяти нас на борт і допомогти всім, чим можна.


Був безхмарний день. Ми з Джиною дивилися у вікно, доки не побачили довгий білий океанський лайнер, який, здавалося, нерухомо лежав під нами в кобальтово-синьому морі.


Сержант кивнув мені. "Ми готові до стрибка, містере Картер".


За кілька хвилин ми вже стояли біля відчинених дверей літака. Навколо нас свистів вітер. Нічого не було видно, окрім блакитного неба та синього моря.


Добре, Джино, - сказав я. Я поважав її за її хоробрість. - "Не дивися вниз. Ти просто крокуєш за двері і тримаєш кільце. Порахуй до десяти і тягни за нього.


Я буду прямо за тобою».


Добре, сказала вона, щосили намагаючись посміхнутися.


Вона обернулася і стрибнула. Я побачив, як вона впала, а потім побачив опуклість білого шовку позаду неї. Їй це вдалося. Я кивнув сержанту і вискочив із літака.


Якщо ви не стрибаєте так часто, у перші кілька секунд після стрибка ваш шлунок буде дивно засмучений. Мій підстрибував угору й униз, коли я пірнав у море внизу, і вітер свистів навколо моїх вух та голови, затримуючи подих. Витягнувши кільце, я спостерігав, як він розвертається, коли робив сальто в низхідному потоці повітря. Раптом парашут різко сіпнувся. Наступного моменту я повільно поплив до блискучого моря з білою повітряною кулею над моєю головою. Прямо піді мною Джина парила, її парашут м'яко погойдувався на вітрі. Не далеко попереду був повільно розширювався білий корпус "Леонардо", малюючи пінистий слід у спокійному морі.


Розділ 10


Джина врізалася в темно-сині води Атлантичного океану за кількасот ярдів від гладкого білого корпусу "Леонардо", що зупинив машини і здавався майже нерухомим. Коли я спускався до води, я побачив, як з корабля спускають рятувальну шлюпку. Наді мною майорів третій білий парашут, наш рятувальний пліт. Через секунду після того, як я побачив пліт, я пірнув у море.


Я повністю поринув у воду, а коли знову піднявся, я зняв паски. Солона вода зачепила очі. Я витер їх і спробував побачити Джину за хвилями. Нарешті я знайшов її за двісті ярдів від мене. Пліт приземлився трохи ближче до носа корабля, що підіймався.


Я поплив до Джини. Коли я був за п'ятдесят ярдів від неї, я побачив, що вона в порядку. Вона зняла парашут і попливла до мене. Ми зустрілися у вируючій воді, і я обійняв її за талію.


"Я зробила це, Нік!" - Вигукнула вона з променистою усмішкою на обличчі.


Я посміхнувся. – «Давай, – сказав я. "Давайте виліземо з води".


До плоту дісталися легко, і після того, як я розстебнув ремені, розгорнув пакунок. Коли я витяг клапан збоку, пролунало шипіння повітря, гучне шипіння над морем, і жовтий пліт надувся. Я піднявся на борт і втяг Джину.


"О!" - сказала вона, падаючи спиною в пліт. "Яке полегшення!


"Ми будемо на кораблі раніше, ніж ви це дізнаєтеся", - сказав я. "Дивися." І я вказав на маленький човен, що йде до нас.


Шлюп виявився з нами дуже швидко. На борту було кілька молодих італійців. Коли вони занурили нас у човен, вони здивовано подивилися один на одного, побачивши, як Джина знімає свою льотну шапку, так що її вологе волосся впало їй на плечі. Один із чоловіків свиснув, але Джина проігнорувала його і вчепилася в мою руку.


Коли ми піднялися на борт, члени екіпажу кинулися вітати нас. Декілька пасажирів штовхнулися, але капітана ніде не було. Я подумав, що коли Юда був на борту корабля, він, напевно, нас уже бачив. Це було для нас погано, але ми нічого не могли з цим вдіяти.


Нас відвели до корабельного лікаря, який наполіг на короткому огляді. Він був дуже доброзичливий, але не говорив англійською.


Після розслідування молодий корабельний офіцер провів нас у порожню каюту першого класу.


Я спитав, коли він збирався йти. - "Коли я можу поговорити з вашим капітаном?"


«Я спитаю його, синьйоре», - сказав він, з тугою дивлячись на Джину.


«Принаймні вони дали нам сухий одяг», - сказала Джина, вказуючи на одяг на двоспальному ліжку. Для Джини були блузка, спідниця та вовняний светр, а для мене – костюм у тропічному стилі та спортивна сорочка. Ще вони дали нам м'які шкіряні сандалі.


«Вони здаються дуже безтурботними щодо нашого прибуття», - сказав я. "Якщо офіцер зволікає, я сам знайду капітана".


Ми швидко одяглися. Джина приголомшливо виглядала у своєму вбранні. Я був схожий на сицилійське жиголо. Я відкрив міцний водонепроникний пакет, який був на мені, і оглянув свою зброю, люгер та шпильки. Я пристебнув кобуру поверх сорочки з короткими рукавами і сховав Вільгельміну. Але я почекав, поки Джина піде в маленьку ванну, щоб причесатися, перш ніж розгорнути Хьюго і пристебнути її до передпліччя. Коли вона повернулася до каюти, моя куртка вже затуляла зброю.


"Ти виглядаєш красиво", - сказала Джина.


"Ти теж", - відповів я. «Ходімо подивимося. У нас мало часу ".


Ми вийшли на палубу. На такому великому кораблі було важко зрозуміти, як дістатися до містка. Ми йшли близько двадцяти хвилин, перш ніж нарешті дісталися верхньої пасажирської палуби.


"Де ми можемо знайти капітана?" Я спитав у моряка.


«Капітана, сер? Це неможливо.'


«Він чекає на мене», - сказав я.


Він засумнівався. "Можливо, тобі варто запитати у стюарда".


«До біса його! Де старший помічник? ».


«Ах, містере Фікуцца. Це має бути на містку.


«Дякую», - сказав я і пішов повз нього до сходів, перед якими висів ланцюг. Він простяг руку.


"Ви і леді повинні спочатку піти до свого екскурсовода, сер".


"Вада аль дияволо!" - Вголос сказала Джина. "Че нібито!"


Вона вилаяла його. Я поклав їй руку на плече.


"Дивись", - сказав я морякові. - Ми йдемо туди шукати містера Фікуца, чи з вашою компанією, чи без неї. Чи можете ви відвести нас до нього?


Він на мить подивився на моє похмуре обличчя. "Відмінно", - сказав він. - "Йдіть за мною."


Він відпустив ланцюг для сходів, і ми пішли за ним до мосту. Він попросив нас почекати у проході, поки він піднімається мостом. Я мельком побачив чоловіків у білих мундирах, і за кілька хвилин один із них вийшов. То був перший помічник Фікуца.


"А, містер Картер і міс Романо", - сказав він із широкою усмішкою.


Я запитав. - "Де капітан?"


"Він сказав, що скоро побачиться з вами".


Я почав хвилюватись. Лінійний штаб в Італії сказав би йому, наскільки терміновою є наша місія, навіть якби він не знав подробиць.


"Ми хочемо поговорити з ним зараз", - сказав я. "Нам потрібно обговорити дуже важливе питання".


«Але містер Картер, капітан дуже зайнятий. Він… «Чорт забирай, Фікуцца», - сказав я. «На карту поставлено безпеку цього корабля та його пасажирів. Час минає.'


Він виглядав замисленим. Потім він сказав: «Ідіть за мною».


Після невеликої прогулянки ми опинилися біля дверей капітанської каюти. Фікуца постукав. Коли ми почули голос усередині, Фікуца відчинив двері, і ми втрьох увійшли всередину.


За дерев'яним столом сидів високий товстий чоловік із сріблясто-сивим волоссям. Він підвівся і після того, як Фікуца представив нас, шумно привітав нас.


Він сказав; - «То це ті два десантники!» це прозвучало поблажливо. "Драматичний спосіб потрапити на борт, вам не здається, містере Картер?"


"Боюсь, у нас не було вибору, капітане", - відповів я.


"Сядьте, будь ласка", - сказав він, вказуючи на два стільці.


Ми сіли.


«Добре, – сказав Бертольді. «Моя компанія повідомила мене, що ви шукаєте якогось пасажира на моєму кораблі. Скажіть, містере Картер, чому не можна заарештувати цю людину, якщо вона вийде на берег у Нью-Йорку?


Насамперед, - сказав я, - безперечно, ця людина замаскована, тому ми повинні знайти її, перш ніж ми дістанемося до Нью-Йорка. По-друге, я не поліцейський, і навіть якби я був, ця людина не залишила б живих свідків. Тож справа не в простому арешті».


«Так, звісно, – сказав капітан. "Я можу побачити ваше посвідчення особи, містере Картер?"


Я показав йому своє посвідчення особи.


«Ах, американська розвідка. А молода леді?


"Вона працює на нас", - сказав я.


"Вірно." Він зрозуміло посміхнувся. «Містер Фікуцца допоможе вам у ваших пошуках, містере Картер. Ви не можете використовувати вогнепальну зброю на цьому кораблі, крім випадків самооборони, і ви повинні поважати конфіденційність інших моїх пасажирів. Крім того, ви повинні зробити все можливе, щоби не зв'язуватися з ними».


Я знову почав злитися. - Капітан Бертольді, - сказав я, - я не готовий сперечатися. Я пропоную вам послухати те, що я хочу сказати, перш ніж ви вирішите, що ми будемо, а що не робитимемо».


Бертольді та Фікуца обурено переглянулись. "У мене немає всього дня, щоб обговорювати це питання, містере Картер", - холодно сказав Бертольді. "Якщо вам є що сказати, будь ласка, говоріть коротко".


«Капітане, - сказав я, - ми не тільки про цю людину. Ми вважаємо, що він привіз на цей корабель дуже небезпечну зброю.


'Зброя?'


'Так так ось.' Я глянув прямо на нього. - "Ядерну зброю".


Його очі трохи розширилися.


"Ми вважаємо, що це маленька атомна бомба".


Фікуца підвівся зі стільця. - «Дияволо!


На обличчі капітана Бертольді з'явився натяк на шок, потім він швидко повернувся до своїх скептичних поглядів. - "Які докази у вас є для цього?"


- Жодних точних доказів, - зізнався я. «Записка з назвою вашого корабля та багато додаткової інформації. Але разом вони призводять до розумного висновку». Повисло довге, глибоке мовчання. «Але ви не впевнені, що на моєму кораблі є бомба?»


"Це більш ніж ймовірно, капітан", - сказав я.


"І ви хочете обшукати корабель у пошуках можливої бомби?" - Капітане, - сказав Фікуца, - я можу поставити на це кілька людей.


"Нам потрібно як мінімум дюжина чоловіків", - сказав я. «Це великий корабель, і час закінчується. Ми повинні почати обшукувати каюти всіх пасажирів, які сіли в Неаполі, тому що я впевнений, що справжнього імені людини, яку ми шукаємо, Юди, немає у списку пасажирів. Звісно, ми маємо це перевірити».


«Більшість пасажирів, сідав у Неаполі, містере Картер, – заперечив капітан. «Ви хочете турбувати і засмучувати цих людей. Знаєте, пасажири мають певні права.


І одне з них – це право на безпеку на борту цього корабля, – сказав я. Я також прошу, щоб ви доручили мені пошук, тому що у мене є досвід у таких речах. А потім я хотів би, щоб ви пригальмували корабель, щоб у нас було більше часу.


Іти повільніше! - обурено вигукнув Бертольді. Нізащо. Я маю дотримуватися розкладу. Мої пасажири теж мають свій розклад. Ви навіть не знаєте, чи на борту є бомба. Ні, корабель зберігає нормальну крейсерську швидкість.


Капітане!


«І, - перервав він мене, - пошуками керує містер Фікуца. Ви отримаєте від нього накази, містере Картере, інакше обшуку взагалі не буде. Це зрозуміло?


"Стає ясніше".


Капітан Бертольді повернувся до Фікуцці. «Візьми десять чоловік і цих двох людей та звичаї каюти. Почни з третього класу і піднімайся звідти».


"Капітане, - сказав я, - навряд чи в Юди буде щось, крім першокласної каюти".


«Повторюю, містер Фікуца, почніть із третього класу», - сказав Бертольді. "Якщо там пошук не вдасться, ми подивимося, чи потрібно обшукати інші частини корабля".


Дурність цієї людини була неймовірною. Я вирішив телеграфувати до штабу компанії, що він заважає повномасштабному обшуку.


"Дякую за співпрацю, капітане", - холодно сказав я і встав.


«До ваших послуг, містере Картер», - сказав він. - Ще дещо, містере Фікуца. Якщо є пасажири, які відмовляються від обшуку своїх кают, не наполягайте. Надішліть їх до мене, і я поясню».


"Капітане, у нас немає часу на такі ...


"Ви можете йти, містере Картер".


Я люто глянув на нього. - "Добре", - сказав я. Я повернувся і вийшов з каюти разом з Джиною, а Фікуца пішов за мною.


Фікуца був набагато кориснішим за свого капітана. Він швидко спіймав скарбника Фабриціо, і разом вони зібрали дев'ять моряків, які мали шукати разом із нами. Я хотів би, щоб це не було такою великою роботою, щоб я міг впоратися з нею самостійно.


Через гучномовець було оголошено, що по обіді всі пасажири третього класу повинні залишатися у своїх каютах для перевірки багажу. Це стало б ще одним попередженням Іуді про те, що відбувається, але, схоже, не було способу зберегти наші дії в секреті. Цілий вечір ми обшукували багаж, але нічого не знайшли. Якщо пасажира не було в каюті, пошук не проводився за командою капітана. На щастя, більшість пасажирів там. Опівночі довелося зупинитись – теж за наказом капітана.


Після деякого опору, він дозволив нам обшукати машинне відділення, але ми нічого не знайшли.


Наступного ранку група детективів, включаючи нас із Джиною, трохи відпочила. Ми мали це зробити. Італійським членам екіпажу загрожувала небезпека заснути, і ми також були змучені. Незадовго до полудня ми швидко перекусили та продовжили шлях. Я вмовив Бертольді одразу перейти з третього класу до першого, щоб ми могли залишити другий клас наостанок. Пошуки тривали цілий день. Більшість пасажирів були дуже люб'язні. Дехто наполягав на зустрічі з капітаном, але зрештою погодився на обшук своїх речей.


Наприкінці другого дня ми склали весь список пасажирів, але не знайшли нічого, що нагадувало б атомну бомбу, і не бачили нікого, хто хоча б віддалено нагадував Іуду. Якщо він був на борту, то добре ховався, або його відвідав один із інших одинадцяти осіб, які виконують цю роботу. Але ми ще були з порожніми руками.


Третього дня ми запитали Бертольді, чи можемо ми обшукати приміщення для екіпажу. Він був у люті. "Хіба зараз не очевидно, що ви помилялися щодо бомби, містере Картер?"


"Зовсім ні", - відповів я. «І якщо ви не дасте мені дозволу на це розслідування, я телеграфую до вашого штабу. А потім я також зв'яжусь із Вашингтоном, який потім зв'яжеться з вашим урядом у Римі».


Зарозумілість зісковзнула з обличчя Бертольді. - "Це загроза, містере Картер?"


- Можете називати це як хочете, капітане. Я зроблю все можливе, щоб знайти цей корабель. Ми на повній швидкості пливемо до Нью-Йорка і прибуваємо туди завтра вдень. У цьому місті проживає десять мільйонів людей. Якщо ви не турбуєтеся про своїх пасажирів, подумайте про цих людей. Якщо на борту є атомна бомба, яка може вибухнути будь-якої миті, ви хотіли б, щоб на вашому совісті трапилася така катастрофа? Тобто, якщо ви оберетеся живим, у чому я серйозно сумніваюся.


Фікуцца тихо сказав: "Капітан, можливо, команда не заперечуватиме проти цієї неприємності".


Бертольді підвівся з-за столу і почав ходити. Коли він повернувся до мене, його обличчя було серйозне. "Добре, містере Картер", - сказав він. Ви можете провести своє дослідження. Але я особисто проводжу вас до каюти моїх офіцерів».


"Як хочете", - сказав я.


Обшук тягнувся повільно, до полудня. Він нічого не дав і викликав гнівні зауваження капітана Бертольді. Він був особливо злий, коли ми ненадовго оглянули його покої. Він запитав. - "Тепер ви визнаєте, що бомби немає?"


"Я сказав. - "Ні, тепер я хочу обшукати надбудову, аж до рятувальних шлюпок".


"Абсурд!" - промимрив він, але давайте продовжимо. Фікуца якийсь час нам помагав; після цього ми з Джиною залишилися самі. Ми оглянули галери, комори, всі ями та кути великого корабля, але безрезультатно.


"Можливо, капітан правий, Нік", - сказала Джина за вечерею того вечора. – «Може, на борту немає бомби. Можливо, Юда втратив свій шанс через зміну розкладу плавання».


«Я хотів би, щоб це було правдою», - сказав я. «Я дійсно хочу, щоб Бертольді мав рацію. Але я знаю Юду, Джина». Я насупився. «Маємо бути місця, які ми не обшукали. Або, можливо, один із наших помічників погано впорався з роботою. Ми не знаємо. А завтра ми запливемо до гавані Нью-Йорка. Я мушу надіслати Хоуку повідомлення по радіо сьогодні ввечері. '


"Що ти скажеш?"


«Просто, що ми не знайшли Юду та його бомбу. Хоук щось придумає.


Я спав неспокійно. Коли я прокинувся наступного ранку і подивився на Джину, яка все ще спала в іншій частині каюти, я подумав, як близько ми були до Нью-Йорка. Під час сніданку ми отримали бюлетень, в якому йшлося про те, що дорога займе ще три години.


"Чи дозволять кораблю пришвартуватися?" - Запитала Джина.


«Якщо це так, там буде комітет, що зустрічає», - відповів я.


Поки інші пасажири збиралися і готувалися до висадки, я залишився в нашій каюті з Джиною. Близько десятої години я пішов на палубу першого класу, сподіваючись побачити когось, хто міг би бути схожим на Юду. О пів на одинадцяту показався материк, і незадовго до полудня ми причалили до гавані Нью-Йорка. Більшість пасажирів знаходилися на палубі, звідки відкривався краєвид на горизонт Манхеттена та Статую Свободи.


Як я і очікував, нас зустрічали. Берегова охорона зловила «Леонардо» біля гавані і попросила зупинитися. Капітан слухався, але я бачив, як він сердито вигукував накази своїм офіцерам. Незабаром після полудня на борт піднялися кілька офіцерів та солдатів берегової охорони у супроводі кількох агентів AX, мера Нью-Йорка та Девіда Хоука.


Капітан Бертольді попросив зустріч у своїй каюті. Туди мали вирушити два старші офіцери берегової охорони, мер, Хоук, Фікуца, Джина і я. Яструб закусив незапалену сигару, коли я поінформував його про наші невдачі.


«Я не вірю, що Юда на борту», – сказав він. "І якщо він на борту, то бомба, мабуть, теж там". Він глянув на Джину. - Ви наймаєте красивих жінок, Нік, - сказав він.


Джина зрозуміла комплімент, але з сарказм. "Граціє", - сказала вона і посміхнулася.


"Прего", - відповів Девід Хок.


Я хотів розсміятися, але думка про Юду потягла куточки мого рота вниз.


"Ви обшукали весь корабель?" - спитав Хоук.


"Зверху вниз", - сказав я. «Заради бога, ми навіть у туалети заглядали. Я просто більше нічого не знаю».


Я нічого не сказав. Хоук та Джина подивилися на мене.


'Що це?' - спитав Хоук.


"Я просто подумав про інше місце", - сказав я. "Скажи Бертольді, що я зараз буду".


Я поспішив до столу скарбника, згадавши, що на початку наших пошуків скарбник розповів мені про людину, яка підійшла до столу капітана, щоб поговорити про збереження речей. Це – цінні речі. Це означало, що на борту має бути сейф.


"Так, містере Картер", - сказав Фабриціо, коли я запитав його про це. «У нас в офісі є великий сейф. Але я не можу уявити, що в цьому є щось, що могло б вас зацікавити.


"Може, нам краще поглянути", - сказав я. Фабриціо нас не дратував. Він навіть не спромігся викликати капітана. Через кілька хвилин сейф розміром з людини був відкритий. Я схилив голову і пішов за ним усередину. Ми всі подивилися. У великому пакеті виявився срібний артефакт з Іспанії. Це було розчарування.


«Мені дуже шкода, синьйоре», - сказав Фабриціо.


"Ну, це була просто ідея".


Я залишив його і повернувся до столу капітана. Щось крутилося у мене в голові, але я не міг збагнути цього.


Вони розпочали в офісі. Капітан пішов за стіл. Всі інші сиділи, крім Хоука, який стояв у кутку з сигарою в куточку рота і його худі руки були схрещені на грудях. Я підійшов до нього і похитав головою, показуючи, що мені нічого не вийшло.


«Але містер Картер оглянув цей корабель згори до низу!» - сказав Бертольді. "Якби така річ була на борту, він би її знайшов".


«Вибачте мені, капітане», - сказав старший із двох офіцерів берегової охорони, капітан-лейтенант-командир. «Ми не можемо допустити цей корабель у гавань Нью-Йорка, доки не буде проведено ретельніше розслідування».


"Вірно", - погодився мер. - «Ми маємо продовжувати пошуки. На карту поставлено мільйони життів».


Бертольді кинув на мене лютий погляд, ніби я ввів його в цю незручну ситуацію. - "Ви збираєтеся, - запитав він, - залишити моїх пасажирів тут у морі, поки ви продовжуєте обшукувати мій корабель?"


"Ні", - відповів Хоук від імені офіцера берегової охорони. Усі подивилися на нього. - «У нас є найкращий план, який набагато безпечніший для пасажирів. Нині тут ходять кілька поромів. Пасажири пересідають на ці пороми без багажу і вирушають у порт. За ними добре доглядатимуть, доки корабель знову обшукає. Сам корабель буде повернуто у відкрите море, і розслідування проводитиметься моїми людьми та людьми капітан-лейтенанта під моїм керівництвом.


"Назад у відкрите море!" сказав Бертольді глухим тоном. "Переміщення моїх пасажирів?"


"Я думаю, що це єдине безпечне рішення, капітан", - сказав Хоук. - "Скоро сюди прибудуть пороми", - сказав капітан-лейтенант.


"Але ви не маєте права!" вигукнув Бертольді. "Це велика дурість".


"Капітан, - крижаним тоном сказав Хоук, - було б безглуздо не звертати уваги на загрозу".


Капітан Бертольді важко звалився за стіл. Він дивився на свої руки. - "Чудово", - сказав він. «Але якщо бомба не буде знайдена, панове, я маю намір запропонувати моїй компанії висловити протест проти цього сумного інциденту».


«До нього будуть ставитись з усією повагою», - відповів Хоук. «А тепер, капітане, я вважаю, вам краще поінформувати пасажирів про те, що відбувається».


Думка, яка крутилася у мене в голові, раптово набула форми. Я почекав, поки решта чоловіків піде. Коли тільки капітан, Яструб, Джина і я все ще були в каюті, я запитав: "Капітан, чи правда, що пасажири приходять до вас, щоб здати цінні речі цінністю понад певну суму?"


Бертольді обдарував мене невдоволеним поглядом. Я вважаю, що він вважав мене своїм особистим мучителем. "Вірно, містере Картер", - сказав він.


Хоук глянув мені в обличчя, намагаючись зрозуміти, про що я думаю.


Чи багато у вас було таких прохань під час цієї поїздки?


«Можливо, п'ять чи шість».


«А потім ці люди приходять до цього офісу, чи не так?»


"Так Так".


"Що ти задумав, Нік?" - спитав Хоук.


"Я міркую, сер", - сказав я. «Один з цих пасажирів поклав у вашу шафку досить великий пакет?»


'Так, справді. Їх було кілька».


"І тобі довелося залишити одного з цих людей одного в цій каюті, хоча б на короткий час?"


Він дивно подивився на мене; потім я побачив, що він щось згадав. Вперше з того часу, як я зустрів його, він говорив з деякою часткою благоговіння в голосі. "Так, справді", - повільно сказав він. "Тут була людина..."


'Як він виглядав?' - спитав Хоук.


«У нього була борода. Дуже дивний чоловік. Дуже худе обличчя.


'Юдо!' - крикнув Яструб.


"Я теж так думаю", - сказав я. «І можливо, він змінив свої плани, перебуваючи у цій каюті. Він, можливо, мав намір помістити бомбу у великому сейфі, але, можливо, вирішив, коли він був тут один, знайти найкраще місце. Або, можливо, він не хотів збуджувати цікавість скарбника щодо цього предмета».


Бертольді покопався в шухляді столу і витяг аркуш паперу. Він глянув на неї на мить. "Ось його ім'я", - сказав він. - Арнольд Бенедікт. Він має першокласну каюту номер дванадцять на палубі А. '


У цей момент у дверях з'явився мер з аркушем паперу в руці і зляканим обличчям.


«Пане, якщо були якісь сумніви щодо серйозності ситуації, їх можна прояснити зараз».


'Що це?' - спитав Хоук.


"Мій офіс щойно отримав цю телеграму з Риму", - жорстко сказав він.


Хоук взяв аркуш паперу і прочитав уголос:


«Містер мер. Атомна бомба була розміщена в такому місці, що ваше місто можна зруйнувати одним натисканням кнопки . Ви повинні вірити нам, коли ми говоримо, що це не жарт. На підтвердження цього ми наводимо кодовий номер нашого механізму запалювання: HTX 312.


Бомбу буде підірвано протягом 48 годин, якщо не буде сплачено суму в сто мільйонів доларів золотими злитками. Це становить близько десяти доларів на життя в Нью-Йорку. Будь ласка, подумайте про це дуже уважно. Є багато джерел отримання грошей. Ви отримаєте друге повідомлення з подальшими інструкціями протягом доби.


Хоук глянув на мене. "Це він", - сказав він. Потім він запитав: "Чи можете ви уявити, що він міг би зробити зі ста мільйонами доларів?"


"Ви знаєте, хто надіслав цей лист?" - Запитав мер.


«Людина, яку ми шукаємо», - відповів Хоук. «Телеграма повинна була бути надіслана одним з його спільників у Римі, так, щоб вона збіглася з прибуттям "Леонардо" в Нью-Йорку.»


"Напевно, Фареллі", - промимрив я.


"Навпаки", - заперечив капітан. «Тут нічого не говориться про „Леонардо”, взагалі нічого».


"Зі зрозумілих причин", - пробурмотів Хоук. "Очевидно, вони не хотіли привертати увагу до цього корабля, містере Бертольді".


Я помітив вираз очей капітана, коли Хоук звернувся до нього без його звичайного титулу. Його зарозумілість дратувало, але далеко не так, як його небажання допомогти мені. Але тепер командував Хоук і Бертольді отримував накази від AX, подобається йому це чи ні.


"Мені повідомили, що президент і губернатор отримали однакові телеграми", - сказав мер. «Вони хочуть, щоби ми спільно зібрали необхідні гроші. Але сто мільйонів золотом, боже мій, що то за безумець?


«Божевільний, до якого ми повинні ставитись дуже серйозно, містер мер. - Головоріз-психопат, який сповнений рішучості виконати свою загрозу, якщо золоті зливки не будуть доставлені, - сказав я.


«Абсурд, повний абсурд, – насупився Бертольді. «Це жарт, - поганий американський жарт».


«Я не хотів би сміятися, якби вибухнула бомба», - сказав Хоук. Він простягнув шию до дверей і покликав офіцера берегової охорони, що стояв за дверима.


'Так сер?' сказав капітан-лейтенант, коли він увійшов.


«Містер Картер і я звичаєм цю хатину. А поки візьміть свого ад'ютанта та кількох моїх офіцерів і подивіться, чи зможете ви знайти Арнольда Бенедикта у дванадцятій каюті на палубі А. Він може бути тією людиною. Ах так, капітане, - додав Хоук, - він, напевно, буде озброєний і небезпечний. Тому прийміть усі можливі запобіжні заходи». Офіцер кивнув і обернувся.


«У нього борода, – сказав капітан. Колишня войовничість майже повністю зникла, і на обвітреному обличчі з'явилися тривожні зморшки. «І дуже, е-е, худе обличчя. О, і я пам'ятаю ще одну річ».


'Яку?' - гаркнув Хоук, уважно стежачи за кожним словом капітана.


«Ну, я не знаю, чи це важливо, - вагався Бертольді, - але він запитав мене, чи можна отримати інсулін на борту літака. Я підозрюю, що має діабет.


"Не дивно, що він так погано виглядає", - м'яко сказав я, побачивши перед своїм думкою моторошний профіль Юди. Хоук кивнув головою. - «І капітане, ви надішлете сюди двох моїх експертів з мінування, щоб вони підготувалися до всіх непередбачених обставин? І дайте нам знати, коли «Арнольда» буде знайдено».


«Все гаразд, – сказав капітан-лейтенант. Він вийшов із кабіни. Джина стояла поряд зі мною, переплітаючи пальці між моїми. - "Чим я можу вам допомогти?" — спитала вона.


"Сходи і випий чашку кави в холі", - сказав Хоук. "Ти заслужила це."


Джина посміхнулася мені та вийшла з каюти. Капітан із ввічливості пішов за нею. Нарешті він почав виявляти певну повагу. Коли ми з Хоуком залишилися в каюті, він повернувся до мене і посміхнувся.


«Я не так небагато працюю на відкритому повітрі, Нік, – сказав він, – і мені це просто подобається. У вас є ще якісь чарівні ідеї?


Ні, сер. А тепер давайте вивернемо цю каюту навпроти.


І ми це зробили. Я знав, що пороми вже в дорозі і пасажири скоро вийдуть на берег, що мене трохи заспокоїло. Але якби Юда тримав у руках детонатор бомби, він міг би підірвати нас будь-якої миті.


Ми покопались у столику капітана, обшукали картотеки, оглянули всю каюту. Хоук швидко втомився. Він сів у крісло за столом капітана, і я помітив у нього на лобі струмка поту.


«Я старію, Нік, – сказав він. «Здається, тут страшенно душно».


«Ти маєш рацію», - сказав я. Я глянув на бічну стінку кабіни, побачив решітку вентиляції і подумав.


Я сів поруч із ґратами. Вона була поміщена у досить велику панель, яка була прикріплена до стіни шурупами. Один із гвинтів був ослаблений.


Я запитав. - "У вас є ножиці для нігтів?"


"Так", - сказав він, залазячи в кишеню і простягаючи мені ножиці.


Коли він побачив, що я починаю відкручувати гвинти на панелі, він підійшов і з цікавістю став поруч зі мною. Я працював гарячково, і хоча панель якийсь час прилипала до одного кута, мені нарешті вдалося відірвати її.


Ми заглянули в повітропровід і там побачили: пакет завдовжки три фути, загорнутий у коричневий папір. Він заповнював отвір повітроводу і спочивав кінцем на місці, де повітропровід вигинався і йшов горизонтально від каюти.


«Чорт забирай, - сказав Хоук.


Ножицями я прорізав у папері дірку та подивився на вміст. Це був короб із легкого металу, мабуть, із алюмінієвого сплаву. Зовні були механізми, зокрема мініатюрний електронний приймач дальньої дії. Горіла маленька червона лампочка, яка, без сумніву, сигналізувала про те, що бомба була готова до негайного вибуху.


Я відсахнувся.


"Я зателефоную фахівцям з мінування", - тихо сказав Хоук. «У мене також є людина, яка в цьому розуміється».


Я запитав. - Що нам робити з пасажирами?" "Чи маємо ми зійти першими?"


Хоук задумливо звузив холодні очі. "Я так не думаю. Будь-коли ми можемо зіткнутися в протистоянні з Юдою. Крім того, ми повинні припустити, що бомба може вибухнути прямо у нас під носом менш ніж за хвилину, а можливо, і за секунду. Ми зовсім поруч із гаванню. Якщо тут вибухне бомба, материк зазнає такої ж шкоди, як ми були в порту. Ні, Ніку, ми маємо спробувати відключити його».


Я кивнув, вирішивши, як і Яструб, обігнати Юду. Він вийшов із каюти за фахівцем. Я замкнув за ним двері і знову оглянув жахливий пакунок.


Червоне світло продовжувало загрозливо світитися, свідчивши про жахливу і руйнівну силу бомби. Потім я подумав, чи справді Юда натисне кнопку підривника, навіть якщо це вб'є його самого. Ця людина, як я знав з минулого досвіду, була втіленням зла. Можливо, якби він дізнався, що ми знайшли бомбу, він без вагань здійснив би свій нелюдський план, навіть якби вибух його вбив. Ми не могли ризикувати, це було безперечно, особливо коли ми мали справу з людиною, такою непередбачуваною і такою психічно збоченою, як Юда.


Я передбачав жахливий результат цього кошмару - грибоподібна хмара, що поширює свою атомну отруту. Мільйони людей у радіусі руйнування сорока п'яти кілометрів загинуть. Багато тисяч загинуть під час вторинних та третинних ударних хвиль. І ще тисячі помруть повільною та жахливою смертю від радіації.


Мої думки незабаром були перервані стукотом у двері. Я підійшов до дверей і спитав, хто це. Як тільки Яструб назвав його ім'я, я відімкнув двері і відступив убік, щоб впустити його.


За ним слідували капітан Бертольді та троє похмурих на вигляд чоловіків, яких я не знав. "Подивися на це, Бертольді", - роздратовано сказав Хоук, ситий по горло недовірою та відсутністю співчуття капітана. Бертольді зблід. Він стояв, тремтячи, стиснувши кулаки від безсилої люті.


«І забирайтеся звідси, сер», - гаркнув Яструб, показуючи мені, щоб я провів капітана до дверей.


Бертольді йшов дерев'яними сходами, його очі дивно дивилися прямо перед собою. Я замкнув за ним двері і знову повернувся до Хоука та трьох інших. "Містер Готтліб, Нік Картер", - сказав він.


Я потис руку худому і жилистому чоловікові в окулярах без оправи - стереотип вченого. Хоук пояснив мені, що Готліб винайшов детонатор, пристрій, який дозволив Юді та його товаришам створити бомбу.


Тим часом два експерти із запалювання були зайняті зняттям упаковки з бомби. "Було б жахливо ... жахливо, - пробурмотів Готліб, - якби мій пристрій використовувався таким чином".


Це, звісно, було применшенням. Готліб приєднався до двох інших чоловіків, що схилилися над бомбою. "Ви впевнені, що це він?" - спитав його Хоук.


Готліб кивнув головою. 'Щодо цього сумнівів немає. Людина, яка це зібрала, чудово розуміється на термоядерному розщепленні. На жаль, ми ще більше розширили ці знання». Хоук глянув на мене, і я скривився. Готліб та двоє чоловіків з AX працювали над бомбою. Червоне світло примарно світилося на їхніх обличчях, коли Готліб клацав язиком і бурмотів собі під ніс. «Ось, – сказав він нарешті. - Ось там провід. Так це воно. Ні, не той інший.


Ми стовпилися навколо отвору у стіні. Я намагався не думати про те, що станеться, якщо бомба вибухне зараз, навіть якщо я нічого не відчую. У людей, які працювали над бомбою, здавалося, були залізні нерви. Хоук підійшов до дверей і спитав, чи доповідав капітан-лейтенант. Це було негаразд.


«Чи ця річ має ту силу, яку вони їй приписують? - Запитав я Готліба.


Він говорив повільно, не дивлячись у мій бік, тому що вся його увага була зосереджена на бомбі. - Я так і думаю. Звідси бомба знищить усе у радіусі шістдесяти, сімдесяти кілометрів». Він зосередився на механізмі детонатора, а потім, ніби наголошуючи на своїх думках, сказав: «Ні у кого не буде жодного шансу».


Все, що я міг зробити, це похитати головою. Готтліб, як людина, яка читає смертельний катехизис, продовжував, продовжуючи спостерігати за роботою фахівців: «Але перший вибух, перші ударні хвилі не були б кінцем справи. Опади, приливні хвилі - променева хвороба та ділянка безлюдної землі, ділянка Мертвого моря. Манхеттен стане нейтральною зоною, повністю непридатною для проживання на десятиліття вперед».


Я більше не питав. Готліб дав мені достатньо їжі для роздумів.


'Як справи?' - нервово спитав Хоук, все ще жуючи протерту сигару.


Один із чоловіків повернувся до нього. "У нас є ще одна ризикована справа, сер", - сказав він. Пот капав з чола на обличчя.


Ми з Хоуком схилилися над рештою й уважно спостерігали.


Якоїсь миті, коли я подумав, що вони майже закінчили, Готліб закричав: «Ні, чорт забирай! Не цей!'


Людина, яка працювала з пристроєм, зупинилася і притулилася головою до стіни. Я бачив, як його руки трохи тремтіли, коли він заплющив очі і глибоко зітхнув. Потім він струснувся, щоб узяти себе до рук. Він продовжив з двома іншими, і менш як за десять хвилин троє чоловіків повернулися, і на їхніх губах з'явилася похмура лінія задоволення.


"Це трапилося", - прошепотів Готліб. - "Бомба нешкідлива".


Ми з Хоуком подивилися один на одного. Він видихнув. "Це було занадто багато для мого втомленого тіла", - сказав він. Він притулився до столу капітана і глибоко зітхнув.


Я встав і спробував усміхнутися.


Хоук узяв нову сигару, запалив її та обережно видув коло. Він піднімався до стелі каюти, коли дивився прямо на мене. "Тепер, коли це зроблено, Нік, залишилося зробити тільки одне".


Я кивнув головою. "Юда", - сказав я. "І якщо можна так сказати, сер, краще мертвим, ніж живим".


Розділ 11


Відразу було скасовано тривогу для пасажирів, і капітан Бертольді подякував нам за добре виконану роботу. Пороми, які щойно прибули на корабель, відправили назад на причал. «Леонардо» увійде до гавані із запізненням на кілька годин.


Незабаром після того, як було віддано наказ, капітан-лейтенант берегової охорони прибув на місток, куди ми з Хоуком вирушили порадитись з капітаном. "Бенедикта ніде не було", - доповів Хоуку капітан-лейтенант. "Ваші люди продовжують розслідування, але він ховається і сподівається втекти від нас, коли інші пасажири вийдуть на берег".


«Нічого страшного, – кисло сказав Хоук. «У метушні пасажирів, які намагаються зійти, нам буде практично неможливо добре їх усіх розглянути. І, звісно, він завжди може знову змінити свою зовнішність».


"Думаю, ми можемо на це розраховувати", - сказав я.


Корабель пришвартувався о п'ятій годині. New York Post вже мав спеціальний випуск на вулиці зі сміливими заголовками. Натовп стовпився на пристані та навколо неї; поліція намагалася їх утримати. Репортажі та фотографи були скрізь.


Яструб розмістив офіцерів на початку та наприкінці проходів.


«З цього моменту я краще робитиму це сам», - сказав я йому.


"Добре", - відповів він. - «Я залишусь на борту якийсь час, щоб ви знали, де я, якщо я вам знадоблюсь».


Ми з Джиною покинули корабель до висадки пасажирів. Я відвів її до будівлі митниці і сказав, щоб вона залишалася там.


На пристані панував хаос, і я мав песимістичне почуття з приводу того, що я знайду Юду.


"Ви залишаєтеся поруч, чи не так?" - Запитала Джина.


Ні, я збираюся обшукати всю пристань. Якщо ми втратимо один одного, зніми номер у готелі «Хілтон» і залишайся там, доки не отримаєш звістку від мене».


"Добре", - сказала вона, цілуючи мене в щоку. - 'Будь обережний.'


'Ти теж.'


Репортери змішалися з цікавими довкола пристані, і поліції довелося відмовитися від своїх зусиль щодо підтримання порядку. Я зупинився біля проходу, де також стояло двоє інших агентів AX. Якось вони зупинили пасажира з бородою і міцно тримали його. Я швидко підійшов до них і сказав, що у них не той. Борода виявилася справжньою.


Відразу після шостої години я побачив людину, яка щойно зійшла з палуби. Замість йти на митницю він пройшов до кінця будівлі, де біля воріт стоянки стояв охоронець. Спершу я бачив його тільки зі спини. Він був добре одягнений і йшов з палицею. Його хода здалася мені знайомою. Я придивився і побачив безволосу руку, що тримає портфель. Це не було схоже на справжню шкіру. І рука не згиналася навколо ручки сумки, як це зробила справжня рука. Так само, як я збирався йти слідом за ним, він повернув голову, і я міг побачити його обличчя. У нього були вуса та сонячні окуляри, але цей череп не можна було сплутати ні з чим. То був Юда. Побачивши мене, він поспішив у кінець будівлі. Між нами було багато людей, і мені довелося просуватися через натовп. Я просувався повільно, і коли я пройшов, Юда вже був біля воріт. Коли я витяг Вільгельміну і побіг, то побачив, як він збив з ніг охоронця і пройшов через ворота на стоянку.


Коли я підійшов, Юда зник з поля зору. Охоронець, що схопився на ноги, спробував мене зупинити, але я крикнув, хто я, і побіг через ворота. Обходячи ряд припаркованих машин, я побачив таксі, що під'їхало. Юда дивився на мене через заднє вікно.


Я засунув «люгер» в кобуру і побіг до мотоцикла, що стоїть там. Поруч була група довговолосих молодих людей, і я припустив, що мотоцикл належить одному з них. Я глянув і побачив, що ключ у замку запалювання. Я стрибнув у сідло. Це була велика Хонда, призначена для шосе, і двигун видавав обнадійливий звук. "Вітання!" - проревів один із молодих людей.


"Я просто позичу його на якийсь час!" - крикнув я у відповідь. Я рвонув з місця і помчав за таксі.


Коли я виїхав на вулицю, таксі просто повернуло ліворуч за два квартали від мене. Я проїхав через рух. Я почав обганяти таксі і думав, що зможу спіймати його на світлофорі. Потім таксі почало проїжджати на червоне світло. Юда або дав водієві купу грошей, або приставив до голови пістолет. Через десять хвилин ми були на шосе, що веде до міжнародного аеропорту Кеннеді. На трасі таксі від'їхало від мене, але я подумав, що потрапив у потрібне місце. Я не розумів, як Юда міг би сісти в літак, щоб я не наздогнав його в аеропорту.


Я був не правий. Коли я повернув з шосе до будівлі вокзалу і спробував скоротити відстань між мною та таксі, я виїхав на залитий олією поворот, і велосипедист вислизнув прямо переді мною.


На щастя, я приземлився на насипі, зарослому високими кущами, і в мене були тільки синці, синці та порваний костюм. Але мотоцикл більше не можна було використати. Я вирішив виплатити компенсацію власнику пізніше та пішов пішки в аеропорт. Я зупиняв усі машини, що проїжджали, але вони більше не брали автостопників.


Нарешті мене підібрала вантажівка, і ми прибули в аеропорт мінімум через 45 хвилин після Юди.


Я навів довідки і виявив, що цього вечора мали вилетіти дюжина закордонних рейсів. Одним з них був рейс з Pan Am до Риму. Так, в останню хвилину зареєструвався чоловік. Якийсь містер Бенедикт.


Я запитав. - «Чи можу ще добратися до нього?».


Чоловік повернувся, щоб перевірити розклад рейсів, а потім подивився на годинник. «Ні, – сказав він.


Літак відлетів десять хвилин тому. Рівно вчасно за розкладом.


Розділ 12


Було зрозуміло, що Іуда негайно відлетить назад до Риму. Там він був би недалеко від своєї штаб-квартири та Фареллі зі своїми бандитами. Він, певно, не знав, що ми знайшли його підземний комплекс на Сицилії.


Наступний рейс до Риму відлітав тільки наступного ранку. Але через півтори години був літак до Лондона, а потім рейс до Риму, тому ми повинні були прибути до сніданку, приблизно через годину після приземлення Юди.


Я зателефонував Джині, і вона взяла таксі від Хілтона до літака, поки я купував наші квитки. Я хотів, щоб вона була зі мною, бо вона так добре знала Джованні Фареллі. Коли я зателефонував Хоуку і вибачився за втрату Юди, він сказав: «Що ж, його легко знайти в Римі. Але пам'ятай, якщо він утече, детонатор залишиться у нього».


«Чи я маю зв'язатися з поліцією в Римі чи Інтерполом, щоб вони могли спробувати забрати його, коли він приземлиться?»


«Ні, – сказав Хоук. У його голосі був той жорсткий, холодний звук, який він іноді використовує. - «Якщо поліція схопить його, ви не знаєте, що може статися. Нік, я хочу бачити його мертвим, як ти сам пропонував.


Я не здивувався, почувши це.


До того часу, як ми злетіли, ми з Джиною були зовсім виснажені і проспали більшу частину шляху. Я не спав міцно, але відпочив, щоб продовжити шлях. Джина спала як немовля.


У Лондоні ми змогли швидко і легко пересісти і прибули до Риму відразу після восьмої години. Був ясний сонячний ранок. Я дав таксисту адресу квартири, яку дала мені Джина. Фареллі наводив туди своїх жінок, і Джина сказала, що він іноді використовував його для зустрічей з іншими босами злочинного світу. Поліція не знала про існування квартири, але мені здавалося, що Юда знав. Якби він зателефонував Фареллі відразу після приземлення, йому б сказали, що їхати на Сицилію небезпечно. Таким чином, вони могли вирішити, що ця квартира була найбезпечнішим місцем, і цілком імовірно, що вони зустрінуться там, щоб обговорити подальші плани.


Майже через годину після приземлення ми зупинилися перед багатоквартирним будинком. Ми вже збиралися ввійти, коли я почув шум з-за рогу.


"Стій тут спокійно", - сказав я Джині.


Я підбіг до кута будинку і побачив, як двоє чоловіків вийшли з бокових дверей і підійшли до сріблястої Lancia, припаркованої через дорогу. Один із двох був високий, гладкий Фареллі, а інший - Юда, схожий на Смерть у своєму костюмі. Він був без маскування, але все ж ніс із собою тростину.


Вирішив вдарити одразу. Я витяг Вільгельміну. «Цього достатньо, – крикнув я. «Рим – ваша остання зупинка».


Він зреагував набагато швидше, ніж я думав. Коли я вистрілив, він підбіг до машини. Вільгельміна вистрілила, але я промахнувся, і куля встромилася в бруківку прямо за ним. Я вистрілив ще раз, потрапив бампером, і він зник за машиною.


'Прокляття!' - промимрив я.


Потім вистрілив Фареллі. Куля відлетіла від сусіднього будинку. Я був змушений сховатись, коли він знову вистрілив, і відчув колючу рану на зовнішній стороні моєї лівої руки. З іншого боку машини я побачив, як відчинилися двері, але я був занадто зайнятий, щоб не дати потрапити до мене Фареллі.


Раптом я почув крик Джини. Вона закричала. - "Стріляй, Нік!" "Він боїться стрілянини!"


Спостерігаючи за тим, як Фареллі повернувся до Джини, я згадав, що вона була його коханкою. Коли він побачив її, його на мить охопив гнів. Він прицілився і вистрілив у неї. Куля пройшла повз неї на кілька дюймів.


Я відкрив вогонь у відповідь. Мій перший постріл потрапив у стіну поряд із Фареллі; другий влучив йому в шию. Він судомно смикнувся і впав на тротуар.


Дві кулі, що летіли з-за машини, свиснули біля моїх ніг. За мить заревів двигун, і Юда кинувся геть по вузькій вуличці. Я вистрілив у машину, але мені вдалося розбити лише заднє скло.


'Ти в порядку?' - Запитав я Джину.


'Так.'


Іди до своєї квартири і залишайся там, - сказав я. "Я прийду до вас пізніше".


Вона запротестувала, але я вже підбіг до Alfa Romeo 2000, припаркованого на тому самому тротуарі. Вона не була замкнена. Завів мотор проводами запалювання, я стрибнув у машину і помчав за Юдою.


За два квартали я побачив його. Він проїхав три квартали переді мною і різко повернув праворуч, намагаючись мене позбутися. Я пройшов у поворот з акуратною пробуксовкою заднього колеса і вереском покришок. Попереду мене Юда звернув ліворуч на невеликий вуличок, що вела до промислової зони. За п'ять хвилин ми налякали півдюжини пішоходів і мало не зіткнулися із двома машинами. Але Юда не сповільнився, і я також. Якби ми їхали шосе, «Альфа» наздогнала б його, але при такому способі водіння швидкості машин були майже однакові, і Іуда це зрозумів.


Ще за п'ять хвилин Іуда взяв на себе ініціативу, і я його втратив. Але коли я повернув за кут складу, я побачив машину на асфальті з відчиненими дверима. Я з вереском загальмував, вискочив і витяг «люгер». Юди ніде не було. Я глянув на склади і подумав, чи він не зайшов туди. Я йшов до нього, коли мій погляд упав на кришку люка. У цьому не було нічого незвичайного, за винятком того, що він був трохи нахилений. Я підійшов до нього і пильно подивився на кришку. Обід залишив відбиток у вуличному бруді. Я нахилився та прислухався. Я почув приглушені кроки. Безперечно, це були кроки Юди.


Незважаючи на себе, я захоплювався його хитрістю. Незважаючи на слабке здоров'я та штучні руки, ця людина була розумною, як горезвісний лис. Я швидко відкинув кришку люка і опустився, поки мої черевики не торкнулися третьої поперечини металевих сходів у ямі. Навколо мене піднявся різкий сморід. Така пара ускладнює дихання, і чим глибше я спускався в яму, тим темнішим ставало. У темряві піді мною я чув човгання щурів. Якщо Юда втече, скориставшись великою підземною мережею каналів і переходів, що становлять каналізаційну систему Риму, був добрий шанс, що я більше ніколи його не знайду.


І це було останнє, чого я хотів.


Він вислизнув від мене біля Ніагарського водоспаду. Але тепер він не уникав би мене, тепер, коли це було тільки між нами двома чоловіками. Я збільшив швидкість і швидко спустився по вкритих слизом металевих сходах.


Коли я нарешті досяг дна, я натрапив на вузький кам'яний уступ. Струмінь брудної та смердючої води повільно дзюрчав по древньому каменю. Сморід був майже нестерпним, повітря навряд чи можна було дихати.


Слабкий гурток світла, що падає з вулиці наді мною, давав деяку виставу. Я стояв нерухомо і прислухався до чорних, як смола, тіней. Потім я почув це знову, звук квапливих кроків, що луною відбивається в темряві приблизно за сто ярдів праворуч від мене.


Вільгельміна лежала у мене в руці. Я низько нахилився і пішов за Юдою в темряву.


Тепла волохата річ торкнулася моїх ніг. Я ледве не закричав від подиву, але приглушив звук, коли щур пролетів повз мене, з писком і втік по вузькому виступу. Було важко підтримувати темп, тим більше що уступ ставав слизьким і вологим через моховий шар на старих, вивітряних каменях.


З низької стелі звисали великі безокі комахи. Я б не здивувався, якби побачив і кажанів. Повсюди капала слиз, повітря було душним і давить. Але не наполовину так само гнітюче, як Юда.


Я зосередився на його тихих кроках. Щось блиснуло попереду мене у темряві. Я притиснувся до стіни і затримав подих. Але потім Іуда поспішив далі, і я пішов за ним із Вільгельміною в руці.


Коли я повернув за ріг, мене раптово змусили пірнути, я мало не втратив рівновагу і не впав у каналізацію. Високо наді мною просвистіла куля, і я знову почув, як кульгає Юда. Я пішов за ним у каналізаційну трубу меншого розміру, темний коридор, значно вужчий, ніж перший.


Він знову повернув за ріг; Я прицілився та вистрілив. Куля влучила у наріжний камінь і відскочила. Я промахнувся і побіг за Юдою, перш ніж він зміг би мене дуже випередити.


Це була класична гра у кішки-мишки. На кожен його рух я відповідав тим самим гамбітом. Але коли я повернув за ріг, його ніде не було. Ця ділянка стічних вод більше не використовувалася. Було сухо і майже не було запаху. Це мене спочатку здивувало. Але незабаром я виявив причину, через яку Юда вибрав цей прохід нижче за вулицю. Я побачив дірку в стіні, яка була зачинена жерстяною пластиною. То був саморобний люк. Я зупинився, прислухався і почув шум по той бік отвору. Потім заліз.


Тепер я міг стояти прямо. Я опинився в тунелі, заваленому мотлохом і різним камінням. Поки я стояв там, чув звук вдалині. Мабуть, Юда знав цей вихід із каналізації і хотів використати його, щоб позбутися мене. Невдовзі я дізнався, як він мав намір це зробити. Переді мною з'явилося світло, і я побачив Юду в силуеті. Він вистрілив у мене двічі. Одна куля практично пробила мені рукав. Тепер полювання стало небезпечніше через темряву.


Я підійшов до освітленого отвору. Діставшись до нього, я побачив, що тунель веде до маленької кімнати, де висить лампочка. Я озирнулася. Тепер я знав де ми. У ніші в стіні лежали кістки приблизно п'ятдесят чоловік, черепи яких були складені зверху, і вони похмуро дивилися на мене. Юда привів мене до катакомб, тунелів під містом, де перші християни ховалися від своїх катувальників. Я дійшов висновку, що це мають бути катакомби Святого Каллікста, найвідоміші з усіх римських катакомб. Хоча тут було освітлення, у туристичному списку цих місць не було.


Я пройшов через кімнату і пішов за Юдою. Знов стало зовсім темно, хоч тут і там висіли лампочки. Тепер я чув, як Юда важко дихав, доводячи, що він слабшає. Я підрахував, що пройшло досить багато часу, відколи йому зробили ін'єкцію інсуліну, і що погоня порушила його метаболізм. Довго б він не простяг. Але я не хотів, щоб він дійшов до точки, де він міг би змішатися з туристами. Я прискорив темп.


Незабаром я зайшов до другої кімнати з таким самим освітленням, як і перша. Я не бачив Юду, тож увірвався до кімнати. Як і в першій кімнаті, на полицях у стінах лежали купи кісток із черепами. Я був на півдорозі через кімнату, коли почув тяжке дихання праворуч від себе.


Я швидко обернувся. Юда притулився до купи сухих, ламких кісток. Його обличчя було попелясто-сірим і спітнілим. Людина - шкіра і кістки, а його череп був більше схожий на черепи на полицях, ніж голова живої людини. Раніше він був потворною людиною, але тепер він став страшно гротескним.


Він дихав нерегулярно, з хрипом. На його нижній губі був шар піни. У руці він тримав укорочений револьвер Smith & Wesson .44 Magnum. Якби він потрапив у мене з нього, я дуже швидко приєднався б до інших решток у катакомбах.


Він хрипко засміявся, поки я обмірковував свій наступний хід. Сміх викотився з нього, як галька по шибці; протези невпевнено замахали кінчиками його тремтячих пальців. Права рука з револьвером була гладкою та восковою.


"Тепер я нарешті зможу вбити тебе, Картер", - прохрипів він.


Я пірнув на землю і приземлився між кістками, які, як я відчув, піді мною тріснули. Револьвер Юди гаркнув - і схибив на милю. Я встав і націлив "люгер" йому в груди. Мій палець стиснув спусковий гачок, але я не вистрілив.


Юда впустив руку з револьвером собі на коліна і знову впав між кістками. Його обличчя було спотворене, очі заскленіли. На мить задишка здавалася дуже гучною, а потім раптово припинилася. Його тіло напружилося, і револьвер випав із його руки. Потім його голова вдарилася об стіну - його очі були широко розплющені в діабетичній комі.


Я встав і підійшов до нього. У той момент, коли я нахилився над ним, його тіло різко сіпнулося і завмерло. Я помацав його пульс. Пульсу не було.


Я встав, сунув «люгер» у кобуру і подивився на одягнений скелет серед оголених кісток. Юда був мертвий, секрет ядерного детонатора був у безпеці, і я сумував за сонячним світлом.


Я залишив тіло там та пішов через краще освітлений тунель до входу у катакомби. Юду можна було і не знайти, поки він не став би схожим на інші скелети в цих тунелях. Якби його не знайшли до того, як його одяг згнив, його можна було б розглядати як останки раннього християнина. Щойно я встиг увібратися в чорний гумор цієї думки, як натрапив на групу туристів, що прямували до виходу.


Італійський гід глянув на мене. Він сказав. - 'Ну давай же!' - Ви маєте залишитися з компанією, синьйоре! Усе майже скінчилося».


Я приєднався до них і пішов до світла перед нами. «Вибачте, - сказав я гіду. «Мене затримала досить моторошна сцена».


Гід усміхнувся. - «Гірше ще попереду, синьйоре».


Я думав про роки і завдання, які мені ще чекали, якщо я йтиму в ногу з життям. «Я сподіваюся, що ви не родич, пророк Нострадамус», - сказав я.


Мабуть, він не зрозумів жарту.


Але це мене не хвилювало. Одне можна сказати напевно: Юда був мертвий. Ніхто не знав, що мене чекало далі. Тому замість того, щоб думати про майбутнє, я повернувся до теперішнього, тут і зараз. А потім я подумав про Джина і почав усміхатися. Найкраща усмішка, яку тільки можна уявити.


* * *


Про книгу:


Як таке можливо? Нік Картер був раптово змушений сховати документ у музеї Ватикану під час рутинної роботи. Випадкова етруська ваза здавалася придатною для цієї мети.


Але справа зовсім не в Ніку Картер і його діяльності, як з'ясувалося пізніше, коли Картер спробував знайти документ. Тому що на той момент він був несподіваним свідком високопрофесійної крадіжки витворів мистецтва.


І як художні цінності, у тому числі етруська ваза, зникли одне за одним через вікно, Картер глянув прямо в обличчя давнього свого ворога - Юди.


Юда зміг зробити з цим документом більше, ніж Хок і Картер могли навіть уявити у своїх найжахливіших снах.


Картер Нік


Знак кобри


Нік Картер


Знак кобри


переклав Лев Шкловський


присвячується пам'яті загиблого сина Антона.


Головні герої:


НІК КАРТЕР


псевдонім N3 агент AX


"ШИВА"


голова організації "Кобра"


АШОК АНАНД


агент індійської секретної служби


ПУРАН ДАС


голова індійської секретної служби


НІРАД і РАНДЖИТ


члени організації "Кобра"


РИВА СІНГГ


онука Шиви


1


Вона згорнулася в моїх обіймах, м'яка і тендітна, і зараз цілком задоволена. Я рідко був із такою жінкою, як Ріва. На її золотистій шкірі та чорному волоссі грали тіні; на мить мені здалося, що я тримаю в руках здійснену мрію. У кімнаті було темно, я опустив віконниці. І, на щастя, у готелі була система кондиціювання повітря від нічної спеки Нью-Делі.


- Ти не сказав мені чому, - прошепотіла Ріва. Її м'які, теплі губи ніжно торкнулися западини між моєю шиєю та плечем, її груди притулилися до моєї руки.


Я повернув її обличчя і глянув на лінію її пухких губ. Її чоло було похмуре, з упертим виразом обличчя жінки, яка звикла отримувати все, що вона хоче... жінки, яка була ще дитиною. - Що, Ріво? - Запитав я, проводячи кінчиком пальця по оксамитовій шкірі її живота.


- Навіщо ти прийшов сюди, Нік? Він відсторонився, впустивши голову на подушку. Довге чорне волосся утворювало на білій тканині подушки віяло, схоже на ореол, який обрамляв її обличчя з досконалими рисами... обличчя, що відбивало в цю хвилину внутрішнє борошно і незрозумілу недовіру.


— Я ж тобі казав, — відповів я, намагаючись звучати терпляче і переконливо. - Моя фірма надіслала мене для переговорів про покупки. Тканини, шовку, парча... словом, усе. Все, що коштує в цій країні дешевше, ніж будь-де ще.


Звичайно, я брехав. Звичайно, я не міг сказати Ріві, хто я такий. У будь-якому разі, яка різниця? Не було жодної причини залучати дівчину, спалювати моє прикриття і розкривати їй, що я Нік Картер, агент AX, який нині виконує місію в Нью-Делі.


Рано-вранці того ж вечора я прилетів рейсом Air-India. І останньою людиною, яку я очікував зустріти, була жінка на кшталт Ріви, чудова супутниця, на яку не міг розраховувати жоден чоловік. Вона сиділа в барі готелю, коли я повернувся з купання у басейні. Її ідеальна постать була закутана у блакитне зі сріблом сарі; ми також відчули безпосередній фізичний потяг з першого погляду. Потім одне слово спричинило інше, і я, майже не усвідомлюючи цього, запросив її на обід.


Ми пішли у французький ресторан у Чанакьяпурі, червоно-чорній оазі в центрі задушливого міста. Це була можливість заманити її та переконати провести ніч разом.


Як виявилося, мені не довелося дуже багато намагатися, щоб переконати її.


Її очі, блискучі й чуттєві, як її волосся, говорили ясно. Звісно, були питання, словесні ігри... звичайна практика мистецтво спокушання. Прелюдія до ночі кохання та пристрасті.


Зайве говорити, що Нью-Делі означав для мене (і для AX) набагато більше, ніж Ріва Сінгх. Я був посланий в Індію Хоуком, і, хоча я відчував, що це відчайдушна витівка, умовити Старого було неможливо. - Але в нас немає жодного доказу того, що ця людина існує! – вказав я.


— Тим більше причин полетіти туди, Нік, — сказав Хоук із саркастичним сміхом. - Бунти та заворушення – це докази, чи не так? Калькутта перебуває у стані напіванархії. А хто постачав бунтівникам зброєю? Боєприпаси не ростуть на деревах, якщо точним.


"Це проблема внутрішньої безпеки індійського уряду", - заперечив я.


- Правильно. Абсолютно вірно. Я згоден. Насправді, якби це були просто заворушення та бунти, це не було б місією, Нік.


- Що тоді?


- Погляньте на це. - Він простяг мені складений аркуш паперу. - Це розповість вам більше про нашу загадкову людину, містера "Шива"... можливо, з якимось туманним натяком на те, що друг справді існує. Гіркий дим від його сигари обпік мені ніздрі, і я пересів на далекий стілець, щоб прочитати документ.


Після прочитання статті я мав досить гарне уявлення про те, чим займається Хоук.


Начальник помітив з усмішкою. - Як бачите, ця брудна справа, згодні?


- Я сказав би аморальне.


- Молодець, добре сказав, Нік. Наша людина збирається переправити до Сполучених Штатів героїну-сирцю на десять мільйонів доларів. Але, як ви бачили, це не найтривожніший елемент. Якби це були просто наркотики, я подзвонив би комусь іншому. Але коли йдеться про міжнародну дипломатію... і світ у всьому світі... тоді я просто зобов'язаний вам довірити це завдання.


Я кивнув головою, не відкриваючи рота.


Документ, який я щойно прочитав, був із Овального кабінету. Неможливо піднятися вище. Він мав на увазі дещо, про що я читав у газетах, інцидент, який, як я ніколи не думав, буде пов'язаний з AX, не кажучи вже про мою сферу діяльності.


Хтось зателефонував до радянського посольства у Вашингтоні, представившись президентом Сполучених Штатів. Голос був ідеально зімітований. Це міг бути жарт, тільки слова були зовсім не безневинні. «Президент» виходив погрозами підбурювального характеру, погрозами, які спонукали радянського посла поспішити з донесенням до Москви.


Зрештою, непорозуміння було усунуто, і Білий дім приніс численні вибачення. На цьому можна було б закінчити, а натомість було б продовження. Перший секретар ЦК КПРС, головний політичний діяч Радянського Союзу розмовляв із президентом щодо «гарячої лінії». Тільки він не був першим секретарем. Правду кажучи, ні у Вашингтоні, ні в Москві ніхто не знав, хто імітував російський голос. Обмін словами був далеко не дружнім і спонукав президента вимагати скликання позачергового засідання Ради національної безпеки.


Знову все прояснилося... та ненадовго. З того часу, менше двох тижнів тому, відбулася ціла низка подібних інцидентів; обмін погрозами та образами між Індією та Пакистаном, між Ізраїлем та Єгиптом, між комуністичним Китаєм та Японією. Щоразу голос якогось дипломата ідеально імітувався, що призводило до великої кількості гнівних загроз і зустрічних загроз.


Світ був на межі ядерної війни. Тепер, згідно з документом Білого дому, хтось намагався кинути нас усіх у прірву. - Значить, ви підозрюєте, що цей таємничий "хтось", що називає себе Шивою, є мозком організації під назвою "Кобра" і що він несе відповідальність за те, що відбувається... - зауважив я, відповідаючи на погляд Хоука.


- Можливо, Нік. За умови, що Шива – особистість, а не щось інше, – уточнив Шеф. - Ми достеменно знаємо, що "Кобра" існує. І ми майже впевнені, що це організація з торгівлі зброєю та наркотиками. Але це дрібниці порівняно з цим, - нервово пояснив він, постукуючи пальцем по документу, який я щойно перестав розглядати. - Ця Шива реальна людина? Чи це прикриття якоїсь дивної міжнародної організації, яка наказує Кобре? Ось що нам потрібно з'ясувати... смію додати якнайшвидше.


- Значить, ви вірите, що якщо Шива чоловік, то він імітує голоси, правда?


Хоук втомлено кивнув.


- Але ти навіть не знаєш, чи існує Шіва.


- В яблучко.


- Отже, я повинен знайти людину, яку ніхто ніколи не бачив, яка може імітувати голос деяких персонажів, оскільки вона це може... З чого мені почати, на вашу думку?


- Не дарма тебе називають Винищувачем №3, Картер.


Це була не та відповідь, яку я сподівався отримати. Але, як я вже сказав, іноді неможливо домовитись з такою людиною, як Хоук. Тож мені довелося об'їхати весь світ у пошуках когось чи чогось, хто називав себе Шивою.


Я дізнався, що це є псевдонім після вивчення документів удома. Насправді Шива був індуїстським богом, широко відомим як руйнівник. Війни, голод, смерть... ці лиха були його абсолютним і незаперечним пануванням, під його контролем та владою. Але було більше; книги, з якими я ознайомився, містили ілюстрації та фотографії статуй, що зображують Шиву, прикрашеного зміями. Це не звичайні змії... а кобри, смертоносні індійські гадюки.


І ось, мені довелося вирушити слідом, який здавався неіснуючим і неможливим... як рахувати піщинки по берегах Ганга!


Але якщо Шива був плодом чиєїсь збоченої уяви, то Ріва Сінгх точно ним не була. Дівчина була справжньою, милою, м'якою і напрочуд живою.


Я повернувся до неї і заглушив її запитання, притулившись губами до її пухкого рота. Її золота шкіра була вкрита легкою пеленою поту, і коли я притулився грудьми до цих незрілих і твердих грудей, мене охопило нестримне бажання.


- Ні, не кажи, - прошепотів я, коли вона спробувала поставити чергову низку питань, які, між іншим, починали мене хвилювати. - Я Нік, а ти Ріва... тобі не потрібно знати більше... зараз. Я міцно обійняв її, і вона придушила стогін.


Зсунувши ногою ковдру з ліжка, я міцно притис її до себе. У Риви були широко розплющені очі, але вона, здавалося, дивилася на щось в іншому кінці кімнати. У цей момент я зрозумів, що потрапив у біду.


Я почув шум. Через секунду я визначив походження металевого скрипу, який, як хрипкий шепіт, долинав від дверей... Хтось порався із замком. Мій «сміт-і-вессон» лежав у верхньому ящику тумбочки поруч із ліжком, але зараз він був поза досяжністю моєї руки. Слабкий шум припинився, почулося клацання... і тут я зрозумів, що не встигну схопитися за пістолет.


Я підстрибнув убік, як тільки двері відчинилися. На тлі світла, що йде з коридору, виділялися постаті двох бородатих чоловіків, одягнених у білі вишиті сорочки та парусинові штани, схожі на піжамні, які носить більшість індійців. Але більше ніж одяг мене вразив короткоствольний пістолет, який твердою рукою тримала одна з фігур у тюрбанах.


Пістолет був спрямований на мене, і я нічого не міг з цим поробити. Двері м'яко зачинилися за двома чоловіками, і беззбройний увімкнув світло в кімнаті.


Я моргнув від раптового свічення і спостерігав за двома нападниками, намагаючись знайти вихід. Вони були міцними і мускулистими, їхні бородатие обличчя нічого не висловлювали, і, судячи з їхніх бородів і тюрбанів, вони були сикхами.


- Добрий вечір, "сахіб", - сказав той, що з пістолетом, і вітання перетворилося на непристойну усмішку, коли він зрозумів, що ми з Ривою голі, а отже, ще більш вразливі.


Наразі єдиною картою, яку можна було розіграти, було залишатися під прикриттям туриста та бізнесмена. Ображеним тоном я відповів: - Що то за історія? - Я зробив жест, щоб схопити трубку, але беззбройний індієць-сікх поспішив пересунути старомодний телефон поряд зі мною.


- Що за марення, "сахіб"! — вигукнув він, посміхаючись. - Ніхто не давав тобі дозволу рухатися, і навіть "мем-сахіб", - показав пальцем на Риву, яка натягла ковдру і згорнулася клубочком під простирадлами.


— Подивися на ящики, Мохане, — наказав своєму супутникові чоловік із пістолетом.


"Якщо це пограбування, ви не знайдете нічого вартого для крадіжки", - попередив я їх. - У мене лише чеки. Ані рупій, ані доларів США.


Вони зовсім не вразили. Анітрохи.


Але поки я говорив, я почав концентруватися, готуючи своє тіло і розум до бурхливого і нероздільного злиття. Востаннє, коли я насолоджувався перервою між місіями, Хоук наполягав на тому, щоб я відмовився від звичайного періоду відпочинку та відпустки, щоб пройти інтенсивний період навчання, щоб удосконалити свої навички у найнезвичайніших формах самооборони. Серед різних технік, які я освоїв, була також форма самонавіювання, якої мене навчив володар чорного поясу, «ретте дан», чемпіон тхеквондо, корейської версії «кунг». Інструктор також навчив мене тхеквондо. Ця форма карате заснована на використанні сили та імпульсу , отриманих за рахунок використання всього тіла, особливо стегон і ступнів.


Отже, коли один із двох нападників почав ритися в моїх речах і збирався розкрити весь мій особистий арсенал, я був готовий зробити перший крок. Я уявляв себе пружиною, здатною вистрибнути з ліжка і кинути своє тіло в простір.


Я штовхнув Ріву і зістрибнув з ліжка, приземлившись, як кішка, на п'яти. Куля просвистіла над моєю головою, коли я впав на підлогу. У напарника Мохана на пістолеті був сильний глушник.


- Нік... ні! — закричала Ріва, ніби благаючи мене не починати бійки або не намагатися чинити опір двом чоловікам.


Але я не збирався більше гаяти час.


Мохан і напарник не загрожували дівчині, а рушили до мене, скрививши губи в однаковій усмішці. Їхні зуби та ясна були пофарбовані в червоний колір від рясного жування листя паана. У сліпучому світлі лампи їхні роти виглядали закривавленими, наче вони щойно доїли шматки сирого м'яса.


- Ви нас недооцінюєте, - сахіб, - посміхнувся той, що був із пістолетом. — Ми могли б убити дівчину, але спочатку ми хотіли б дуже добре попрацювати над вами.


Я не став чекати, щоб побачити, яку «роботу» він мав на увазі. З пронизливим криком «кі-ап», який негайно змусив двох чоловіків оборонятися, я схопився на ноги та атакував. "Тол-ріо ча-ки" - круговий удар ногою, при якому вся вага балансується назад. Я відпустив його щосили і з усією концентрацією, на яку був здатний. Я виставив праву ногу і влучив у ціль.


Огидне булькання супроводжувало стогін людини з пістолетом; моя боса п'ята вдарила його в сонячне сплетіння. Повітря вирвалося з його легень, коли він звалився на підлогу, задихаючись. Пістолет бовтався у нього в пальцях, але коли він підняв зброю, щоб зробити ще один постріл, я перестрибнув через нього і стрибнув на Мохана, перш ніж він рвонув.


— Не бійся, брате, — прошепотів я, поки інший намагався схопити мене за ноги, щоб відкинути назад. Я був швидше за нього.


Тут я був винагороджений за зусилля, коли почав займатися тхеквондо та кунг-фу.


Я підняв руку, ніби то була коса для смертоносного «сон-нал чи-ки», форми атаки, яку я вивчив досконало. Моя рука рухалася повітрям до певної точки простору у напрямку до голови Мохана. І коли мої жорсткі пальці торкнулися основи його носа, мені не потрібна була медична освіта, щоб зрозуміти, що ця людина мертва.


Я встромив шматок кістки йому в мозок, миттєво вбивши його. З його рота ринув потік крові, його погляд зупинився на мені... потім його очі затуманилися, перш ніж стати широко розплющеними і скляними, як два шматки чорного мармуру. Хрипкий, здавлений звук вирвався з його рота, коли він упав на підлогу. Інертна, як ганчір'яна лялька, з невпізнанним носом, червоним і розчавленим, як сік стиглого фрукта.


Мохан більше не був «вбивцею», «він був трупом.


Але за кілька секунд, які мені знадобилися, щоб прикінчити його, його спільник оговтався настільки, що спробував повернутися до атаки. Я відчув, як він повзе по підлозі прямо позаду мене, і я не мав часу подумати двічі.


Я був готовий миттєво. «Хана, дол, сет»… раз, два, три… Я подумки рахував. Потім я смикнув лівий лікоть назад у жахливому «пал-куп чи-ки».


Я вдарив суперника прямо під підборіддя. Він закричав, і я обернулася, щоб споглядати те, що залишилося від ідеального набору зубів. Тому що тепер щелепа зовсім бовталася, роздробившись. Струмені крові стікали по його підборідді і шиї, потрапляючи на бездоганну сорочку. Нижня частина обличчя була буквально розірвана на шматки; синюшний синець уже розповзався від вилиці до очей.


Чоловік спробував заговорити, але з його рота вирвався лише здавлений звук; але перш ніж я встиг його нокаутувати, він встиг натиснути на курок пістолета. Я впав уперед, довго лежачи на підлозі. Ще одна великокаліберна куля просвистіла в двох дюймах наді мною і встромилася в протилежну стіну. Це була куля «дум-дум», здатна випатрати людину, як свіжозабитого курча, готового до смаження. Чоловік підвівся і позадкував до дверей.


Перш ніж він встиг випустити ще одну зі своїх кульових куль, я зигзагом пішов по лінії, яка привела мене прямо до дверей. Але він пішов, перш ніж я встиг вирвати пістолет з його рук. Я кинувся в коридор і побачив тонку криваву доріжку і почув важке човгання металевих сходів у дальньому кінці коридору без килима.


Я повернувся до кімнати і натягнув штани, які кинув поруч із ліжком. Рива подивилася на мене широко розплющеними, зляканими очима. Я сказав їй. - Не сердься будь ласка! - При продажі тканин завжди жорстка конкуренція.


- Вона не сміялася. Я залишив її наодинці із закривавленою фігурою, яка колись була чоловіком.


Після цього я вибіг із кімнати. Ніхто не бачив, як я гнався за нападником. Я обов'язково мав спіймати його, оскільки тепер, коли Мохан був мертвий, не було жодної можливості дізнатися, ким він був насправді. Я не думав, що вони вульгарні злодії; вони продемонстрували вищу майстерність, ніж звичайні злочинці.


Я був певен, що вони не діяли в ілюзії пошуку грошей. Щось валилось у мене в голові, щось, що на той момент я не міг сформулювати. Це було схоже на загадку... щось, що змусило мене переосмислити те, що сказав Хоук. Чи можливо, що хтось уже розкрив мою особу, оскільки я прибув до Індії за туристичною візою? Багато питань могли залишитися без відповіді, якщо я не впіймаю спільника Мохана.


Вестибюль готелю був майже порожній, нічний портьє спав за стійкою. Я помітив дуже швидкий рух за фіранками, що приховували великі скляні двері, що вели у внутрішній дворик та сад. Босоніж я кинувся до наметів, відсунув їх убік і побіг у темний сад.


Трава під ногами була мокрою та холодною. Місяць зник за купою хмар, що закривали її помаранчеве обличчя. Далі я побачив відображення хмар у басейні, де я зробив знаменитий заплив перед зустріччю з Рівою та вечерею з нею. Пішли в минуле брязкіт келихів, ритмічний рух гойдалок, гортанні крики вуличних торговців.


Тепер був лише звук мого дихання, биття мого пульсу. Я обережно поповз уперед, мої почуття напружувалися за будь-якого руху, будь-якого шуму, який дозволив би мені знайти свою видобуток... до того, як я був виявлений.


Поспіхом я не встиг дістати пістолет. Тож мені доводилося покладатися лише на свій інтелект та свої руки. Навіть якщо на інтелект і руки покладатися не доводиться, коли знайдеш пістолет із глушником, спрямований у живіт.


Мій інструктор знав мене на прізвисько «Чу-Мок», що в перекладі з корейської означає «Кулак». Але в той момент я не мав можливості застосувати на практиці те, що я вивчив. У садку все було тихо. Листя баньяна лише злегка гойдалося, приховуючи своїм гігантським стволом частину вольєру.


Я шукав сліди індіанської крові, коли помітив раптовий спалах, що супроводжувався запеклим шипінням смертоносної кулі. Цього разу я закричав. Потім я підніс руку до рота, куля подряпала мені плече.


Це була поверхнева рана, але вона дуже пекла. Я стиснув зуби і почав чекати, почуваючи себе більш вразливим, ніж будь-коли. Стрілець, однак, не хотів більше ризикувати і чекати, що я нападу на нього на помсту.


Він почав тікати до паркану. Я помчав за ним ще й тому, що не хотів дозволити йому втекти, не викладаючи йому уроку. Очевидно, він оговтався від звернення, якому я піддав його незадовго до цього, настільки, що перестрибнув через прикордонну стіну з дивовижною спритністю. Він рухався скоріше як кішка, ніж як людина. Але, незважаючи на біль у руці, я відчував себе таким же рухливим. Я переліз через стіну і приземлився босоніж на ділянку посипаної гравієм землі. Ще один шум вибухнув у моїх вухах, але це був не постріл.


Індіанець у білому тюрбані зумів дістатися моторолера, припаркованого наприкінці гравійної дороги за парканом. З ревом мотора мотороллер рушив з місця, і індіанець навіть не озирнувся. Я міг би спробувати зловити таксі чи велотаксі, але я знав, що людина з пістолетом уже зникла в лабіринті провулків міста.


Тому, замість того, щоб продовжувати полювання, що здавалося тепер марним, я повернувся до паркану і, вчепившись за дві дерев'яні жердини, знову переліз через нього. На цей раз я доклав менше зусиль. Трава була справжнім полегшенням для моїх ніг, порівняно з гравієм. Я попрямував до басейну, вимив руку і перетнув галявину, безшумно прослизнувши у вестибюль.


Швейцар прокинувся від свого сну, що, безперечно, дозволило двом індіанцям непомітно піднятися до моєї кімнати. Однак я не збирався дорікати йому в тому трупі, який я залишив нагорі і якого мені треба було позбутися. - Безсоння, "сахіб"? — спитав він мене, позіхнувши, повільно підводячись. Потім перехилився через прилавок, кинувши на мене погляд відкритого несхвалення... Насправді, я був у одних штанях. - Я пошлю за снодійним тобі, так?


"Дякую, не потрібно," я відмовився, з натягнутою усмішкою.


Якщо він помічав довгу криваву подряпину, залишену на мені кулею індіанця-сікха, то вдавав, що нічого не сталося. Я засунув руки до кишень і пішов до ліфтів так, щоб мене ніхто не бачив. Не те, щоб я відчував себе збентеженим, зауважте; але я вважав за краще не привертати уваги. Винищувачу № 3 з AX обов'язково мало знайти людину на ім'я Шива.


2


Ріві Сінгх не було поряд, щоб допомогти мені забратися в кімнаті.


Двері в мою спальню були прочинені, хоча ніхто не ховався за нею, щоб продовжити роботу, на якій перервали Мохана та його напарника. Кімната була порожня, якщо не рахувати застиглого трупа людини, яку я вбив влучним ударом карате. Індіанець лежав, розставивши руки і ноги, в дивній позі, майже занурений у калюжу темної крові, яка продовжувала розтікатися.


Зім'яті ковдри свідчили, що велику частину вечора я провів з Рівою. Очевидно, дівчині набридло, і вона вислизнула з кімнати, перш ніж я встиг її зупинити. Я не був настільки дурний, щоб навіть на мить подумати, що можу розраховувати на її мовчання. Тому я вирішив змінити готель наступного ранку. Я не хотів, щоб хтось із поліції Нью-Делі приходив до мене і закидав мене запитаннями. Я повинен був відповісти великою кількістю брехні, щоб захистити своє прикриття.


Але, крім занепокоєння про Ріву Сінгх, яка не знала, чи буде вона тримати рота на замку чи ні, я мав турбуватися про Мохана. Звичайно, витягти його з моєї кімнати було нелегко, тим більше що я хотів за всяку ціну уникнути будь-якого шуму. На щастя, решта гостей на поверсі спала міцним сном. Жодні двері не відчинилися, поки я тягнув тіло по пустельному коридорі. Жодне злякане обличчя не могло бачити мої червоні від втоми ока, поранену руку та мою криваву ношу.


Я поклав його перед ліфтом і знайшов те, що мені потрібно було в кишені штанів. Сталеве лезо мого складаного ножа виявилося дуже корисним пристосуванням; насправді складаним ножем я зміг відчинити двері і заблокувати кабіну на верхньому поверсі, звільнивши шахту ліфта, кинувши тіло на кілька десятків метрів униз.


Це буде місце вічного спокою Мохана.


Він уже був головою і плечима в повітрі, решта його тіла була готова до останнього поштовху в глибоку яму в колодязі, коли я помітив щось таке, що змусило мене підстрибнути від подиву. Рукав індійської курти був закочений, коли я тягнув тіло коридором, і тепер моїм поглядом кинулася деталь, яку я раніше не помічав.


Це було татуювання, зроблене незмивним синім чорнилом, яке виділялося на передпліччя; і коли я зрозумів, що малював малюнок, мої підозри підтвердилися. Татуювання являла собою королівську кобру, що згорнулася кільцем, що піднімається вгору по руці в характерному для атаки положенні. Клиновидна голова і тремтливий язик губилися в тілі Мохана, що завмерло.


Так і з'явилась Кобра. Вони послали Мохана та його спільника, щоб переконатися, що Нік Картер не викриє їхньої секретної організації. Лише план провалився. Один із двох агентів був мертвий, а в іншого з розбитою особою не було часу отримати будь-яку інформацію, навіть найменший доказ того, що я справді був Винищувачем №3, агентом на службі у AX.


Очко на мою користь, подумки уклав я, обсмикуючи рукав сорочки мерця і штовхаючи труп ногою. Мохана застигло тіло полетіло вниз, відскакуючи від темних стін шахти ліфта. Я чув, як він досяг кінцевого пункту призначення... пролунав глухий стукіт тіла. Якби Шива все ще міг допомогти йому, нічого проти цього не було б.


Проблема полягала в тому, що я досі не знав, чи існував коли-небудь цей загадковий персонаж, мозок, що діє за прикриттям Кобри, обраний розум, який смикає нитки цієї міжнародної мережі.


Рух транспорту повільно рухався парком Неру. За скупченням автомобілів, велотаксі, моторолерів і велосипедів білі колони Connaught Circus стежили за натовпом пішоходів, немов безмовні вартові. Чоловіки в широких білих штанях з білими «куртами», що мало чим відрізнялися від одягу Мохана та його супутника, йшли швидко, серйозно та самовдоволено. Чорноволі жінки закуталися в «сарі», інші в шовкові туніки та скромні «чуридар» (штани, що обтягують кісточки та талію). Всі вони утворили розгублений натовп, над яким висіло відчуття невідкладності та водночас очікування.


Але більше, ніж визначні пам'ятки та звуки міста, більше, ніж екзотична атмосфера, яка робила Нью-Делі унікальним містом, мій інтерес був зосереджений лише на одному.


Шиве.


- Ви хочете сказати мені, що ваша Служба тільки чула про Кобре, чи не так? - спитав я людину, що сиділа навпроти мене, поки ми обоє потягували м'ятний чай у вуличному кафе недалеко від парку.


Того ранку я зв'язався з індійською секретною службою. Моїм "контактом" був офіцер секретної служби, якого мені особливо рекомендували. Ашок Ананд був чоловіком приблизно мого віку, але худим і виснаженим, з гострим і проникливим поглядом, агресивним виразом обличчя... виразом людини, яка знає всі правила гри, байдуже, гидкі вони чи ні. .


- Чули про Кобре? — повторив він, насупившись. Він підніс чашку до губ і зробив великий ковток чаю, перш ніж продовжити. - Звичайно, містере Картер. Ми чули про Кобра... з Кашміру, з Калькутти, Мадраса, Бомбея... з усієї нашої країни. Де бунти та заколот, там завжди Кобра.


- А Шива? – наполягав я.


- Ти бачиш це? - відповів Ананд, вказуючи на поверхню столу, дуже блискучу дерев'яну полицю. - Вона гладка, безформна, бачиш?


Я відповів кивком голови.


- Ну, тоді ви зрозумієте, коли я скажу, що Шива безформний, без обличчя, без особистості, містере Картер. І, перегнувшись через стіл, він дивився на мене напівзаплющеними чорними очима. - Це просто ім'я, запозичене у злого божества, навіть для нас у IISA, індійській секретній службі.


І ось я на вихідній точці, в тому самому місці, де був напередодні... тільки готель інший. Хоук дозволив мені вступити в контакт з індіанцями, хоч і порадив мені не покладатися на їхню допомогу.


Насправді ходила чутка, що серед індіанців мала місце «зрада». Хоча його індійський колега і запевнив Хоука у граничній обачності, проте не було жодного сенсу йти на непотрібний ризик, особливо коли на карту було поставлено моє життя та успіх моєї місії.


- Чи можу я дізнатися, чому ваш уряд так прагне знайти нашого Шиву? — сказав Ананд тим самим тоном, обережно й насторожено.


- Героїн, - відповів я. - Вантаж на десять мільйонів доларів, призначений для Сполучених Штатів. - Я не думав, що надто розкрию свої цілі, якщо поговорю з ним про справжню причину, а саме про те, що я намагався простежити джерело голосових наслідувань, які останні місяці посіяли паніку серед міжнародної дипломатії, поставивши під загрозу мир на землі.


- Ах, так, наркотики – це справді поганий бізнес! – Індіанець усміхнувся і почав вставати. - Будь ласка, вибачте мене на кілька хвилин, але я обов'язково зателефоную до свого начальника. Можливо, він зможе дати мені більше інформації про Кобре.


— Звісно, — сказав я. Ананд відсунув стілець і пройшов терасою.


Я спостерігав за ним, поки він не зник усередині. Потім я подивився на дно чашки, майже шкодуючи, що так і не навчився читати долю по чайному листю. Хто знає, якби я навчився, то зміг би передбачити успіх чи провал своєї місії.


Я відкинувся назад і дозволив своєму погляду ковзнути по переповненій терасі до транспортних потоків, що петляють навколо Connaught Circus. Було так багато питань, так багато прогалин з морем, що мені довелося б багато повеселитись, щоб досягти хоч якогось прогресу. - Ще чаю, сер?


Я здригнувся і побачила, як офіціант нахилився над кавовим столиком. — Принеси дві, — відповів я, показуючи на порожню чашку Ананда.


— Два м'ятні чаї, — повторив офіціант. - Чи можу я запропонувати пакори, чи джентльмен хоче скуштувати фірмову індійську страву, м'ясний пиріг під назвою "самоса"? Вони чудові, "сахіб".


Я відповів ствердним кивком, злегка спантеличений його прямим підходом. Чоловік підняв порожні чашки, і коли він обернувся, щоб повернутися на кухню, я спіймав себе на тому, що в шоці дивлюся на його голу руку. Я не мав часу довго дивитися на нього, але достатньо часу, щоб розібрати, що на ньому надрукувалося.


Кобра, що згорнулася - це те, що нелегко забути! Я різко відсунув стілець і скочив на ноги.


«Куди, чорт забирай, подівся Ананд?» — думав я, пробираючись поміж столами. Дзвін тарілок пронизав мої вуха, вереск, який змішувався з гудками та звуками машин навколо кафе та парку Неру. Але принаймні я не був таким уразливим, як минулої ночі, коли мені довелося захищатися від двох сикхів, які увійшли до мого номера в готелі.


У кобурі, яку я носив на плечі, була моя дорога Вільгельміна, Люгер 38-го калібру, який врятував мене з таких безвихідних ситуацій, більше, ніж я любив згадувати. І на випадок, якщо пістолета буде недостатньо, у мене був Хьюго, мій стилет, захований у піхвах під рукавом сорочки.


- Ви щось хочете, "сахіб"? — спитав мене один із офіціантів у білих куртках.


— Телефон, — відповів я.


Він вказав на обертові двері, що ведуть до кімнати. Мене вразило, що Ананд надто довго дзвонить телефоном. Це, крім татуювання, яке я помітив на руці офіціанта, змусило мене почуватися ніяково.


Я знайшов телефони, виконуючи вказівки людини в білій куртці, ряд чорних і старомодних телефонів, встановлених на лівій стіні вузького коридору. Я швидко озирнувся і помітив табличку на дверях праворуч від мене. Можливо, я нервувався без особливої причини, можливо, я хвилювався через дрібниці.


Ну, був лише один спосіб переконатися.


Я просунув руку під свій легкий літній жакет, відчув підбадьорливий дотик до рукоятки Вільгельміни і пішов коридором до дверей чоловічого туалету. Прохід був порожній. Відчинивши двері, я виставив праву ногу вперед.


Двері зі скрипом відчинилися всередину, що дозволило мені швидко подивитися на ванну кімнату, викладену чорно-білою плиткою. Там начебто нікого не було. Я ступив уперед, дозволивши двері відчинитися за мною. - Я прошепотів. - Ашок? - Двері в три роздягальні були зачинені.


Я почекав мить і знову покликав. Без відповіді. Безшумний, як кішка, із загостреним почуттям страху бути спійманим у пастку, я витяг «люгер» з кобури і злегка зігнув палець на спусковому гачку. Здебільшого сучасні Люгери мають нечутливий спусковий гачок; але Wilhelmina була спеціально модифікована для мене хлопцями з лабораторії AX у штаб-квартирі у Вашингтоні. Курок був готовий до пострілу, як тільки я натиснув би на курок.


Я пішов у перший туалет зліва. Міцно тримаючись за металеву ручку, я штовхнув двері і так само швидко зачинив її. Перша роздягальня була порожня, як і друга. А в третьому, спираючись на опущене сидіння унітазу, лежало нерухоме, неживе тіло Ашока Ананда.


Я простяг руку і підняв голову. - Ублюдки! - прошипів я собі під ніс. На мене дивилися широко розплющені очі Ананда. Я провів пальцями по віках, стираючи таким чином здивований вираз, залишений смертю на його обличчі.


Тонка смужка, тепер пурпурова, відзначала його шию. Задушили, уклав я, оглядаючи синець. Я розстебнув комір його сорочки, щоб краще розглянути синець, і побачив сліди від двох крихітних проколів, відстань між якими менша за дюйм. "Але чому?" — питав я себе. Зрозуміло, що Ананд був задушений мертвим, бо його язик звисав із рота; але ці сліди на шиї, здавалося, залишилися зубами змії.


Якийсь час тому між однією місією та іншою мені довелося прочитати кілька книг з герпетології, науки про рептилії. І я дізнався, що реакції на укуси отруйних змій зазвичай починаються через чверть години або півгодини після укусу.


Ашока Ананда вкусила змія, але це не стало причиною його смерті: можливо, ці знаки означали попередження або були релігійним символом. Одне було ясно: я не збирався зупинятися там, щоби з'ясувати це.


Я прибрав «люгер» і вислизнув із кабіни. Туалет був, як і раніше, порожній. Якби я пішов назад тим самим шляхом, що й раніше, то, безперечно, натрапив би на офіціанта. Наскільки я міг судити, він не був єдиним, хто працював у барі, входячи до організації «Кобра».


Я пошукав інший вихід. Засклене вікно над фарфоровою раковиною виходило на пильні доріжки парку Неру. Я переліз через край раковини і визирнув назовні. Вікно відчинялося в задній частині кафе, поза увагою відвідувачів, що сидять на терасі, де за столиками обслуговували офіціанти, татуйовані чи ні.


Я відкрив віконну решітку стилетом і підняв її, відчепивши іржаві металеві гачки рами.


- Є зручніші способи виходу, "сахіб".


Надто пізно вихоплювати Вільгельміну зараз. Я повернув голову і побачив офіціанта з пістолетом. - «Беретта» 22-го калібру цілилася мені просто у вічі. Зброя невеликого калібру, але я добре знав Беретти, щоб знати, наскільки небезпечними вони можуть бути на близькій відстані.


— Я просто хотів подихати свіжим повітрям, — пояснив я.


Він не посміхнувся, а просто змахнув пістолетом, даючи мені знак підняти руки над головою і зістрибнути з мушлі. Він тримав наведену на мене Беретту. Мені залишалося лише прийняти його запрошення. Я приземлився на підлогу і витріщився на нього. Було видно, що він нервує, на його погляд здавалося, що в нього мало досвіду подібних ситуацій.


— Я думав, що індіанці є гостинним народом, — сказав я. - Здається, мій друг там, - і я повернув голову у бік комори, де я виявив тіло Ананда, - потрапив в аварію...


- Те саме станеться і з вами, "сахіб", - посміхнувся офіціант, зробивши крок уперед, тепер "Беретта" цілилася мені в живіт. - Незабаром, мабуть, ми почуємо сильний тріск зовні, жахливий безлад. Буде стільки галасу, що це заглушить постріл із пістолета.


Отже, він був не єдиним у барі, хто був пов'язаний із Коброю. Як вони дізналися, де мене знайти, і як вони дізналися про Ананда — два питання, які залишилися без відповіді на додаток до інших, які у мене накопичувалися.


- Серйозно? - Відповів я, змусивши себе байдуже розсміятися. - Раджу повторити це поліцейському позаду вас.


Я був правий.


Офіціант був недосвідчений, погано знайомий з такою роботою і не знав навіть цього найстарішого трюка. Я не встиг домовити фразу, як він різко повернувся обличчям до неіснуючого поліцейського. І за долю секунди я був у дії.


Я стрибнув уперед і штовхнув офіціанта в шию. Він закричав, коли підошва мого черевика вдарила його по ключиці. Я опустив ногу і завдав йому смертельного удару лівою в селезінку. "Беретта" відлетіла, коли чоловік стиснув рукою хворе місце, а блювота закапала з боків його рота.


Коли він упав уперед, я підняв коліно і знову вдарив його по обличчю. Я почув скрип зубів у той момент, коли моє коліно торкнулося його рота. Чоловік зісковзнув на підлогу. Біля туалету оглушливо загуркотіла посудомийна машина, за нею пролунав дзвін посуду.


Звичайно, це був план, покликаний заглушити постріл, призначений для мене. Я взяв «беретту» і засунув її в кишеню лляних штанів, досить велику, щоб сховати пістолет.


Потім я схопив людину за волосся і підняв її голову, неначе вона була маріонеткою, у якої були перерізані нитки. - Ти погано виглядаєш, мужику! - Вигукнув я низьким голосом.


Він пробурмотів щось, чого я не почув, випльовуючи кров та зламані зуби, обмазуючи підборіддя. - Де він? – натиснув я. - Я хочу знати, де знайти твого шефа... Шиву.


— Шиви… Шиви ні, — промимрив офіціант, звісивши голову. Чоловік заплющив очі, і його рота знову залилося кров'ю.


— Подумай ще раз, — прошипів я, підводячи руку. Я склав пальці у формі гарпуна, удар під назвою «пін-сон-кут джи-ру-ки», який мав розв'язати йому язик. І це змусило його відкрити затуманені болем очі.


Ще один несамовитий стогін супроводжував удар. Але цей ублюдок не думав про вбивство Ананда, тож я не був у настрої бути добрим самаритянином. Я засунув нігті йому під віки, стискаючи його очні яблука.


Офіціант, що струсонув конвульсивним тремтінням, відсахнувся. Його голова вдарилася об підлогу, але через секунду я стрибнув на нього зверху, знову сунувши пальці прямо в очі. Я міг би засліпити його на все життя. Але, крім помсти за смерть індійського агента, я хотів отримати відповідь.


- Говори: де Шива? – повторив я.


Це було неприємне видовище; риси обличчя людини були спотворені страхом та болем. Його обличчя й перед сорочки вже не можна було розрізнити, вони були перемазані кров'ю та блювотними масами, очі ось-ось вилізуть із орбіт, він не міг дихати.


- До... до... - простогнав він.


- Де він знаходиться? - гаркнув я. – Де?


Але попереднє побиття з додаванням прийому «палець у око» вибило його з колії. Офіціант відкинувся назад і уникнув фізичних мук, дозволивши собі поринути у забуття.


Я прибрав пальці, і повіки заплющили його очі. Я спробував оживити його, сильно струсивши, але людина була непритомна і перетворилася на тінь самого себе. Я вже збирався затягти бездиханне тіло в комірчину, щоб опустити голову під воду і привести його до тями, коли почув тупіт кроків. Хтось ішов коридором, прямуючи до дверей туалету.


- Нірад? - покликав чийсь голос.


Зайве казати, що Нірад не зміг відповісти.


Цього разу я не дозволив би себе зненацька застати. Я підійшов до раковини і заліз на порцеляновий край; рама вікна, яку я послабив раніше, була відкрита.


Я штовхнув віконну раму вперед вільною рукою. За дверима туалету Нірада знову покликав стривожений голос.


На щастя, вікно було досить великим, щоб пролізти. Підтримуючи скляну панель однією рукою, я стрибнув на терасу вниз і заглянув у туалет.


Двері відчинилися, і я подумки сфотографував обличчя, яке з подивом дивилося на закривавлене тіло Нірада. Це було незнайоме обличчя, ніколи раніше його не бачив. Але я знав, що знову побачу молодого індійця, котрий недовірливо дивився на нерухому постать Нірада в цей момент... і мабуть скоро.


3


«Навіть західному спостерігачеві легко виявити за подвійним втіленням Шиви-кобри справжню сутність бога. Цей дуже древній член індійських трійць, що походив від доведичного божества, повинен зрештою асоціюватися з фалічною символікою. Фактично, в його іконографії ми щоразу знаходимо набряклий капюшон кобри в атакуючій позиції. Тому не дивно, що Шива дуже часто описується з одягом зі шкур кобри, сережками, також зробленими зі шкіри, що умилостивляє шнуром і поясом з живих гадюк...»


Я зачинив книгу і заглянув у вікно бібліотеки, ковзаючи очима широкими кам'яними сходами, що вели на терасу кафе поруч із парком Неру. Ніхто не помітив мого швидкого відходу із задньої частини клубу.


Я не очікував, що напарник Нірада закричить, і насправді не схибив. Я також не бачив, щоб на місце події прибули машини швидкої допомоги або поліцейські, щоб забрати тіло Ашока Ананда. Приходили та йшли туристи та бізнесмени. Бар продовжував працювати без перерви, і зі свого наглядового пункту в книгарні на Коннот-плейс я навіть міг бачити спільника Нірада, молодого індійця у формі офіціанта.


Що ж до Нірада, то його ніде не бачили ні вартим, ні лежачим. Його друг, мабуть, відвів його в якусь окрему кімнату чи ресторан, щоб він видужав. Безперечно, власник закладу знав про другорядну діяльність своїх співробітників, інакше було б помічено щось незвичайне.


У будь-якому випадку я був сповнений рішучості продовжувати спостереження доти, доки один або обидва офіціанти не перестануть працювати. Нірад «пішов», перш ніж я встиг отримати від нього деяку інформацію. Тому, не маючи інших дійсних доказів, єдина зачіпка, за якою можна було слідувати, було стеження за двома кілерами Кобри.


Я не був настільки дурний, щоб думати, що вони приведуть мене прямо до таємничого персонажа, але я був майже впевнений, що, як тільки механізми будуть запущені, Шива, якщо він дійсно існує, рано чи пізно з'явиться.


Отже, я продовжував вдавати, що надзвичайно цікавлюся книгами, виставленими в магазині, аж до покупки тому про індійські рептилії, який я вивчав. Коли я нарешті вибрався з книжкової шафи, я сховався в тіні, намагаючись стати майже невидимим. Поруч було достатньо туристів, тож я не був таким помітним. Найменше я хотів привернути до себе увагу.


За довгі роки служби в AX я зрозумів, що терпіння — найкорисніша чеснота. Насправді, коли сутінки почали згущуватись у небі, я нарешті побачив, як мої люди виходять із кафе. Вони спускалися широкими кам'яними сходами, повільно, крок за кроком.


Молодий чоловік, що схилявся над закривавленою фігурою Нірада, вів свого супутника. Очі Нірада були зав'язані; його товариш вів його, ніби він був сліпим. Наскільки я зрозумів, тимчасова сліпота офіціанта означала, що Кобра має на одного агента менше.


Я ступив уперед і не зводив очей з них двох, щоб вони не вислизнули від спостереження після того, як я провів у їхньому очікуванні цілий день. Коннот-плейс був переповнений робітниками та клерками, які поверталися додому з роботи. Я вже збирався перетнути людну площу, коли двоє моїх чоловіків зробили раптовий жест; але я відчув полегшення, коли побачив, як друг Нірада зупинив велосипедне таксі і посадив напарника на сидіння вузької машини.


Молодий індіанець махнув рукою, і моторизоване таксі з різким гуркотом пірнуло в потік. Молодий чоловік, що самотньо стоїть на тротуарі, з очима грифона повернув голову в мій бік, явно не знаючи, що робити.


Якщо він був у нерішучості, то я не був.


Я сховався за білі колони, очікуючи, що він робитиме. Ще хвилина нерішучості, і він нарешті зліз із тротуару. Він приклав два пальці до губ і видав пронизливий свист, щоб зупинити ще одне велотаксі.


На офіціанті все ще були білі формені штани, але він змінив піджак. Натомість на ньому була темна сорочка з відкритим коміром. Щось металеве сяяло на його шиї, відбиваючи захід сонця, як дзеркало. Молодий чоловік сів у триколісний велосипед, і водій натиснув на педаль газу, прямуючи в потоці машин навколо парку Неру.


Я більше не гаяв часу.


Не минуло й секунди, як я опинився на бордюрі і зупинив інше таксі, не втрачаючи на увазі офіціанта.


Коли я був у старій старій машині, я сунув водієві в руку пачку купюр, не давши йому часу заперечити.


— Іди за моїм другом туди, — наказав я.


Водій, зосередивши увагу спочатку на грошах, які я йому дав, а потім на велотаксі, який офіціант зупинив менше хвилини тому, не вагаючись підкорився. Він зайняв першу смугу, і я нахилився до сидіння, не зводячи очей з велотаксі, яке, як я сподівався, наблизить мене ще на один крок до невловимого та таємничого Шива.


Поки все ніби йшло добре, сказав я собі, впевнений, що офіціант не бачив, як я чекав його виходу з бару або сідав у таксі, щоб слідувати за ним. Я наказав водієві прискоритися, поки від молодого офіціанта нас не відокремлювало лише три машини.


- Куди мій друг прямує?


Від Коннот-плейс ми рушили в бік Коннот-Серкус, щоб звернути в провулок, що веде в бік від торгового центру Нью-Делі. — До старого міста, — пояснив водій. Потім кинув на мене швидкий погляд і додав: - Він тебе пограбував, сахібе? Якщо ні, то я викличу поліцію.


— Ні, нічого подібного, — запевнив я його і, перехилившись через сидіння, щось прошепотів йому на вухо.


Він почервонів під мідною шкірою. - Зрозумів, "сахіб". Як ви це називаєте... рандеву, чи що?


- Точно, - підтвердив я з широкою посмішкою, припускаючи, що йду за молодим чоловіком, що прямує на романтичне побачення.


- Будь обережним, "сахіб", - попередив мене таксист. - Делійські жінки дуже розумні, - і він супроводив пропозицію, потираючи великий палець об вказівний, щоб підкреслити свою спостережливість.


— Так, але ти не втрачай на увазі нашого друга, — відповів я.


Вже майже стемніло, і після виїзду з Коннот-Серкус рух зменшився. Водій змінив тему та звернув мою увагу на пам'ятники. Наприкінці широкого запорошеного проспекту він вказав на знамениті мінарети Джама Масджид, величезної мечеті з червоного пісковика, схожої на фортецю.


А прямо перед мечеттю та довколишнім базаром стояв ще один пам'ятник з червоного каменю, значний комплекс, залишений імператорами Великих Моголів, Червоний форт. Я думав, що офіціант зникне на базарі, але, мабуть, не зрозумів, що за ним стежать. Замість того, щоб вийти біля мечеті та ринку просто неба, він вийшов з велотаксі прямо перед воротами, що ведуть у форт.


"Стій", - сказав я водієві.


Він зупинився якраз у той момент, коли офіціант зник за воротами. Я вийшов у свою чергу і поспішив за своєю людиною, радіючи, що темрява надала мені якийсь притулок. Перед воротами стояли прилавки з сувенірами, листівками, путівниками, місцевими делікатесами.


Але я не був туристом і в мене не було часу зупинитися і помилуватися цими "принадами". Тримаючись на деякій відстані, я простежив поглядом за білими штанами та темною сорочкою офіціанта.


Принаймні він ніколи не бачив мене, отже, не знав мене. Якщо тільки «Кобра» не розповсюдила мою фотографію, то Нік Картер став менш анонімним, ніж я хотів визнати.


Попереду наприкінці під'їзної доріжки перед вузькою дерев'яною будкою офіціант зупинився. Вивіска сповіщала про початок вистави «Люм'єр та син». Коли я зрозумів, що молодий індієць купив квиток на спектакль, я, не роздумуючи, пішов за ним.


То справді був урок історії, «подорож» без жодної допомоги психоделиков. Гравійна доріжка вела від квиткової каси до внутрішнього двору форту. Тут, у саду, оточеному мармуровими палацами, збудованими імператорами, для публіки було розставлено численні ряди стільців.


Прожектор посилав жовтий промінь світла на колони перед мармуровими будівлями, а аудіо коментарі транслювалися через гучномовці. Оратор описував Павлиний трон, вкрадений перськими полчищами, що вторглися в Індію у вісімнадцятому столітті.


Потім світло згасло, і за моєю спиною пролунав стукіт копит. Я повернув голову, майже чекаючи опинитися посеред шаленого стада.


Натомість я опинився на шляху гострого як бритва кинджала.


Лезо зашипіло, розірвавши лівий рукав моєї куртки. Недовго думаючи, я відсторонився і однією рукою запустив прийом "сон-нал мак-ки". Індійський офіціант не став зазнавати успіху вдруге.


Його білі зуби блиснули в сардонічній посмішці, лезо стилету закружляло в повітрі. Потім прожектор повністю висвітлив його обличчя, засліпивши його. Молода людина кинулась у прохід між рядами стільців і побігла.


Глядачі, переважно західні туристи, здавалося, вірили, що індіанець був частиною шоу. Хтось почав аплодувати, а в повітрі лунав тупіт кінських копит. З гучномовця долинув звук труб, що супроводжувався бойовим кличем. Я кинувся за нападником.


Я не знав, як він зрозумів, хто я такий, або що я йшов за ним. Але я все ще міг чути шипіння його леза кинджала, що розсікає повітря і розриває рукав моєї куртки. Він майже пронизав мою шкіру.


Не перестаючи бігти, я поліз у куртку за пістолетом. Ніхто з глядачів не знайшов нічого дивного в наших рухах, і коли прожектор запилив мармурові будівлі, сліпуче відображення охопило укриття офіціанта.


"Царські лазні..." - оголосив оповідач.


Я опинився за однією з мармурових колон ще до того, як прожектор упіймав мене. Я звузив очі і почав шукати навколишні тіні. Різкий запах моху і рослини, що гниє, просочив палац без стін. Він ховався там, чекаючи, коли я потраплю до пастки, яку, як я тепер зрозумів, розставили для мене.


Я міг би розвернутися і повернутися до готелю, щоб вивчити наступний хід; але я відмовився від цієї ідеї тепер, коли відчув, що близький до розкриття мерзенних операцій Кобри... і Шиви. Чим раніше я знайду цю людину, тим краще буде для всіх.


Звук кроків молодого офіціанта супроводжувався глухим стукотом. Я чув, як він біжить до задньої частини будівлі, дедалі далі від туристів, які дивилися виставу в саду. Я був цьому радий ще й тому, що не хотів, щоб безневинні глядачі були залучені до жорстокого протистояння, яке ось-ось мало статися.


Я бігав, зігнувшись удвічі, від колони до колони, нагостривши вуха при кожному шурхітті. Важко було почути якісь звуки, окрім тих, що видає тло записаної оповіді. Приглушений стогін змішався з барабанним дробом, посиленим потужною звуковою системою, встановленою в саду. Якби не білі штани, які були на чоловікові, він, без сумніву, зміг би зникнути в тіні.


Але коли згасло світло, я побачив його ще раз. Він проминув короткі мармурові сходи, що з'єднували одну будівлю з іншою, і тепер розтягнувся на підлозі.


Я вже тримав палець на спусковому гачку пістолета. Курок клацнув у той момент, коли я натиснув на спусковий гачок. До звуків барабанів, що долинали з гучномовця, приєднався гавкіт пострілів, що маскує мій постріл.


Я бачив, як куля застрягла в мармуровій колоні, піднявши в повітря хмару білого диму. Постріл заглушила інша оглушлива хвиля, зроблена тупітом копит коней. Я не влучив у ціль, тож побіг уперед. Офіціант схопився на ноги, і його ніде не було видно.


Я проминув короткі сходи, якими він щойно біг, і опинився посеред вузької трав'янистої доріжки, оточеної мармуровими будівлями. Позаду мене почулося шипіння чийогось важкого дихання. Марно думати про те, щоб стріляти з пістолета. Так що я підняв, кружляючи обидва лікті. Я потрапив молодому індіанцю в ребра, але, хоч він на мить задихнувся, йому вдалося відштовхнути мене на крок назад.


Вбивати його не входило до моїх планів. Мертвий, він був би марний для мене, і стежка, яка мала привести мене до Шиви, обривалася там, у внутрішньому дворі Червоного форту. Живий офіціант міг би надати мені цінну інформацію.


Раптом з темряви позаду мене пролунав хрипкий, ледь чутний голос.


- Чудово, Ранджит.


Потужним ударом я відкинув праву ногу назад, і п'ята моєї ноги приземлилася на чиєсь коліно. Другий нападник застогнав від болю і відсахнувся. Я відскочив убік, важко дихаючи, і зробив крок назад, націлив Вільгельміну на двох нападників.


Двоє проти одного, Ранджит був офіціантом, людиною, за якою я слідував; але інший теж був незнайомцем. - Ось ми й зустрілися знову, - сахіб, - сказав він з грубим, вимушеним смішком. Слова виривалися в нього з рота, бо нижня частина його обличчя була обмотана білою пов'язкою.


— Ага, — сказав я, дізнавшись його: він був спільником Мохана, бородатим сикхом, якому я розбив щелепу напередодні ввечері.


Ранджит скористався коротким обміном словами, щоб пригнутися за колоною, на мить ухилившись від фатальної траєкторії Люгера. - Продовжувати марно, "сахіб", - резюмував індійський сикх. - Якщо ви вб'єте нас, ви нічого не впізнаєте.


- Що буде, якщо я тебе не вб'ю? - Запитав я. Але цієї миті, за секунду, щось металеве швидко перетнуло моє поле зору. Я розвернувся і натиснув на курок. Куля пролетіла повітрям, відскочивши від виступу вздовж стіни будівлі. А потім цей пістолет буквально вислизнув з моїх пальців, зі стовбуром, обмотаним металевою петлею.


Ранджит вийшов зі свого укриття і схопив пістолет. Я зрозумів тоді, що це було те, що я помітив раніше, річ, яка блищала навколо його шиї. Це був шматок мідного дроту, без сумніву, пастка, яку використали, щоб убити Ашока Ананда.


"Ти не такий розумний, як тобі здається", - сахіб, - зі смішком помітив інший індус.


Я спробував відступити, але Ранджит не гаяв часу даремно. Офіціант приставив пістолет до моїх грудей, попередивши достатньо, щоб різко зупинити мене. І я не був досить близько, щоб спробувати вирвати пістолет із його рук. І якби я спробував завдати удару ногою, я був упевнений, що молодий чорнявий офіціант, не вагаючись, натисне на курок.


- А тепер будьте ласкаві підняти руки над головою, "сахіб", - наказав юнак. І він зробив крок уперед, його рот скривився в диявольській посмішці.


Я підняв руки і обережно глянув на інший сикх. Ранджит простяг йому мідний дріт. Дріт загув, коли чоловік обмотав кінці навколо своїх зап'ясть.


"Мохан мертвий", - сказав він майже нечутним голосом під музику, що лилася з динаміків. Шоу ще не добігло кінця, як і життя Винищувача № 3, як я сподівався. - Гурнек, однак, ще живий, "сахіб". - Індійський сікх наблизився до мене, коли Ранджит підійшов ближче


У мене під носом був стовбур люгера Вільгельміни, і раптом мені спало на думку, що вона більше не мій старий друг. Не кажучи вже про мідний дріт, який Гурнек тримав обома руками.


"Ти заслуговуєш на гірше, - сахіб, - набагато гірше", - сказав офіціант.


Він грав із "легким" курком. Достатньо було дуже легкого тиску, і Хоуку довелося б наймати Винищувача № 4. Але перш ніж молодик привів у виконання свої погрози, Гурнек рушив за мною. Тільки цього разу мій удар ногою назад загубився в повітрі, не влучивши в ціль.


Петля затяглася на моїй шиї, і мені знову довелося підняти руки. Я дивився прямо в приціл Люгера, але Ранджит відпустив курок і, клацнувши пістолетом, ударив мене прикладом по лобі. У той же час я спробував відсунути мідний дріт, який давив на мою трахею.


Нитка розрізала мені шкіру, я не міг дихати. Я видав здавлений звук, і Ранджит, посміюючись, підняв коліно і вдарив мене в пах. Біль змусив мене застогнати, змусивши зігнутися.


Коліно піднялося вдруге, змусивши мене вибухнути від болісного болю. - Дурень ти, "сахіб"... Кобра знає... Кобра все знає, містере Картер.


Його голос, здавалося, виходив із темного тунелю. Я щосили намагався звільнитися, відштовхнути дріт, яким Гурнек мене душив. Але я не міг узятись за неї, вона була надто тонкою. Зі стоном я впав уперед, намагаючись дихати.


Потім приклад пістолета вдарив мене по голові, а вдалині голос із гучномовця проголосив: — Якщо є рай на землі, то він тут… тут, тут!


Я не повірив йому. А тим часом я ставив собі запитання, чи буде у мене колись ще шанс повірити у щось подібне.


4


Спершу було легко.


Оксамитова, м'яка і рівна, темна і затишна серпанок. Захисна темрява, яка змусила мене посміхнутися. Але потім вона почала палити, різати мою шкіру, як уламки битого скла. Я повинен був піти, інакше вона б розірвала мене на частини, здерла з мене живцем шкіру. Так що я рвонувся вперед, наче виринув із морського дна. І що вище я піднімався, то більше розривало мене на частини.


- Ні! Я… я не хочу! – Я почув свій голос. Я повторив це голосніше, намагаючись підняти тягар, що дав мені на очі. Я моргнув, і щось невизначеного кольору почало рухатися вперед і назад переді мною, вібруючи у просторі та поза ним.


Я розплющив очі вдруге, потім втретє, і в той же час я намагався йти далі, поки моя голова не вдарилася об щось тверде. Вібрації припинилися, і я знову опустився, надто слабкий і сонний, щоб зробити ще один рух.


Я не знаю, скільки часу минуло після цього. Я відчував, що мене захоплюють сни, і щоразу я намагався відштовхнути їх і розплющити очі, але щось дряпало мою шкіру, щось палило. Нарешті я почав усе спочатку, просуваючись вперед серед хвиль спеки і болю.


Потім "річ" склалася. Це була стіна, земляна стіна, яка стояла переді мною, збільшена чи зменшена... а потім нормальна. Моя голова була розчавленою шкаралупою... ніби я не пив місяць поспіль. Я стояв, притулившись до найближчої стіни, прислухаючись до найпрекраснішого звуку в світі, звуку моїх грудей, що здіймається і опускалася з кожним вдихом.


Що дряпало і рвало мою шкіру під час цього довгого чистилища між свідомістю та несвідомим, так це підстилка, на якій я лежав на спині. Як тільки я зрозумів, що живий, я спустив ноги з лави, покритої соломою, і тремтячи встав.


Я впираюся рукою у стіну, щоб підвестися. Я відчував себе наркоманом при ломці, мене нудило. Удари, які я отримав по голові плюс затягування дротом горла, вирубали мене.


Тепер передусім я мав відновити свої сили.


Я зробив кілька кроків, поки мої коліна не припинили згинатися. Я обійшов клітку-камеру... квадратну комірчину з глиняними стінами та підлогою. Не було ні вікон, ні навіть дверей. Пізніше, якби було майбутнє, я був упевнений, що зможу знайти стики в стіні, де мають бути двері, бо хтось... І хтось витягнув би мене.


В одному кінці камери, ліворуч від піддону, в стіну було вмуровано дві ґрати. Обидві вони доходили мені до талії і були вкриті дротяною сіткою. Я, звичайно, не збирався чекати, поки мене представлять своїм мучителям, тому я підійшов до поруччя, намагаючись оговтатися від болю, який завдав мені удару Ранджита прикладом пістолета.


Але перш ніж доторкнутися до дротяної сітки і оглянути дві ґрати, щоб подивитися, чи можна їх зняти, я зняв взуття. Люди, які захопили мене, залишили мене в сорочці та штанях. Стилет зник, як і "Беретта" і, звичайно, "Люгер". Я навіть куртки не бачив, але в камері не було холодно… принаймні поки що.


Я взяв черевик і кинув його в ґрати. Нічого не трапилося. Немає іскор. Слава богу, ґрати не були електрифіковані. Я знову одягнув туфлі і потягся до одного з чотирьох металевих гвинтів, якими грати кріпилися до стіни. Але коли мої пальці торкнулися їх, у тиші пролунав голос, голос, який змусив мене здригнутися.


- Доброго ранку, містере Картер. Бо зараз день, чи знаєте. Сподіваюся, тобі наснилися гарні сни, "сахіб"...


Голос пролунав через одну з двох грат. Безперечно, за металевим екраном ховався підсилювач. Але найбільше насторожувало те, що голос був знайомим… страшно знайомим.


«Привіт, це Картер, каже агент №3. Вірно; Хоук розповів тобі про мене все. Отже, цей ваш агент, Ананд, здається, так його звуть. Ну, він не з'явився на зустріч. Ні, не треба перепрошувати. Ми знаємо, що наша людина недосяжна... О ні, зовсім ні! Його не існує, от і все. Ні, завтра я повернуся до Вашингтона. Кобра? Я дуже боюся, що наш уряд не зможе втручатися у справи індійської служби безпеки. Ви розумієте, звичайно... Так, і дякую за турботу. Скажіть містеру Ананду, що мені шкода, що я не мав можливості зустрітися з ним».


Настала довга пауза. А потім знову тиша. Я відійшов від ґрат і повернувся до ліжка. Незважаючи на порожнечу в шлунку, незважаючи на жахливе почуття нудоти, я мав визнати одне: Шива був справжнім, безжальним, холоднокровним головорізом, хитрим противником, яких я ще не зустрічав.


Щойно прослухана мною коротка мова, телефонна розмова, яка, без сумніву, вже відбулася, були вимовлені абсолютно знайомим голосом. Це був мій власний голос, з такою самою ідеальною інтонацією, промовою та інтонацією.


Шива підставив мене і, не гаючи часу, прибрав зі сцени індійську секретну службу. Навіть коли Ананд уже не з'являвся за своїм столом, ніхто й не думав про те, щоб поєднати нас двох. А навіщо їм, зрештою? Хіба "Нік Картер" не зателефонував незадовго до цього і не повідомив їм, що Шива - вигадка? Той самий «Нік Картер» вказував, що, навіть якщо «Кобра» справді існує, організація, яка так непокоїть індійський уряд, не має нічого спільного з таємничим персонажем.


"Нік Картер" заявив про все це. І, зважаючи на все, він уже прямував додому, до штаб-квартири AX у Вашингтоні. – Я дуже вражений, Шива. Як вам взагалі вдалося відтворити мій голос?


"У вашому готельному номері було встановлено звуковий пристрій, містере Картер", - відповів мій голос, відтворений електронним способом з такою точністю, що я не міг не здригнутися почувши самого себе.


– Тоді, будь ласка, передайте мої компліменти вашим електронникам. Я обшукав цю кімнату чотири рази і не знайшов жодного мікрофона... навіть у найнеймовірніших місцях, - заперечив я, підвищивши голос, ніби сумніваючись, що він мене чує. Я не міг бачити приховані мікрофони, хоча тепер було ясно, що після успіху в моєму готельному номері він легко помістить один у камеру.


- це один з останніх винаходів Хаджі; надзвичайно чутливий, потужний, малогабаритний мікрофон, – пояснив дублікат мого голосу.


— Все одно, що знайти голку в копиці сіна, — сказав я.


Мій сміх пролунав у повітрі, потім мій голос продовжив: «Дуже добре, містере Картер. Радий бачити, що ти не втратив почуття гумору. Але Хаджі, якщо ви про нього не чули, єдина гідна річ, яку Албанія експортувала за останні двадцять років. А тепер він працює на мене, на Кобру… на Шиву! - Голос тріумфував.


- Ким він працює?


- Ви чудово знаєте, містере Картер. Зрештою, AX відправив вас до Індії не лише для того, щоб викрити банду торговців зброєю чи героїном! Вас цікавить чудове відкриття Хаджі, його геніальний винахід... Скринька!


- Скринька? – повторив я.


- Прізвисько імітатора голосу, винахід, здатне відтворювати будь-який вокальний звук. І він маленький, містере Картер, навіть за вашими стандартними мініатюрними моделями. Не більше пачки цигарок... але набагато небезпечніше, зрозуміло.


Я запитав. - І що ти збираєшся робити зі своєю скринькою? Я не зводив очей з металевого екрану, ніби грати могли фіксувати кожен мій рух.


- Ти думаєш, я божевільний, чи не так?


- Псих? Не зовсім так, Шива. Ви набагато розумніші; зазвичай божевільні що неспроможні придумати такий складний план.


- Дякую, містере Картер. Я ціную ваш комплімент. Ні, насправді я не божевільний, принаймні не з мого погляду. Що стосується Шкатулки, винаходу Хаджі, то ваша служба вже переконалася, наскільки вона геніальна та ефективна. Ці інциденти були просто тестами, експериментами, якщо точним.


«Але незабаром, як тільки Хаджі вніс деякі зміни до свого пристрою, нещасні випадки перестануть бути простими експериментами. Ось бачите, містер Картер, Індія є нейтральною державою між Китаєм і Заходом. За допомогою моїх партнерів у Пекіні ця країна, яка виступає як противага, впаде в одну мить, і тоді збудеться мрія моїх предків, коли Китай та Індійський субконтинент візьмуться за руки як добрі союзники, союз який триватиме довше, ніж будь-який інший у світовій історії» .


- Я запитав. – Що за союз? Я записував усе, що він говорив, намагаючись виграти час. Тим часом, мої очі уважно досліджували межі камери. Я встав повільно, щоб не шуміти; Я не хотів, щоб Шива почув, як я рухаюся, або почув, як я шкребусь об стіни, намагаючись відкрити якусь щілину. Маю бути двері, тільки я її не бачив.


- Китайсько-індійський союз, містер Картер, альтернатива обом націям, щоб позбавити світ від протиборчих блоків. Ні, я не маніяк величі, мені начхати, що світ падає ниць біля моїх ніг. Я маю гроші, більше, ніж я можу витратити. У мене також є певний вплив у моєму уряді. Але коли Китай та Індія стануть однією нацією, мій народ уже не буде «голодною ордою», як люблять називати його західні журналісти. Ми станемо могутніми, як Бхарат, давня Індія. І тоді мій народ знову повернеться до стародавніх богів, Наг… зміїних божеств моїх предків.


- Ми у ХХ столітті, Шива. Нелегко навернути мільйони людей. Сьогодні людей більше цікавить наповнення шлунка, аніж поклоніння зміям.


Ти дуже мало знаєш про індійський менталітет, Картер. Я походжу з королівської сім'ї, сім'ї, що сягає Наги, зміїного предка. Я ношу тюрбан, ніби це змія, що згорнулася кільцями кобра з гордою головою, що лежала в мене на лобі, - відповів Шива. Голос... його голос став холодним, як у рептилії. Я був подвійно вражений тим, що він міг говорити та перекладати свої емоції завдяки винаходові Хаджі.


- Чому б тобі спочатку не нагодувати своїх людей? Якщо в тебе багато грошей, то чому б тобі не передати їх уряду, щоб діти не голодували? Чи ви боїтеся, що вони не оцінять ваш жест, що не захочуть задовольнити ваші жадібні прохання? Я закинув голову і почав глузувати з його мрій, з тієї страшної мети, яку він собі поставив.


Але Шива зовсім не насолоджувався собою.


"Я дуже багато говорив, Картер," оголосив він. - Але я хотів, щоб ви знали, що ви справді натрапили на зміїне гніздо, і що я не потерплю таких маленьких людей, як ви. Ваш уряд не є поліцейським світом і не зможе завадити мені побачити, як мої мрії збуваються. Вже зараз китайські комуністичні війська зосередили свою увагу на нашому північному кордоні, готові позбавити Індію та інші слаборозвинені країни від ярма злиднів.


– Продовжуй мріяти, Шиво. Влада Пекіна виставила тебе недоумкуватим, і ти проковтнув наживку... до кінця. Як тільки війська перетнуть північний кордон Індії, будьте впевнені, що Захід не буде не діяти, щоб подивитися, що станеться. Ви вестимете війну, яка зітре людство з лиця землі. Так що, можливо... але це не точно, залишаться тільки змії, нескінченність змій, які повзатимуть по пустелі та радіоактивній планеті.


Я притулився до стіни і затамував подих. Як можна міркувати про щось з такою людиною, як Шива? І як я міг розумно говорити, коли все, про що я міг думати, був спосіб втечі? Я знав божевільних у своєму житті, але не таких логічних і божевільних, як людина, яка називала себе Шивою.


Ні, він не хотів правити світом, він просто хотів повернутись у минуле, ціною розв'язання третьої світової війни. І від того, що він був глухий до моїх зауважень, що не бачив небезпеки свого шаленого плану, у мене по спині побігли мурашки.


«У будь-якому разі, містере Картер, ви, серед стільки людей, що не побачите тут такого трагічного кінця. Гурнек розповів мені про смерть Мохана; Я маю намір дати вам пару можливостей. Мохан за Картера, Картер за Мохана. Тільки цього разу смерть не буде швидкою та миттєвою. Ви знаєте, скільки людей може страждати, перш ніж померти від укусу змії, містере Картер? – холодно уклав Шива.


– Це залежить від змії.


- Правильно, - погодився Шива. - Я радий, що ти ще можеш міркувати, Картер. Але на випадок, якщо ви упустите якісь деталі, я готовий надати вам необхідні дані.


Я притулився до брудної стіни, переставши шукати потаємні двері, і повернувся назад до захованого за металевим екраном динаміка. - Давай, Шива, - сухо заперечив я. - Я весь в увазі.


«Я ні секунди не сумнівався в цьому, містере Картер, — засміявся він. - Але я буду стислий, бо в мене є більш важливі справи. Герпетологія є моїм хобі вже кілька років, смію додати, що я справжній авторитет у галузі плазунів, особливо отруйних. Я маю колекцію, близько двох десятків різних видів.


- А яких ти вибрав для мене?


- П'ять зміїв, Картер. Ви можете не впізнати їх з першого погляду, але вони обов'язково впізнають вас. Змії мають глибоке почуття територіальності. Вони не люблять, коли їх турбують у їхньому домі. Залежно від їхнього смертельного укусу людина може страждати від двох годин до семи-восьми днів.


- Якщо зубчаста гадюка встромить свої зуби у ваше тіло, у вас скоро з усіх пір потече кров, містере Картер; у вас буде забарвлена кров'ю слина, сеча стане червоною. Ви страждатимете від болісного болю в животі, а смерть настане внаслідок крововиливу в мозок».


- Справді привабливо! - вигукнув я, не зводячи очей з будь-якого руху, шукаючи підтвердження того, що це були не прості погрози.


- Якщо ви виберете мою улюбленицю, королівську кобру, то помрете від аноксії, повільної та болісної форми ядухи. З іншого боку, двоюрідний брат королівської кобри, азіатська кобра, має отруту, яка, як було показано, вдвічі токсичніша за стрихніну. Отже, вибір за вами, містере Картер. Якщо ви оберете кобр, ви помрете відносно жалюгідною смертю за кілька годин; якщо ви виберете гадюк, будьте готові до самого гротескного і нестерпного болю, який тільки можна собі уявити.


- А якщо я нічого не виберу, Шиво? Що станеться?


У тебе немає вибору, Картере, немає альтернативи. Зрештою, ви зрозумієте, яка я серйозна людина! Отже, поки я не впізнаю вашого наступника, скажімо, мені сподобався продовжити цю розмову з вами. У мене є цікава інформація, містере Картер. Дуже цікаво.


Це було останнє, що я почув від себе, вірніше, від Шиви своїм голосом. Знов запанувала тиша, яка порушувалась тільки моїм диханням. Я зовсім похолов, впевнений, що це не надумані погрози. Шива був сповнений рішучості вбити мене, щоб побачити, як смерть прийде до мене з муками. Можливо, він був сповнений рішучості завдавати комусь болю, як вона підживлювала його абсурдні мрії та прагнення.


Але яка б причина не спонукала його, я не сумнівався в щирості його слів. Я оглянув маленьку камеру очима; і я все відчайдушно шукав вихід, коли якийсь скрип або, вірніше, легке гудіння змусили мене звернути погляд на дві ґрати.


Одна повільно підводилася, щоб зникнути у стіні. Чотири металеві гвинти були марні, оскільки екран керувався електронним способом. В цей момент його вже не було видно; на його місці квадратний отвір. Розум велів мені зберігати мовчання і тишу, наскільки це можливо.


Але мені довелося зробити надлюдське зусилля, щоб залишитися на місці, коли за хвилину королівська кобра завдовжки не менше десяти футів викотилася з отвору на підлогу камери.


5


Королівська кобра вже піднялася до атакуючої позиції, піднявши голову на шиї, коли з отвору в стіні випала ще одна змія. Я не міг дізнатися її за назвою, але в неї була тверда і щільна луска, і коли вона розкладалася на підлозі, вона видавала дивне шипіння, схоже на звук вогню.


Я ковзнув уздовж стіни, намагаючись дістатися солом'яного ліжка. Шива сказав, що надішле мені п'ять змій. Третя, довжиною понад півтора метри, у цей момент спускалася з дірки. Це була азіатська кобра, вигляд, який я відразу впізнав за характерними клиноподібними мітками на потилиці.


Її отрута вдвічі отруйна стрихніна, згадав я, повільно рухаючись до матраца, піднесеного над землею.


До шипіння і свисту трьох рептилій додався мій божевільний сміх із гучномовця, захованого за ґратами, сміх, що наповнив камеру своїм моторошним рефреном. Засміявся Шива, скориставшись винаходом албанського вченого, щоб відтворити сміх моїм власним голосом, і він задзвенів у мене у вухах.


- До побачення, містере Картер! — вигукнув мій невидимий ворог. - Доброго дня!


Сміх помер разом із гротескним фінальним приспівом. Я побачив роздвоєний язик і сяючі очі четвертої змії, обрамленої в отворі. Це був крайт, різновид азіатської кобри; вона ковзнула на брудну підлогу.


Я відкрив ніздрі; у повітрі стояв сильний запах, якийсь гіркий на смак. Це був запах, що нагадує мускус. Я затамував подих, але запах став сильнішим, майже відчутним у тісноті камери.


Шива продумав усі.


Змії з їхнім гострим нюхом здавалися ще більш роздратованими: якою б природою вони не були, запахи загострювали їхню дратівливість до несамовитості. Королівська кобра, вдвічі довша за інших, граційно ковзала по підлозі. Я продовжував наближатися до ліжка з матрацом, уникаючи швидких рухів, які могли б спровокувати рептилію на смертельну атаку.


Щойно моя нога торкнулася краю дерев'яної лави, п'ята змія з'явилася з темряви дірки на протилежній стіні. Вона була найменшою з усіх, особливо в порівнянні з королівською коброю. Але розмір не мав нічого спільного з її здатністю вбивати; і я боявся цієї останньої рептилії, як і решту чотирьох разом узятих. Тепер вони наближалися до мене, що стояло спиною до стіни.


Подобається це мені чи ні, мені довелося переміститися.


Я кинувся вперед у простір, спочатку за допомогою напруженої розумової концентрації, а потім стрибком із підлоги приземлився на вкриту соломою лаву. Королівська кобра свиснула і кинулась на мене. Я міг бачити краплі отрути, що блищали на її гострих як бритва іклах.


Я відсторонився, коли відчув, як вона вкусила задник мого черевика. Вона не змогла вкусити мене за кісточку. Отруйна рідина жовтого кольору капала на солому, де я стояв. Кобра поповзла по ліжку. Я швидко розстебнув сорочку і звільнив руки з рукавів.


Капюшон змії здавався ширшим, ніж раніше, і рептилія розгойдувалася справа наліво, готова завдати другого удару. Тим часом, решта четверо звивалася на підлозі, все ближче і ближче підходячи до матраца. Я відсахнувся так, як тільки міг, і розправив сорочку, як матадор тримає червону тканину перед розлюченим биком.


Коли кобра кинулася вперед, щоб устромити свої зуби в моє тіло, я накинув на неї свою бавовняну сорочку і нахилився вбік. Сорочка рухалася, як жива. Під тканиною шипіла і звивалася рептилія, намагаючись вирватися з імпровізованої пастки.


Я не збирався чекати, поки кобра вирветься на волю, тому швидко розстебнув шкіряний ремінь на штанах. Утримуючи її кінцем пряжки за кілька дюйм над соломою, я підійшов до задньої частини лави. У цей момент єдине, що потрібно було зробити, це спробувати дістатися отвору в стіні.


Електронне керування металевими гратами не було активоване з того часу, як екран піднявся в стіну. Проріз, судячи з того, де я стояв на дальньому кінці камери, здавався досить великим, щоб дати мені можливий шлях втечі.


І взагалі треба було спробувати. Інакше рептилії пішли б в атаку всі разом, і тоді не було б порятунку від насильницької і болісної смерті, що чекала мене. Змія із зубчастою лускою звивалася на всю довжину на краю ліжка.


Це була рептилія, про яку мені розповідав Шива, з такою сильною отрутою, що, якби вона вкусила, вона викликала б крововилив у внутрішні органи і змусила б стікати кров'ю з усіх пір. Інші три змії, залучені шипінням королівської кобри, поповзли по підлозі до сорочки, що розвівається, під якою була закрита велика рептилія.


Змія, з іншого боку, здавалося, цікавилася тільки мною, з холодними очима, які, здавалося, відбивали кров. І, на мою думку, це була не кобра, а гадюка-рептилія, в якій Шива міг знайти своє уособлення.


Вона була близько шістдесяти сантиметрів у довжину, з помітними блідими і темними візерунками на лускатих боках. Її рухи зовсім не були оборонними, а шипіння, яке вона видавала, заповзаючи на край матраца, змусило мене здригнутися.


Я натяг кінець ременя, підняв його високо в повітря, і в ту ж мить змія клацнула з неймовірною швидкістю, метнувшись в повітрі. Я опустив кінець ременя із пряжкою на голову рептилії. Метал відскочив від шорсткої луски, але удар змусив гадюк зісковзнути назад, згорнувшись кільцями один на одному.


Це був момент, на який я чекав.


Краєм ока я побачив заховану під капюшоном голову королівської кобри, що вилазила з-під сорочки. Тепер моє життя залежало від того, як швидко я рухаюся; Я глибоко вдихнув і стрибнув так високо, як міг, убік.


Коли я кинувся до отвору в протилежній стіні, п'ять рептилій засвистіли і зашипіли, мов хор розгніваних демонів. Я озирнувся через плече. Запах, який я відчув раніше, став сильнішим, смердючі міазми були настільки проникливими, що здавались відчутними.


Рептилії тепер наближалися до мене, готові завдати удару і вбити. Коли я дістався до отвору в стіні, вони були менш ніж за два метри від мене. Я підвівся, але почув шипіння кобри так близько, що обернувся і сильно тупнув ногою по брудній підлозі.


Я нахилився, мов блискавка, підняв жменю землі і шпурнув її в грізну голову кобри. Рептилія підвела голову, і я пірнув у дірку, чіпляючись за краї вузького проходу.


Останнє, про що я думав, було те, куди веде тунель, чи інші рептилії були в проході. Щось ударилося об шкіряну підошву мого черевика, не в змозі проникнути крізь неї. Я відсмикнув ногу і рушив у темний прохід, вдарившись головою об верхню частину низького вузького тунелю.


Не було місця, щоб повернути голову і подивитися, чи не пішла за мною в тунель якась із змій у камері. Я рушив уперед, все ще чуючи шалене шипіння рептилій позаду себе. Слава богу, у міру того, як я просувався проходом, звук ставав все тихішим.


Шлях, яким я пішов, був єдиною можливою альтернативою вірної смерті. Навіть якщо мені вдасться убити кілька змій, ті, хто вижив, напевно зможуть встромити свої ікла в моє тіло, перш ніж я зможу їх зупинити. І навіть якби я усунув усіх п'ятьох, я був упевнений, що Шива без вагань надішле в камеру другу групу отруйних гадів. Тож у якомусь сенсі я міг вважати себе у безпеці.


Тепер, коли я зробив свій вибір, я продовжував повзти рачки. Тунель, здавалося, трохи піднімався, був ледь помітний ухил. Він був тьмяно освітлений; відбиття світла відфільтровувалося позаду мене, і бліде сяйво падало зверху. Але що далі, то темніше ставало. Джерело світла не стало більш інтенсивним. Я ледве міг бачити свої руки, коли йшов вузьким проходом.


Навколо мене був тільки вологий бруд і затхлий запах. Я продовжував шлях кілька хвилин і, нарешті, зупинився, щоб перепочити і провітрити голову. Я був готовий поставити своє життя на те, що електронні пристрої, встановлені Шивою в камері, не мали відео та електронного ока... мабуть, він тільки чув мене, навіть коли я не говорив. Але я був майже певен, що він не мав можливості спостерігати за моїми рухами.


Час, здавалося, зупинився, поки я намагався знайти кінець тунелю і в той же час з'ясувати, де я перебуваю, знайти спосіб вирватися з мереж Шиви та викрити його плани китайсько-індійського союзу. Я вже не відчував ні шипіння гадів, ні того смердючого запаху... що розлився по камері.


Дихання повітря торкнулося мого обличчя, непомітний подих. Натхненний, я продовжив рух. Жодна сигналізація не спрацювала, принаймні звичайні дзвінки чи сирени. Зрозуміло, що Шива був переконаний, що позбувся Ніка Картера.


А натомість Нік Картер мав на увазі лише свого друга Шиву, розум Кобри та його потужну зброю... Скриньку. Якби я не надав АХ план винаходу чи саму штуковину, весь світ не міг би мати справу з Шивою. Що дало мені повне уявлення про те, на що було спрямовано його плани. Але Шива змарнував важливу річ: він не відкрив мені, як він буде використовувати свою Скриньку для досягнення своєї неймовірної мети.


Я приїхав до Індії, запитуючи, чи справді існує Шива. І тепер, коли я його знайшов, він все ще залишався безликим персонажем, хоч і з плоті та крові. Так я виявився з невідомим, невирішеним рівнянням. Мені довелося б заволодіти винаходом Хаджі, головним чином тому, що я гадки не мав, як можна використовувати імітатор голосу для встановлення абсолютної влади в усьому світі.


Вологі стіни з утрамбованої землі дряпали мені руки та плечі, на груди капав піт. Я не міг зупинитися зараз, але тунель звужувався, і мені треба було продовжувати рухатися вперед, навіть якщо поверхня стін здирала з мене шкіру.


Мені з'явилося бачення себе, що застряг у тунелі, з якого немає виходу. Мої нігті були зламані і закривавлені, мені здавалося, що я кріт, який ледве пересувається у своєму лігві. Але коли я почав втрачати надію, мій погляд зупинився на чомусь, що змусило мене раптово зупинитися.


Переді мною був бар'єр. Штучне світло проникало через дві щілини у дерев'яній панелі квадратної форми. Не видавши жодного звуку, я поповз уперед, тягнучи своє зігнуте тіло в цей тунель.


З іншого боку дерев'яного бар'єру не долинало жодного звуку. Я притулився одним оком до щілини, не маючи жодного уявлення, що за нею. Кілька валунів, каміння, великих шматків дерева і велика калюжа стоячої води були першими, що я побачив. Потім почулося знайоме шипіння змій.


Виринувши з-під валунів скелі, морський змій підняв свою довгу струнку шию з напрочуд маленькою головою над поверхнею стоячої калюжі води. Щось упало зверху, закривавлене сире м'ясо. Майже одразу ж його зжерла голодна змія. Потім велику ящірку було кинуто в нору. Королівська кобра розміром приблизно з ту, яку я залишив у камері, піднялася до характерної для неї позиції для атаки.


Ящірка кинулася до скель, але кобра виявилася швидше. Схиливши набік голову з каптуром, він кинувся вперед, впиваючись зубами в шию звіра. Ящірка боролася мить, і кобра ковзнула назад; Я бачив, як укушена тварина рухалася, як п'яна, нахиляючись на бік і судорожно трясучись лапами. Потім кобра проковтнула її головою вперед.


Наївшись, велика рептилія згорнулася навколо скелястого валуна, наче гріючись на полуденному сонці. У нору попадало більше їжі – щури, ящірки, сире м'ясо. Я підняв голову, намагаючись побачити, хто годував колекцію змій Шиви.


Але дірка мала кам'яні стіни, а дерев'яний люк, розташований унизу, не давав мені повного огляду. Коли змій погодували, шипіння стихло. Я зрозумів тоді, що Шива використав тунель, щоб заманити голодних рептилій у мою камеру, безсумнівно, розбудивши їх смердючим запахом, який він поширив маленькою кімнатою.


Тепер дерев'яний люк був опущений, і я не зводив очей із щілини, чекаючи, поки всі рептилії будуть нагодовані. Ніщо у світі не змусить мене спробувати втекти, доки кожна змія не буде більш ніж сита. Після їжі вони не будуть такими агресивними, як п'ять особин, яких я залишив у камері. Я досить добре знав звички рептилій, щоб знати, що будь-який раптовий рух, що загрожує їхній безпеці, змусить їх напасти, навіть якщо голод затихне.


Тож я чекав, доки вони зжеруть усе до останнього шматочка. Це було огидне видовище: змії, кобри та інші рептилії неодноразово нападали, ковтаючи своїх жертв, які конвульсивно брикалися. А тим часом намагався з'ясувати, хто відповідає за роздачу їжі. Нарешті я помітив довгу звивисту руку, що простяглася над краєм зміїної ями.


"З'їдять все, що їм дають", - сказав холодний саркастичний голос.


Якщо Шива, як і раніше, залишався безликим голосом, то цього разу пам'ять мене не зрадила. Голос був мені дуже знайомий. Востаннє я чув її два дні тому, коли вона шепотіла мені ніжні слова кохання. Тоді я відчув бажання, пристрасть. Тепер я відчував, як у мене закипає гнів.


Це була Ріва Сінгх, гарна темноволоса дівчина, яка годувала змій.


6


Може, мені не варто було так дивуватися. Можливо, мені варто було б поставитися до цього зі звичайним цинізмом, у якому мене так багато хто звинувачує, називаючи холодним, жорстким, нездатним до емоцій. Адже коли часто ризикують життям, не можна не стати «крутим», з нещадним цинізмом дивитися на обличчя жорстоким реаліям світу.


І все ж я тримав Риву у своїх обіймах без грубості, але з почуттям ніжної ніжності, яке рідко відчував раніше. Хоча вона була незнайомкою, я пам'ятав ту теплоту і бажання, які вона пробудила в мені, те вишукане задоволення, яке вона мені принесла. Досвід, який нелегко забути.


Але почувши її слова, зрозумівши, що це була просто приманка, приманка, покликана відволікти мене, коли Мохан і Гурнек увірвалися в мій готельний номер, я збожеволів від люті. Втеча тепер стала більшою, ніж просто питанням виживання. Я хотів, щоб Рива відчула той самий божевільний жах, якому зазнав я в камері, той самий нестерпний біль.


Довга тонка рука зникла з поля зору. Останньою жертвою стала чорна миша, укушена і проковтнута змією за один ковток. Нарешті, коли запанувала тиша, я простяг руку і почав обережно штовхати дерев'яний люк, що стояв між мною та свободою.


Ніщо не заважало мені зараз підняти панель, але я все одно не поспішав. Довелося діяти гранично обережно, не роблячи хибних ходів. Я оглянув нору на випадок, якщо якась із змій не заспокоїлася. Але нічого не рухалося. Нічого, окрім дерев'яного бар'єру.


Нарешті, піднявши люк, я ковзнув назад у тінь і затамував подих. І тут розподіл часу був важливим елементом, вирішальною частиною мого плану. Я все ще стояв рачки; стіни тунелю дряпали мої спітнілі руки та плечі. Це буде нелегко, по-перше, витягти себе з проходу, а потім перетнути дірку, щоб піднятися на грубі кам'яні стіни.


Але так, ця остання місія не була легкою від початку. Небезпека – моя сильна сторона, виклик – основа мого існування; Я безперечно не став би Винищувачем номер 3 через своє красиве обличчя. Так що це не той випадок з моїм досвідом, який я придбав, працюючи в AX багато років.


Ось чому я не хотів ризикувати. Я стримувався доти, доки не переконався, що мені не пропонується жодної іншої можливості, крім тієї, яка була у мене зараз. Тільки тоді я перекидався всією своєю вагою з боку на бік, звільняючись від грубих стін тунелю.


Мої очі вже звикли до світла, тому я вже не почував себе кротом поза його лігва. Я виставив голову та плечі вперед і обережно зазирнув у дірку. Королівська кобра все ще згорнулася калачиком на великому валуні, відвернувши голову в каптурі; інші змії лежали у розслабленої, неагресивної позі.


Біжи, Картер, біжи швидше!


Я поповз уперед, зігнувшись удвічі. Жоден цікавий погляд не звернувся в мій бік, у дірці нічого не ворухнулося. Гаразд, поки що все добре. На цей час я повністю вийшов з тунелю і відчув їдкий запах рептилій, що висів, як туман, на дні їхнього лігва.


Я швидко вирахував відстань між життям і смертю, смертю після довгої агонії від укусу змії. Мені треба було дістатись до протилежної стіни і забратися на верх дірки, перш ніж змії помітили, що відбувається.


Я рухався, поки повністю не став на ноги, притулившись спиною до стіни. Я чув, як хтось рухався над ямою, що то легке човгання. Я сподівався, що Ріва була одна, але дізнатися про це було неможливо. Я глибоко вдихнув, різко випростався і стрибнув уперед.


Я приземлився на спину королівської кобри, що згорнулася спіраллю. Само собою зрозуміло, що це не було заплановано. Але я не став чекати, якою буде реакція кобри. Я вже чіплявся за великі кам'яні брили, що утворюють зовнішню стінку нори, коли знову почув знайоме шипіння змії.


Я навіть не мав часу озирнутися через плече. Я щосили штовхнув своє тіло вперед, сильно відштовхуючись ногами і водночас рухаючись. Я помітив, що мій черевик торкається чогось м'якого, але не озирнувся, щоб подивитися, що це було. Я вчепився руками за край кам'яної стіни і переступив через край ями.


Отвір був заповнений шипінням і вереском рептилій, що прокинулися. Вони розгойдувалися, стрибали у повітрі, перелітали з каменю на камінь; для мене це було схожим на перегляд повтору шоу. У мене не було часу зупинитися і перепочити. Через секунду я знову встав на ноги, і в ту ж мить Ріва Сінгх вигукнула здивування.


Я кинувся до дівчини і затиснув їй рота рукою, стримуючи протестуючі крики. Якийсь час вона енергійно боролася, лягаючись і дряпаючись, як маленький звір; але зрештою вона замовкла. Вона щойно перестала годувати інших рептилій, що містяться в менших скляних клітинах, у кімнаті, яка була поєднанням приватного зоопарку та герпетологічної лабораторії.


Я зігнув її руку, доки вона не впала вперед; Я помітив, що її кістки рипнули. В мені промайнула шалена думка... спогад про її м'яке, тепле тіло, коли я тримав її на руках. Ріва була однією з найсексуальніших жінок, яких я коли-небудь зустрічав. І тепер я зрозумів, що вона мене обдурила, зрадила!


- Не говори! - прошипів я. - Ані слова!


Я підняв її зігнуту руку ще вище і затиснув закривавленими пальцями її рота. Жінка в паніці задихалася. Я запитав. - Сюрприз? - - Тільки не кажи мені, що ти не знала, що я тут, повія!


Вона намагалася говорити, і тоді я трохи відірвав руку від її рота, щоб вона пробурмотіла: - Я... я не знала, клянусь...


- Ага, як ти не знав про Мохана і Гурнека, га? Це не гра, Ріво, це життя, пам'ятай це.


Вона люто замотала головою, відкидаючи моє звинувачення. Я знову послабив хватку на її губах, щоб вона могла говорити.


- Я не знала, - повторила вона, важко дихаючи, коли я тримав її руку за спиною. - Я нічого не знала, Нік. Повір мені, я тебе благаю! Ви повинні мені повірити.


- Молодець, отримати кулю в голову... як це мало статися тієї ночі? - спитав я, не зводячи очей з дверей до лабораторії. – Де ключ? - Але я не чекав, поки Ріва відповість мені. Я поліз у кишеню його халата і знайшов те, що шукав. Я потягнув дівчину за собою; її бавовняні капці ковзали по брудній підлозі.


Я зачинив двері зсередини і поклав ключ у кишеню; потім я відштовхнув Риву назад у дальній кінець довгої вузької кімнати. Вона перестала пручатися, і коли я притиснув руку до її гнучкого тіла, я відчув прискорене биття її серця.


— Він… він ніколи про тебе нічого не розповідав, — простогнала вона.


– Хто?


- Шива... мій дядько.


- Ваш хто"?!


- Мій дядько. Він – мій дядько. Нік, будь ласка, дозволь мені пояснити, що він зі мною зробив... - пробурмотіла вона. - Послухай мене, а потім... а потім, якщо ти не повіриш мені, давай, роби, що хочеш.


Я залишався незворушним. Я б не дозволив собі вдруге обдуритись жіночим хитрощам цієї маленької дівчинки. Втім, нічого страшного в тому, щоб це почути, розсудив я, тим більше що коли людина благає зберегти своє життя, вона часто говорить правду. А потім Ріва, якщо вона говорила правду, була найближчою стежкою до Шиви.


"Так, я намагалася познайомитися з вами, щоб отримати інформацію, я визнаю", - знову задихалася вона, коли я змусив її сісти на дерев'яний стілець.


У мене не було жодної зброї, крім рук, але я не думав, що дівчина була озброєна і могла зіграти зі мною злий жарт.


- То це була ти. Чому ти брешеш, Ріво? Ти обманювала мене з самого початку, зізнайся!


Вона не розуміла всіх слів, але, здавалося, розуміла сенс того, що я їй казав. "Я просто повинен був поставити вам кілька питань", - відповіла вона. - Дізнатися, чому ви приїхали до Індії. Мій дядько більше нічого мені не сказав, він не згадав двох чоловіків, які увірвалися до вашої кімнати!


Вона повернула до мене личко, наївне і бешкетне личко, з пасмами чорного волосся, що спадало їй на лоб. Вона прошепотіла, її слова ледь чути. Якби вона не була така безневинна, як стверджувала, вона б уже намагалася кричати, розсудив я, щоб привернути чиюсь увагу. Але, можливо, вона намагалася виграти час, думаючи, що решта помітить її відсутність. Я нічого не міг прийняти як належне на віру.


Тож тобі було доручено отримати деяку інформацію. Чому? - продовжував я холодним голосом.


- Тому що Шива змусив мене це зробити, Нік. Я не знала, що ти тут. Взагалі, я навіть не знала, що з тобою сталося після того, як я вийшла з готелю. Я не могла залишатися там, коли Мохан був мертвий.


- То він тебе "примусив"? – повторив я.


— Будь ласка, послухай мене, — пробурмотіла вона. - Дозвольте мені все пояснити з самого початку.


Я знову запідозрив, що він намагається виграти час, але тон його голосу був щирим, тривожним. Я мусив її вислухати. Якби вона говорила правду, Ріва могла б привести мене до Кобре; якщо вона брехала, мені все одно довелося б її слухати і намагатися вловити в її словах хоч якусь підказку, все, що давало мені цю підказку. Я стояв поруч із нею, готовий різко перервати її розповідь, якщо хтось з'явиться у лабораторії.


Рива не робила хибних рухів. Тон її голосу не змінився, коли вона почала пояснювати, що Шіва змусив її приєднатися до організації «Кобра». - Він тримає в себе мого батька, Нік... його старшого брата, і якби я звернулася до поліції або до когось із уряду, він не роздумував би, перш ніж убити його. Мій батько дуже хворий, відчайдушно хворий. Мій дядько погрожував не тільки вбити його, але й позбавити його будь-якого лікування... якщо я не виконаю його наказ.


- А де зараз твій батько?


- Я не знаю. Шива тримає його десь у полоні, але не в цьому будинку.


Я завжди вважав себе знавцем людей, які вміють вгадати, щира людина чи ні. І тепер, хоч я й тримав вухо гостро, чекаючи якоїсь інтонації в голосі, яка могла видати її, незважаючи на мій початковий гнів, я виявив, що повірив розповіді Ріви. Насамперед тому, що це мало сенс. Особливо якщо Шива шантажував її через батька, щоб змусити її брати участь у його брудних планах.


— Є ще щось, що треба пояснити, — сказав я.


Але цього разу мене перервали. Хтось рухався по той бік дверей. - Ріва? - покликав чоловічий голос. - Чому двері зачинені? Впусти мене!


- Хто це? - Прошепотів я, змушуючи дівчину встати зі стільця.


- Один із людей мого дядька, Нірад.


- Я знаю його. Вдай, що нічого не сталося. Довіряти їй було ризиковано, але в цей момент у мене не було іншого вибору.


- Хвилинку! — гукнула Ріва. І вона кинула на мене зляканий погляд, коли я вручив їй ключ і штовхнув її до дверей.


Я швидко оглянув лабораторію, але не зміг знайти нічого, що мені було б потрібне як зброя для боротьби з Нірадом. Ну, в будь-якому випадку, напередодні я показав йому пару речей, так що мені не важко було зробити це по-своєму. Я стояв за дверима і чекав, нагостривши вуха, поки молодий індіанець продовжував крутити ручку, просячи Риву відкрити її.


Що раніше він увійде, то швидше його знешкоджу, вирішив я.


Були Нірад, Ранджит, Гурнек, Хакші, Шива та Бог знає, скільки ще. У будь-якому випадку, зробив висновок я для себе, мені потрібно було з чогось почати пошуки голосового імітатора, яким володіє Шива, і Нірад був хорошим початком, як і всі інші.


Рива простягла тремтячу руку, вставляючи ключ у замок.


Якби вона змінила мені зараз, все стало б складніше; але це був єдиний спосіб дізнатися, чи збрехала вона мені. У цей час вона повертала ключ у замку, щоб відчинити двері лабораторії.


7


- Що це означає? — спитав Нірад. Індіанець більше не носив бинтів і замінив форму офіціанта традиційним одягом.


«Я не… я зрозуміла, що двері зачинені», — відповіла Ріва, задкуючи назад. Я напружився, бо ще не був певен, що вона не попередить Нірада про мою присутність за дверима.


Молодий чоловік, не спромігшись озирнутися, увійшов до лабораторії і зачинив за собою двері. – Нехай це більше не повторюється! — вигукнув він так зарозуміло, як хизувався в барі.


Рива зробила крок назад, явно близька до того, щоби втратити контроль над своїми нервами. Його жести видавали його нервозність. І тоді я повірив їй і вирішив довіритись їй, навіть після того, що сталося.


— Ваш дядько бажає бачити вас у своєму кабінеті, — сухо сказав індіанець. - Негайно.


Слово повисло в повітрі, як сигнал, що спонукав мене до дії. Знову ж таки, це було «тхеквондо», яке вивело б мене зі складної ситуації. Я кинувся вперед, майже летячи повітрям, щоб завдати потужного удару.


Я цілився в селезінку Нірада; ударна сила "ча-ки" повалила його на землю. Індіанець перекотився на бік, його обличчя спотворила гротескна гримаса болю.


Я сів навпочіпки і використав всю вагу своїх грудей і стегон, щоб ударити його в щелепу. Нірад упав навзнак під ударом «джи-лу-ки», його голова звисала набік; Я зрозумів, що кісточки моєї руки розтрощили йому лицьові кістки. Але він не здавався.


- Закрий двері! - прошипів я Ріві. Дівчина кинулася вставляти ключ у замок.


Ніраду вдалося розвернутися і стати на ноги. Він затремтів і поліз за пояс своїх штанів, я побачив ручку пістолета, яку він намагався втримати. Далі все відбувалося як у сплутаному сні, низка дій, продиктована роздумами. Я швидко метнувся праворуч і розвернувся, піднявши ліве коліно до пояса. Стоячи на одній нозі, я приземлився на коліно і відразу напружив ліву ногу ідеальним ударом.


"Джоп-че-ки" вдарив його по зап'ястю, вибивши пістолет на підлогу. Тепер, коли він був беззбройний, молодий індіанець дивився на мене дикими очима. Від переляку його звичайна зарозумілість випарувалася, він почав відступати, а на його щелепі від щойно завданого удару почав розширюватися темно-синій синець.


Він відкрив рота, щоб закричати, і тоді я буквально підстрибнув до його горла, притискаючи великі пальці до гортані. Нірад, здавалося, задихався, але в неї ще вистачило сил підняти ногу і вдарити мене в пах. Сліпуча біль змусила мене послабити хватку на шиї іншого. Я похитнувся, щоб перепочити; Мені довелося нахилитися до підлоги, стиснувши руки на грудях.


Нірад кинувся до дверей. Я стрибнув уперед, все ще не в собі від отриманого жахливого удару. Я стрибнув на нього, схопивши ноги. Він упав із глухим стукотом.


Я відразу ж опинилася на ньому зверху, упершись колінами в його стегна. Я запитав. - Як твої очі, Нірад? - Все ще було видно сліди звернення, яке я надав йому в барі, де він працював.


Замість відповіді він кинувся вперед усією своєю вагою, намагаючись скинути мене. Якби я зламав йому ключицю, я б проламав йому грудну клітку, і він більше не зміг би підвестися. Тому я підняв руку в прийомі карате.


Але Нірад, мабуть, був фанатом фільмів про бойові мистецтва, інакше хтось навчив його основам карате. Як тільки я підняв руку, він фактично парирував мій ріжучий удар "сон-нал мак-ки". Це мало мало стати бійкою, і це було те, чого я хотів.


— Отже… ти краще, ніж я думав, — зауважив я, одхиляючись, щоб знову стати на ноги.


Він теж підвівся і похитнувся, коли я почав кружляти навколо нього. З хрипким криком я кинувся вперед, завдавши смертельного удару в сонячне сплетіння, а потім ліктем у щелепу. Спільної дії «пан-де джи-лу-ки» та «пал-куп чи-ки» було достатньо, щоб не тільки похитнути його впевненість, а й зламати йому два ребра.


Нірад відступив назад, сп'янілий болем. Я не дозволив себе торкнутися. Шива був сповнений рішучості змусити мене померти жахливою смертю, і пам'ять про вбивцю Ашока Ананда все ще була жива в моїй пам'яті. Тим більше, що Ашока ніколи не становив серйозної загрози ні Шиві, ні незаконним операціям Кобри.


Тому я не відчував жалю до Ніраду. Він був найманцем... кілером на службі у божевільного вбивці. Той, хто недооцінив мене, проігнорувавши мою наполегливість та інстинкт самозбереження.


Я не думаю, що він міг знову битися, з розбитою щелепою і двома зламаними ребрами. Можливо, навіть із проколотою легеням.


Але доки я спостерігав за ним, він продовжував боротися з фізичною агонією ціною свого життя. Він буквально дряпав підлогу, намагаючись схопити пістолет, що впав. Він навіть встиг перехопити його пальцями, перш ніж я встиг зупинити його.


- Я думав, ти нарешті почав розуміти мій хід думок, Нірад... - сказав я і стусаном розбив йому пальці, знову відправивши пістолет у політ. Зброя відскочила від одного з лабораторних столів і впала на підлогу.


Не йшлося про те, щоб вивести молодого індіанця з ладу на даний момент. Він дуже багато бачив, особливо співучасть Ріви. Навіть якщо я зв'яжу його і заткну рота, рано чи пізно він розповість Шиве, як його племінниця допомогла мені втекти.


Мені здається, я відчув натяк на співчуття до бідолахи. Але я усвідомлював, що зрештою було замішано не одну людину, а мільйони людських життів. Якби Шива здійснив свої плани, Захід не став би свідком утворення індокитайського блоку без втручання. При цьому було б задіяно весь арсенал ядерної зброї, починаючи з міжконтинентальної балістичної ракети «Тритон» із термоядерною боєголовкою. А кінцевий результат був лякаючим навіть для самих загартованих та холоднокровних чоловіків.


"Холоднокровний" - не те визначення, яке мені підходить. Я не садист, але з часом і досвідом я, звичайно, "запеклий". Нірад був на моєму шляху, шляху, який призвів до успіху моєї місії. Довелося зіткнутися із реальністю ситуації. Отже, поки молодий індіанець скорчився на підлозі, ридаючи, як перелякана дитина, я ривком змусив її встати на ноги і штовхнув до кам'яної стіни зміїної ями.


Його обличчя було залите кров'ю, через що на щоках утворювалися дивні візерунки, рот був напіввідкритий, а язик звисав, мов зламане птахове крило. - Ні... "сахіб"... будь ласка, ні... я...


- Ти просто виконував наказ, я знаю, - перебив я його, закінчуючи фразу. - Я теж, Нірад, я також.


Позаду нього я чув, як рептилії свистять і шиплять, ударяючись об кам'яні стіни ями. Нірада не змушували працювати на Кобру, він пішов на це за власним бажанням. Тут, зараз він закінчить свою роботу набагато раніше, ніж припускав.


Коли він зрозумів, що це мав на увазі, його ставлення раптово змінилося. Він спробував звільнитися ногою, що потрапила мені в обличчя, і прошипів: - Шива хоче бачити тебе мертвим! - Я не став зациклюватись на цій перспективі.


"Можливо, Нірад, але тебе тут не буде, і ти не побачиш, що станеться". - Я не міг більше гаяти часу. Мій кулак потрапив йому в підборіддя, і він упав горілиць. Я схопив його за пояс штанів. Нірад спробував закричати, але зламані ребра дозволили йому лише приглушено застогнати. - Вдалої поїздки! — вигукнув я і шпурнув через край ями.


Він спробував учепитися за край, але не зміг. Його ноги затремтіли в повітрі, потім індіанець упав навзнак і опинився в штучному ставку, де я бачив, як жахливі морські змії ворушили свої голови.


Булькання у воді, ворушіння кілець та хвостів. Тіло Нірада звело в агонії. Індіанець повернувся на бік, намагаючись вибратися зі стоячої води. Морський змій встромив свої короткі зуби в його передпліччя; потім він сам вийшов із води, невпевнено рухаючись зі своєї стихії. Але він залишився зі своїми іклами, що встромилися в руку чоловіка, з дивною жахливою завзятістю.


Коли він нарешті кинув свою здобич, а Нірад спробував стати як збожеволілий, втрутилася королівська кобра, щоб показати, що ніхто не може потривожити її спокій на її території. Я спостерігав за цією сценою з якимось зачарованим жахом. Це було те, що вигадав для мене Шива. Кобра встала і захиталася у повітрі.


Нірад не встиг ні закричати, ні подумати про втечу. Рептилія мчала зі швидкістю блискавки, і водночас зубчаста луската гадюка встромила свої ікла в кісточку молодого індіанця. З губ Нірада зірвалося судорожне булькання. Я спостерігав за ним, поки яма оживала зі свистом, шипінням, хлистами.


Спазматичне тремтіння трясло тіло індіанця. Його ноги підкосилися, руки вчепилися в комір сорочки, наче він не міг дихати. Він задихався від отрути кобри, яка паралізувала нервові центри дихання.


На обличчі та руках Нірада з'явилися червоні плями; була внутрішня кровотеча. Змії, не перестаючи шипіти, неодноразово били його, встромляючи свої зуби в змучену плоть серією смертельних укусів. Я відвернувся, коли язик Нірада висунувся з рота, і тепер він не міг вимовити жодного слова.


Стук понівеченого тіла, що падає на дно ями, був неминучою похоронною піснею; Смерть настане за кілька хвилин. Але це була не моя черга, на щастя.


"Це те, що хотів для мене твій дядько", - сказав я Ріві. – Один укус за іншим.


Вона сиділа у кріслі, закривши обличчя руками. Коли я говорив, вона підводила голову і дивилася мені у вічі. Її щоки були мокрі від сліз, чорні очі дивилися серйозно і холодно. Вона не втратила контроль над своїми нервами, навіть після страшного видовища, свідком якого вона стала.


— Добре, — прошепотіла вона. - Я щаслива. Коли-небудь я розповім тобі про все, про звірячі та принизливі речі, які мій дядько змушував мене робити зі своїми людьми... свинями, які працюють на нього, які поклоняються йому, якби він був Нагом, богом. Нірад заслуговував на гірше, запевняю вас.


Тільки тоді Ріва, здавалося, була на межі непритомності, її обличчя відбивало сильні емоції. Я обережно підняв її та взяв на руки. Вона тремтіла. Я притис її до себе, торкнувся її шиї легким поцілунком. Незабаром я сподівався, прийде час і для нас, час, коли ніхто не перериватиме. Але тепер я мав піти, і що швидше я поїду, то краще.


Вона відчула мій неспокій і відсторонилася від мене.


- Я спитав її. - Де ми? Яке найближче місто?


- Я все розповім, - відповіла вона. Але спочатку ти повинен зв'язати мене, інакше мій дядько зрозуміє, що я допомогла тобі втекти і дати померти моєму батькові. Мене, мабуть, він також заб'є.


Вона пішла за мотузкою, і я вказав на стілець. Потім, коли вона пояснила все, що мені потрібно було знати, я обмотав мотузкою її талію та кісточки, бажаючи, щоб сцена виглядала природно.


Я коротко розповів їй, яка мета моєї місії; Я міг довіряти їй, коли вона стала цінним союзником. Але я не хотів наражати її на небезпеку.


І коли я зрозумів, що я їй потрібен, можливо, більше, ніж вона мені, останній сумнів зник, поступившись місцем найповнішої довіри.


— Агра всього за кілька миль звідси, — пояснила дівчина. - Відразу за віллою йдіть головною дорогою: вона приведе вас прямо в місто. Ми повинні зустрітися сьогодні ввечері: я намагатимусь отримати більше інформації. Для тебе.


- Для нас, ви маєте на увазі. За життя та спасіння твого батька, - нагадав я їй.


Коли було призначено час зустрічі, я знайшов у шафці якісь ганчірки, заткнув їй рота і зібрався йти. Я востаннє переконався, що шнурки туго затягнуті, щоб не викликати підозр у Шиви.


Пістолет Нірада лежав на підлозі. Я сунув його в задню кишеню, потім схопив коротке біле вбрання, що висів у шафці, і одягнув його... примітивну сорочку, яка, принаймні, задовольнила б мої потреби.


Рива відвернулася. Сльози почали зволожувати її щоки. Я хотів повернутися, дати їй зрозуміти, що все буде на краще; але щось зупинило мене, можливо, страх ніколи більше її не побачити. Я думав про Ріва Сінгха, але першим на думку спало почуття агента AX. Я міг розчарувати Ріву, але я не міг розчарувати свій уряд і довіру, яку він мав... не тоді, коли мільйони людських життів були в небезпеці від абсурдних мрій, злочинних планів божевільного.


8


Прислів'я зручне у використанні, тому що вони лаконічно виражають загальнолюдські істини: вони легко пристосовуються до різноманітних ситуацій. Що спало мені на думку, коли я залишив Ріву Сінгх одну в лабораторії, з колекцією отруйних рептилій і тілом офіціанта, що гротескно лежить в ямі, було: «Коли йде дощ, не обов'язково всі промокнуть».


Події не траплялися помалу; вони буквально обрушилися на мене з тих пір, як я прибув до Нью-Делі на два дні раніше. За цей короткий проміжок часу, після того як я неодноразово ставив питання, чи не йду я за приманкою, яка заведе мене в глухий кут, Шива зумів заманити мене в своє лігво. Це був нелегкий шлях, і мені не довелося побачити таємничого Шиву... останнього хазяїна Хакші та мозку Кобри. Але я отримав більш ніж достатньо доказів, щоб переконати себе, що це не вигадка. Людина існувала, хоча ми й не зустрічалися віч-на-віч.


Рано чи пізно це теж станеться задовго до того, як він дізнається, що мені є що йому сказати. Але тепер мені треба було дістатися Агри до того, як він або його горили виявлять мою втечу, перш ніж вони заглянути в камеру і не знайдуть її порожньою, якщо не рахувати п'яти розлючених змій.


Лабораторія виходила у вузький коридор із утрамбованими земляними стінами. За стінами особняка Шиви я почув низькі, гучні звуки удуда. Рядок «Пу…пу…пу» змінилася сигналом тривоги, який ніби відбивався в кожній моїй думці, у кожному русі. Я навшпиньки пройшов вузьким проходом, і в ту ж мить у повітрі пролунав голос, що луною пролунав з далекого кінця проходу.


- Нірад? Що ти тут робиш? Ти ж знаєш, він не любить чекати...


Мабуть, це був Ранджит чи Гурнек, мабуть, перший, бо обличчя Гурнека все ще було забинтоване. Я вловив нетерпіння в голосі чоловіка і сів у ніші в коридорі, коли до мене наближалися кроки. Я глянув і побачив Ранджита. Його сорочка була розстебнута на грудях, а зашморг, який він носив на шиї, випромінював металевий блиск. Індіанець постукав у двері лабораторії, і я не став чекати на його реакцію.


Згинаючись надвоє, я побіг до іншого коридору, до якогось лабіринту. Я був на віллі, розсудив я, а зазвичай на віллі є двері, а то й більше. Я знайшов її за хвилину. Я штовхнув масивні, химерно інкрустовані дерев'яні двері і моргнув, намагаючись звикнути до сліпучого світла ранкового сонця.


Внутрішнє подвір'я, здавалося, було повністю перенесене з якогось середземноморського місця. Густе листя, квітучі кущі, пишні рослини. Очевидно, Шива не пошкодував коштів, щоб відтворити точну копію куточку родючої сільської місцевості на півдні Франції.


М'яко зачинивши двері, я побіг по усипаній гравієм доріжці, що починалася від дверей на бічному фасаді. Стежка призвела до густого скупчення ялівцю та кущів, акуратно підстрижених та доглянутих. Загальна тривога ще не спрацювала, і я, звичайно, не збирався чекати, доки вона спрацює. Швидкий погляд через моє плече підтвердив, що Ранджит досі не встиг попередити інших.


Але я знав, що це справа кількох хвилин. Я не міг знайти ні воріт, ні іншого виходу, крім паркану з дерев. Я втиснув голову і шию в плечі і ступив уперед, голими пальцями відсунувши перешкоду з гілок. Я наробив більше шуму, ніж хотів, але ця місія вже обернулася катастрофою з самого початку, і зараз справи не пішли на поправку.


Гілки буквально зривали з мене одяг, хльостали обличчя та очі. Позаду мене я почув легкий рух, плутанина голосів ставала все виразнішою. Я продовжував пробиратися крізь гілки і нарешті звільнився; Я стояв на краю запорошеної стежки, що вела вздовж вілли.


Не було навіть часу перепочити. Я побіг, піднімаючи з кожним кроком клуби пилюки. Попереду мене луною лунали слабкі звуки приглушеної музики: я йшов за звуком, сподіваючись, що він походить від вантажівки або фургона на дорозі в Агру.


Якщо я правильно пам'ятаю географічне положення, Агра була приблизно за три години їзди від Нью-Делі і була всесвітньо відома як місце, де знаходиться Тадж-Махал. Якщо відвідування міста не входило до моїх планів, то Шива був.


Я вийшов на дорогу. Вона була неймовірно вузькою, єдина смуга, якою рух йшов в обох напрямках. Сезон мусонів розпочнеться за кілька місяців, тому дорожнє полотно було голим і пустельним, однорідним простором темного пилу. По обочинах дороги тяглися зморщені дерева, а на викривлених гілках сиділи стерв'ятники, безмовні пожирачі страхітливих трупів з голими головами.


Ріва не мала часу дати мені докладні вказівки. Я подивився вниз дорогою в обох напрямках, але не побачив нічого, що вказувало б мені точний шлях до Агри. Я примружився від яскравого сонця і за мить побачив сім'ю, що зігнулася навколо невеликого багаття з іншого боку дороги.


Двоє дорослих і четверо дітей дивилися на мене з неприхованою цікавістю. Я вирішив ризикнути і побіг через вулицю, різко зупинившись, коли добіг до групи. Худий чоловік, одягнений тільки в пояс на талії, підняв обличчя, щоб подивитися на мене, не намагаючись підвестися. Він був, мабуть, років на десять молодший за мене, але зморшкувате, запале обличчя робило його вигляд набагато старшим.


- Агра? - спитав я, як тільки було встановлено, що ніхто з них не розмовляє англійською. Я вказав надвір і знову запитав: - Агра?


Мати і батько обмінялися здивованими поглядами, а двоє з чотирьох дітей почали смикати мене за штани. - "Бакшиш, бакшиш!" - повторювала зовсім гола дівчинка, однією рукою смикаючи мене за штанину, а іншою вказуючи на рот. Його тонкий, нудьгуючий голос продовжував благати.


На віллі вони забрали мою куртку разом з гаманцем і грошима, які я тримав у внутрішній кишені, так що все, що я мав із собою, це жменя рупій, які я отримав від Риви. Ось ще одна проблема, яку можна додати до інших. Однак я знайшов мідну монету і поклав її на долоню простягнутої руки голодної дитини.


— Агра, — повторив я, нервово поглядаючи на огорожу, що приховувала віллу. - Тадж Махал...


- Ах, "сахіб", Тадж-Махал! - Сказав чоловік. Він усе ще стояв навпочіпки, але підняв свою кістляву руку, щоб вказати мені шлях, ліворуч від вілли.


Я знову побіг, відчуваючи різкий біль у стегнах. Залишалося тільки сподіватися, що машина, віз, будь-який транспортний засіб проїде повз, щоб допомогти мені дістатися Агри. Але замість автомобіля або фургона я почув шум, який одразу ж повернув мене до мішанини подій, що відбулися першого вечора з моменту мого приїзду в Нью-Делі. Це був кашель, а потім рев мотоцикла позаду мене.


Я продовжував тікати, повертаючись кожен метр. Зі стежки, що оточувала віллу, на головну дорогу виїхав мотоцикл із двома людьми на борту; їхні голови були замотані тюрбанами і вони прямували до мене. Я схопив пістолет Нірада, який тримав у кишені штанів.


Це була Astra.32, здатна вразити будь-яку мету у радіусі ста метрів. Компанія Astra виробляє пістолети, ідентичні пістолетам Colt та Walther (які коштують значно дорожче), і я використав їх не раз у минулому. Але коли я зупинився, щоб прицілитися і натиснути на курок, зрозумів, що пістолет розряджений. Я сунув пістолет назад у кишеню штанів і знову побіг, навіть коли за кілька дюймів від мене пролунала куля, і шматок кори відлетів від дерева за кілька кроків ліворуч від мене.


Той, хто стріляв, мав деяку практику та накидане око. Я почав бігти зигзагами в пошуках притулку, який дозволив би мені зійти зі стежки, уникаючи куль, що сипалися, як арахіс. Ще постріл, і цього разу куля зачепила мені праве плече. За п'ятдесят метрів попереду я побачив дерев'яну халупу, з цегляної труби якої здіймався стовп чорного диму.


Я гадки не мав, що це було, але продовжував бігти так, як ніколи в житті не бігав. Мотоцикл скорочував відстань, але пил, що піднімався з дороги, заважав водієві бачити, а отже, і вести транспортний засіб на максимальній швидкості. Я скористався цим і кинувся у двір, завалений сміттям, тоді як один із двох чоловіків наказав своєму супутнику зупинитися і йти пішки пішки.


Ймовірно, це були Ранджит і Гурнек, подумав я, хоч був певен, що у Шиви більше двох охоронців. Збоку будівлі відчинилися дерев'яні двері; двері висіли тільки на одній із іржавих петель. Я кинувся всередину, і тут же в ніздрі вдарив нудотний запах крові та тваринних екскрементів.


Я був на скотобійні і почував себе так, ніби повернувся у дев'ятнадцяте століття. Індуси не їдять яловичину, мусульмани їдять. Микання великої рогатої худоби, нетерплячий стукіт копит великої рогатої худоби та здивовані погляди людей, які готувались різати корів, ясно вказували на те, що я прийшов у найменше місце, щоб сховатися.


Чоловіки почали кричати, здіймаючи кулаки. Я був для них непроханим гостем, який не мав нічого спільного з тваринами, яких треба було вбити. — Вибачте, друзі, — промимрив я, метнувшись між двома великими коровами до ванни, повної крові, що вела до зовнішнього дренажу.


Запах був такий, що у будь-кого згортав шлунок; Я хотів, щоб він зупинив головорізів Шиви. У повітрі пахло обробленим м'ясом та страхом. Худоба в паніці почала крутитися, його копита раз у раз стукали по брудній підлозі. Позаду мене я почув обмін словами мовою, яку не розумів. Потім звук кроків, що наближаються до мене і луною перекриває шум тварин.


– Картер! - крикнув Ранджит. – Ми просто хочемо поговорити. Шива хоче укласти угоду!


Хороша угода, розсудив я: моє життя для нього нічого не варте...


Тварини, здебільшого незв'язані, погрожували втекти разом. Я також припустився цього. Бути розчавленим чередом божевільних від страху корів, рухомих інстинктом самозбереження. Зрозуміло, я відчував той самий інстинкт. Тому я продовжував бігти, і ще одна куля просвистіла над моєю головою, відскочивши від сходів поруч із ванною.


Куля підняла бризки крові, гною та сечі, які забруднили мої штани. Я біг до мертвої точки, стіни в задній частині великої кімнати, де не було видно вікон, ні дверей.


Я шукав щось, що подарує мені кілька секунд дорогоцінного часу. Я піднявся на край діжки і схопив вила, які бачив над купою фуражу. – Картер! Голос знову гукнув. - Все скінчено, "сахіб"!


- Не зовсім! - голосно відповів я, тримаючи вила, як спис.


Ранджит зробив ще один постріл, але в ту ж мить чотири гострі зубці вил встромилися йому в груди. Я кинув іржавий інструмент так сильно, як міг. Тепер я стояв нерухомо, спостерігаючи, як молодий індіанець відсахується назад з відкритим ротом і руками, стиснутими на дерев'яному держаку цієї зброї.


Гурнек, що стояв позаду свого супутника, повністю мене ігнорував, зачаровано дивлячись на чотири цівки крові, що бризнули з рани. Він спробував вивільнити вила, але Ранджит продовжував кричати, дикий крик болю ставав дедалі слабшим з кожною секундою.


Це були болючі крики Ранджита, його стогін гніву й агонії, коли Гурнек намагався витягнути вила з його грудей, змушуючи корів, усю дюжину, шалено рватися у вузький прохід до ринви. Я чув їх глухий гуркіт, стукіт копит, мукання; Я вистрибнув і почав повзти до каналізації.


Гурнек закричав, розмахуючи руками у повітрі. Його вдарили рогами в спину і буквально підкинули у повітря, він приземлився поряд із великою ванною. Ранджит звалився серед стада божевільної худоби. Останній стогін болю зірвався з його губ, коли його руки розтулилися і зімкнулися в гротескній пародії на кулак.


Потім смердючий подих тварин торкнувся моїх щік, і я кинувся вниз по проходу, постійно ударяючись у стіну в дальньому кінці скотобійні. Брудний і смердючий, з опухлим обличчям, вкритим кров'ю і потім, мабуть, не був приємним видовищем, коли вийшов на дорогу, залишивши позаду цю сцену жахливої бійні.


Я не був певен, що сталося з двома індіанцями. Гурнек, мабуть, залишився б живим, але я сподівався, що рана від вил назавжди усуне Ранджита. За обставин, що склалися, мені здавалося, що я зробив гідну роботу.


Люди на бійні, мабуть, теж були людьми Шиви. Я не став чекати, поки вони виступлять уперед, щоб помститися за своїх товаришів. Я пішов на вулицю, думаючи, як мені переконати когось підвезти мене, такого брудного.


Мимо проїхав старий Форд. Він прямував до Агри, але люто махати рукою, закликаючи зупинитися, було марно. Я мельком побачив мідно-червоне обличчя, потім машина зникла в хмарі пилюки, що піднімалася, коли вона проїжджала повз.


Я продовжував йти, вирішивши не зупинятися.


Мені потрібна була ванна, чистий одяг, гроші та зброя. Наскільки мені відомо, уряд США не мав ні консульства, ні делегації в Агрі. Місто було надто близько до Нью-Делі. Але, мабуть, я знайшов би те, що мені потрібно, в готелі.


І в будь-якому разі, я повинен був це зробити. Було вже за полудень, і того ж вечора в мене була призначена зустріч з Реєвою. Було ще багато речей, які потрібно було зробити, тож я прискорив темп. Ріва сказала, що Агра знаходиться всього за кілька кілометрів від вілли.


Декілька миль чи ні, це завжди була виснажлива прогулянка. Південне сонце безжально палило мені в голову, небо являло собою сліпучу безхмарну гладь, усіяну хибними відблисками. Минуло хвилин десять, чверть години, перш ніж до мене під'їхав якийсь віз. Це був старий візок, який тягла пара худих волів, що везли віз сіна.


Я махнув рукою візниці, сивобородому чоловікові, який натягнув віжки і зупинив візок на узбіччі. - Ти розмовляєш англійською? – спитав я селянина.


"Немає англійської", - сказав він. - Не англійська...


Я вказав пальцем спочатку на нього, потім на себе. - Агра? - Я попросив. - Агра?


- Агра? - повторив селянин, розмахуючи рукою з боку на бік жестом, який універсальною мовою означає: "Так".


Я енергійно кивнув і заліз на воза посеред сіна. Чоловік широко посміхнувся мені, показуючи зуби та ясна, забруднені «пааном». Потім він послабив поводи, і воли знову пішли своїм повільним кроком, який все ж таки був кращим, ніж довга прогулянка пішки.


Я задрімав, заколисаний ритмічним похитуванням і скрипом воза. Мені треба було поспати, хай навіть на годину. Але думки мої перервав наполегливий гул, гул, який ставав дедалі голоснішим у міру того, як віз котився сонячною дорогою.


Інстинктивно насторожившись, я озирнувся. Вдалині здіймався пил, маленькі хмари дрібного піску приховували джерело шуму, який я чув. Не бажаючи надмірно ризикувати, щоб не скомпрометувати ні свого життя, ні успіху місії, я поспішив зануритися в запашне сіно, навалив зверху досить багато, щоб зробити себе невидимим.


Я не міг збагнути, що наближається. Я вдивлявся в щілини в дерев'яному фургоні, прислухаючись до постійного ревіння кількох моторів. І коли я побачив, що це таке, я глибше поринув у сіно і затамував подих.


Це були нові обличчя, але з того моменту я не міг їх забути. Троє чоловіків, усі індіанці-сікхі... моторизований загін, посланий Шивою, щоб знайти мене і вистежити, убити чи повернути на віллу в очікуванні останніх наказів Великого вождя. Вони з ревом промчали повз воз із волами; всі три мотоцикли попрямували до Агри.


"Якби Хоук міг бачити мене зараз!" - подумав я.


Я був брудний, без гроша в кишені, озброєний тільки незарядженим пістолетом і моїм знанням тхеквондо та карате. Неважко було передбачити, якщо моя думка про Шива вірно, що майбутній день буде напруженим


9


Я прибув в Агру за годину, фургон висадив мене на околиці міста. Пилові немощені вулиці, звивисті провулки, лабіринт провулків, які, здавалося, були створені спеціально, щоб заплутати випадкового відвідувача. Отримавши деяку інформацію, я опинився перед офісом American Express.


Не те щоб моя ситуація була особливо смішною, але вона мене розсмішила. Ось я, далекий від образу звичайного американського туриста, без паспорта і без грошей, якщо не брати до уваги кількох рупій, які Ріва дала мені перед тим, як мене зв'язали.


Я думав взяти машину напрокат і повернутися в Нью-Делі, але дорога зайняла б не менше шести годин, а часу у мене не вистачило. Мені треба було зв'язатися з Хоуком і підготуватися до зустрічі з Рівою того ж дня. Отже, Нік Картер, брудний, обірваний, подряпаний і закривавлений, розправив плечі, глибоко зітхнув і пройшов у двері акуратної будівлі, єдиної надії в незнайомому місті і для мене дуже ворожого.


Агра – не мегаполіс. Троє бойовиків на мотоциклах могли б миттю прочесати все місто. У моїй голові вже вимальовувався поверх, коли я увійшов до білої будівлі в пошуках кабінету управителя.


Зі мною і раніше траплялося потрапляти у скрутні ситуації, але це межувало з глузуванням. Без копійки на купівлю зброї чи одягу, або на оренду машини я не мав би можливості мати справу з Шивою та його особистою командою горил. Мій паспорт з грошима та моїми речами були у безпеці у номері готелю у Нью-Делі; але решта мене була в Агрі, за три години їзди від столиці.


Щойно я увійшла до будівлі, до мене у двері підійшов охоронець у формі. Я точно не міг звинувачувати бідолаху, особливо коли побачив своє відображення в дзеркалі на стіні... образ брудного і обірваного бомжа.


"Я хочу бачити керівника", - оголосив я охоронцю. - Стався нещасний випадок.


- Директор на сесії, його не можна турбувати, "пукка хіпі"... - відповів чоловік, кидаючи образу мені в обличчя.


Гаразд, від мене пахло козами, і точно я не був манекенником; але в мене не було наміру стояти там і сперечатися з охоронцем… не тоді, коли все, включаючи «Амерікен Експрес», могло б зруйнуватися, якби Шива втілив свої плани в життя.


"Мене не хвилює, що він на сесіі", - сердито вибухнув я. – Це екстрений випадок. - І я почав втрачати терпіння, коли інший почав штовхати мене до дверей, щоб викинути на дорогу. - Так не можна поводитися з джентльменом! — вигукнув я, стиснувши зуби.


Охоронець засунув руку в кобуру табельного пістолета. Помилка номер два. Я не люблю «хуліганів», тим більше мені не подобається, коли мене штовхають. Отже, швидким помахом руки та ударом у нирку я відправив довгого чоловіка розпластатися на полірованій мармуровій підлозі. Один із клерків підняв голову і схопився на ноги.


— Не треба хвилюватись, — запевнив я його. - Між іншим, менеджере мій друже... і мені треба поговорити з ним у справі. "Негайно." Я не збираюся сидіти тут і чекати там твого колегу... - я вказав на фігуру охоронця, - щоб вирішити, чи я презентабельний у суспільстві чи ні.


Мабуть, це був мій тон голосу або поспішність, з якою я відпустив охоронця, річ у тому, що молодий клерк квапливо кивнув і підбіг до ряду столів. Я нерухомо стояв у холі з приклеєною до губ усмішкою, готовий знову вийти з себе, якщо за хвилину не почну діяти.


Клерком був індус, але людина, що простягла мені руку, була американцем, високим, худорлявим хлопцем, на кілька років старшим за мене. Він виглядав майже незатишно у своєму смугастому костюмі, бездоганному, в той час як мій одяг був брудним та здертим.


- Із чим я можу вам допомогти? — спитав він, оглядаючи мене з ніг до голови.


- Краще не говорити публічно, - обірвав я його.


- "Вибачте?" — сказав він, насупившись від подиву.


– Я раджу вам піти до свого кабінету. Я працюю на уряд, ваш уряд. Спеціальна таємна служба.


– Спецслужба? - Заперечив клерк зі сміхом. - Та гаразд, ти хочеш пожартувати з мене! Що це, жарт?


- Без жартів. І якщо ви не бажаєте бачити мене у своєму кабінеті, мені доведеться постояти за себе. Але я б не хотів завдавати тобі болю...


Охоронець отямився і рушив до нас. Я продовжував дивитися в очі клерку, сподіваючись, що він погодиться. Я зрозумів його становище: наскільки він знав, він зіткнувся з божевільним, який збожеволів і погано пах.


Він відвів від мене погляд і глянув на охоронця. Секунду він був у нерішучості, але нарешті озирнувся на мене і повільно кивнув. — Я не знаю, що це таке, але запевняю вас, що я вас не боюся, — сказав він напруженим голосом.


– Не треба нікого боятися. Зрештою, я досі клієнт, хоча мій акредитив залишився у Нью-Делі.


Я пішов за ним через ряд столів у невеликий офіс з дерев'яними панелями, мініатюрну Уолл-стріт на Індійському субконтиненті. Я глянув на ім'я, вигравіруване на табличці на столі, сів у шкіряне крісло, відкашлявся і почав розповідати свою історію з самого початку.


Я не згадав ім'я Шиви, не уточнив ні суті своєї місії, ні своїх стосунків із AXE. Я представився агентом спеціального відділу ЦРУ, офісу, який міг мати для директора дуже специфічне значення. Я пояснив йому своє становище, вказавши, що мої документи та гроші залишилися в Нью-Делі і що моя місія не дозволяє мені повернутися до столиці, можливо, на кілька днів.


Коли я закінчив свою розповідь, у тому числі й те, чому я представився бомжем, менеджер захотів дізнатися моє ім'я та перевірив інформацію за допомогою комп'ютера, що стоїть поряд зі столом. Зазвичай я непогано справляюся з числами, але ніколи не спромігся запам'ятати номер своєї картки. Так що я просто назвав містера Рейнольдса, менеджера, повне ім'я з адресою у Вашингтоні, яка була на картці.


Іноді в аеропортах мені трапляється купувати «детективні» або шпигунські книги, які захоплюють читання, які допомагають розслабитися та очистити голову. Але мені ніколи не траплялося знайти описану ситуацію, хоча б віддалено порівнянну до тієї, в якій я опинився. Як знати, у розпорядженні героїв книг завжди були нечувані суми у різних валютах, у них ніколи не закінчувалися ні паспорти, ні документи, що засвідчують особу, ні зброю. Але я не був головним героєм книжкової таємниці.


Все, що зі мною відбувалося, було страшенно «справжнім». Офіс American Express був справжнім, як і місто Агра. Все, що сталося особисто зі мною. Я уважно спостерігав за Рейнольдсом, який вивчав комп'ютерні дані. Якби він не допоміг мені, я б ув'язнув по горло. Легко і просто.


- Добре, містере Картер, ви не привид, - нарешті сказав Рейнольдс, прочитавши інформацію. - І ти теж зайнятий хлопець, маєш додати. Ви подорожували світом, га? На його обличчі з'явилася усмішка, потім менеджер вибачився, як зі мною обійшлися.


«Принаймні ви той, хто вміє слухати», — зауважив я. - Це - якість, якої зараз багатьом не вистачає.


- Боюся, це все, - погодився він. Він запропонував мені сигарету і запитав, чи не хочу я привести себе до ладу в нього вдома; він дзвонив дружині, щоб вона прислала водія за мною.


Я оцінив пропозицію, але не хотів завдавати йому неприємностей. Що менше людей я втягував у це, то краще було для всіх. Я подякував йому за доброту, але відхилив запрошення. «Що мені потрібно, перш за все, кілька сотень доларів в індійській валюті, якщо це можливо, і ваш офіс, щоб зателефонувати до мого начальника у Вашингтоні.


«Не проблема, – запевнив мене Рейнольдс. Він швидко підвівся з-за столу, весь щасливий і схвильований можливістю брати участь, хоч і в зменшеній формі, у діяльності такого секретного та підпільного характеру.


Через двадцять хвилин, з розпухлими кишенями штанів від пачки купюр, я сидів за столом директора, чекаючи, поки Хоук очухається від сну. - Але ти розумієш, що вже за північ? - пробурмотів мій бос.


- Я думав, ти ніколи не лягаєш спати раніше за три.


- Три години?! Чорт, мені треба вставати о шостій, Номер Три!


Я завжди був №3, коли Хоук сердився; Я ставав Ніком чи Картером, коли він був у більш сердечному настрої. Звичайно, Великий Вождь не пробачив би мені, що я забув про різницю між Вашингтоном та Індією.


- Гаразд, - відрізав я. - Я відпущу тебе назад у ліжко за хвилину; Але я думав, що вам цікаво дізнатися, що сталося...


— Я точно знаю, що сталося, — вибухнув він. - Я вже говорив із індійською службою безпеки. Мені повідомили про ваш дзвінок. Нік, давай не починатимемо з тієї ж старої історії. Я визнаю, що помилявся. Почнемо із того, що Шиви ніколи не існувало.


- Знову неправильно. Шива існує, сподіваюся, ненадовго...


- Про що ти говориш? - крикнув Хоук. - Я думав, що ти закінчив, що збирався летіти додому.


— Може, наступного тижня, якщо все піде добре, — сказав я. Я розповів Хоку подробиці, від мого першого знайомства з Моханом і Гурнеком до вбивства Ананда, мого захоплення у Червоному форті та того, що сталося потім. Коли я розповів йому все, що знав про Шкатулку, він був буквально приголомшений.


З іншого кінця лінії долинув різкий хрип через тисячі миль, перш ніж надійшла відповідь. Голос Хоука звучав м'яко і тонко, але мені не потрібен був перекладач, щоб зрозуміти, що він глибоко стурбований. - Тепер ти знаєш, чого я хочу від тебе, Ніку...


— У мене є невиразна вистава, — сказав я. - Скринька, чи не так?


- Я хочу більше. Я хочу Шіву та Хаджі, якщо знадобиться. І я не хочу їх по шматочках, я ясно висловилася, Нік?


- Чудово. Я вже вирішив провести ситуацію за вашими критеріями. Але що мені робити з постачанням героїну? Чи маю я продовжувати боротися з цим?


- Спочатку розберися з Шивою. В іншому я зв'яжуся з індійською службою безпеки. Скринька набагато важливіша, зрозуміло.


— Звичайно, зрозуміло, — пробурмотів я.


- Ви хочете працювати поодинці чи волієте, щоб я попросив індіанців втрутитися і допомогти вам?


— Ще ні, — відповів я. - Якщо Шива запідозрить, що індійська служба безпеки збирається перешкодити його планам, він поспішить бігти з країни, щоб сховатися в Китаї, і тоді ми його більше ніколи не знайдемо. Однак на даний момент я не думаю, що він бачить у мені безпосередню небезпеку, тому я прошу вас не говорити про це, коли ви телефонуватимете офіційним особам у Нью-Делі. - Я додав, що Ананд дав мені зрозуміти, як, за його словами, відбувалися «відпливи» конфіденційної інформації у вищих ешелонах його Служби. - Я не хочу, щоб наш друг відлетів, перш ніж у мене з'явиться нагода підрізати йому крила...


— І обскубти його пір'я, — додав Хоук.


- О, ми візьмемо скриньку в нього, звичайно.


Потім ми встановили шифр, кодове ім'я, щоб він міг бути впевненим, що розмовляє зі справжнім Ніком Картером, а не з електронним голосом, блискучим винаходом албанського вченого. - Це важлива справа, Нік. Ні Москва, ні Вашингтон не дивитимуться, як Китай готується поглинути субконтинент без їхнього втручання. Вони будуть змушені виявити ініціативу, війна чи ні. Отже...


— Досить, — перебив я його, намагаючись розсміятися, але не зміг. - У мене є контакт усередині організації. А я не приймаю поразок.


- Так, ми знаємо, - зітхнув Хоук. - Ось чому я не можу втратити тебе прямо зараз... і я не можу втратити Шкатулку.


"І Шиву теж", - додав я. - Чи не забудемо відповідь Індії Олександру Македонському... чи краще сказати Гітлеру?


- Я не думаю, що старий Адольфо був таким хитрим чи навіть таким рішучим, Нік. Хай щастить; Я з нетерпінням чекаю на відповідь від вас найближчим часом.


- Швидше, шефе. Обіцяю дуже скоро.


Через годину я вийшов зі свого готельного номера, виглядаючи зовсім інакше, ніж коли я увійшов до офісів American Express. Я викинув халат, штани та туфлі, замінивши їх типовим місцевим одягом: білою бавовняною сорочкою, літніми штанами, шкіряними сандалями. Анонімний одяг. Я прийняв душ, ретельно поголився і нарешті натер обличчя, руки і ноги шаром жирної фарби.


В результаті я мав мідний колір обличчя, і цей макіяж дозволяв мені злитися з натовпом. Люди Шиви шукали вихідця із Заходу, і якщо вони не були достатньо розумні, щоб охороняти вихід з Американ Експрес, я хотів би, щоб вони були недостатньо розумні, щоб уявити, що я зміню свій одяг та зовнішній вигляд.


Клерк за стійкою у вестибюлі готелю був тактовний, хоч і розумніший за свого колеги з Нью-Делі. Насправді, спостерігаючи за мною з неприхованою цікавістю (я був зовсім не схожий на людину, що тільки що увійшла), він не згадав ні про зміну мого одягу, ні про травмуючу зміну кольору моєї шкіри.


— Я хотів би надіслати телеграму, — сказав я йому.


«Вибачте, але ми не маємо потрібного обладнання, — сахіб, — відповів він. Потім з-під прилавка він дістав топографічну карту Агри з кольоровими ілюстраціями пам'яток міста, включаючи, звичайно, Тадж-Махал. - Ви повинні піти на телеграф на Гваліор-Роуд. Звідти ви можете відправити телеграму, - сказав він, вказуючи на крапку на папері червоним олівцем.


Я подякував йому, склав карту і зупинив велотаксі прямо біля готелю. "У поштове відділення на Гваліор-роуд", - сказав я водієві. Мій акцент і моя мова напевно не відповідали кольору моєї шкіри. Водій глянув на мене, спостерігаючи за мною з такою ж цікавістю, як і службовець готелю.


Але я нічого не зробив, щоб задовольнити його цікавість. Мені не терпілося потрапити на телеграф, щоб надіслати телеграму керуючому готелю в Нью-Делі і повідомити його, що я не повернуся протягом кількох днів. І, нарешті, я вирішив зателефонувати до індійської служби безпеки, щоб повідомити їх про те, що трапилося з їхнім агентом Ашоком Анандом.


І, нарешті, мені довелося виконати безліч доручень, перш ніж зустрітися з Рівою о сьомій. Не гаючи часу, таксист попрямував у бік пошти. Тим часом я озирався навколо настороженими очима, особливо щоразу, коли бачив когось на мотоциклі.


Наскільки я знав, люди Шиви все ще шукали мене, тому мені потрібно було залишатися непоміченим, як це можливо. Добре, мій новий одяг і грим мені дуже допомогли, але я не хотів непотрібного ризику.


- «Сахіб» – актор? – ризикнув запитати водій, під'їхавши до поштового відділення на Гваліор-роуд.


- Хтось вважає мене актором... - відповів я.


- Тоді, може, "сахіб" хоче дати мені свій автограф... - Індієць дістав ручку та папір; з посмішкою я подряпав ім'я на аркуші паперу, який мені дали. протримався. - Дуже дякую, "сахіб"! — вигукнув водій із щасливою усмішкою.


Я не став чекати на його реакцію, як тільки він розшифрував каракулі. Адже всі знають, що Джеймс Бонд уже кілька років як на пенсії.


Центральні двері поштового відділення були порожні; Я увійшов, не привертаючи особливої уваги і не побачивши трьох моторизованих горил Шиви.


Я відправив телеграму, розплатився новими блискучими банкнотами; потім вони вказали мені на сусідню кімнату для місцевих та міжміських дзвінків. Перед стійкою вишикувалася довга черга, тому минуло ще двадцять хвилин, перш ніж підійшла моя черга увійти до телефонної будки, поки оператор передав мені лінію до Нью-Делі.


Хоча номер готелю вилетів з мене з голови, я не забув номер телефону начальника Ашока. Я сів на дерев'яний табурет і зачинив за собою скляні двері. Коли задзвонив телефон, я взяв слухавку і відразу опинився на лінії індійського колеги Хоука, людини на ім'я Пуран Дасс.


Індійська секретна служба не знала справжньої мети моєї місії. Звичайно, йшлося про багатомільйонну партію героїну, але ніхто не натякнув на імітатор голосу Хаджі.


Я навіть не говорив про це зараз із начальником Ананда. Але я розповів йому, що сталося з його агентом. Як я й підозрював, вони ще не знайшли тіло. Я дав Дассу всю необхідну інформацію, у тому числі адресу вуличного кафе біля парку Неру в Делі.


"Ви сказали, що у вас не було можливості зустрітися з Анандом", - вказав мені Дасс після того, як я повідомив йому всі подробиці смерті Ашока. - І все-таки ви розмовляли з моїм помічником, здається, тільки вчора...


— Боюся, пояснити вам усе надто довго, — відповів я. - Я був під тиском, якщо ви розумієте, про що я...


- Ні, я не розумію, містере Картер, - сухо сказав Дасс. - І мені не смішно, що мій агент мертвий. Я не розумію що відбувається; одного дня ви повідомляєте нам, що ніколи не зустрічалися з Анандом, наступного дня ви приходите і повідомляєте нам, що він був убитий. Можливо, так справи у вашій країні, але тут, в Індії, ми найбільше цінуємо людське життя.


- Послухай, Дассе: я подзвонив тобі не для того, щоб читати мені лекції. Коли я сказав, що на мене тиснуть, я мав на увазі, що хтось приставив пістолет до моєї потилиці, наказуючи мені сказати саме те, що я сказав. Повірте мені, смерть вашого агента глибоко стурбувала мене. І якщо це може вас втішити, повідомляю вам, що вбивця Ашока більше не зможе відігравати роль ката в ім'я Кобри.


- Можу я запитати вас, де ви зараз, містере Картер?


- Я не в змозі дати вам інформацію: поки що, принаймні.


- Чи маю нагадати вам, що ваша свобода дій у цій країні вважається люб'язністю, наданою вашому уряду?


- Я чудово знаю про співпрацю мадам Ганді.


- Тоді будьте такі добрі, розкажіть мені, які причини спонукали вас приїхати до Індії. Я більше не можу надати тобі свободу пересування, якщо про все залишатимуся в невіданні.


Щось пролунало не так.


Я згадав витоку інформації, про яку мені розповідали Хоук та Ашок Ананд. Дасс був яким завгодно, тільки не сердечним і готовим до співпраці, він говорив сухо, майже агресивно. Я так і не зміг дізнатися, як два кілери «Кобри», Ранджит і Гурнек, дізналися про мою зустріч із Анандом у кафе у парку. Якщо тоді це здавалося збігом, то тепер я був майже певен...


Якщо тільки, уклав я, якщо Дасс не попередив їх.


Звичайно йому, було б не важко або не зазвичай спитати агента, де він збирається зустрітися зі мною. Після цього він, можливо, зв'язався з Шивою, сподіваючись вбити двох зайців одним пострілом.


— Що ж, містере Картер, — нетерпляче сказав Дасс. «Ви сповнені рішучості поводитися зі мною так, як коли б я був вашим начальником, містере Хок, чи ви наполягаєте на тому, щоб мій офіс ставився до вас як слід?»


- Ні, це мені навіть не сниться, містере Дасс. І оскільки ви так наполягаєте, повідомляю вам, що дзвоню з Бомбея. - Я згадав готель, в якому зупинявся кілька років тому, і додав: - Якщо хочеш, можеш надіслати мені одного зі своїх людей. Я зареєстрований під назвою Кент, Кларк Кент, кімната 747.


Якби він був американцем, він би все зрозумів. Але він народився в Індії, тому не знайшов нічого дивного, що я оселився в готелі під вигаданим ім'ям. Можливо, я недооцінив його, можливо його просто дратувала допомога, запитана AX.


В той же час, однак, здавалося можливим, що мої підозри в його лояльності та зв'язках з організацією Шиви були цілком обґрунтовані. І я не міг ризикувати, оскільки Шива перебуває на волі та володіє Шкатулкою.


"Мені не терпиться поговорити з деякими з ваших людей, містере Дасс", - підсумував я. - І я хочу висловити свої співчуття у зв'язку зі смертю Ананда. Сподіваюся побачити вашого агента сьогодні ввечері.


— Він буде близько десяти, містере Картер, — швидко сказав Пуран Дасс. - Він людина, яка звикла розплутувати найскладніші ситуації. І маєш мою повну довіру.


- Я сподіваюся на те саме, містере Дасс.


Мені було важко придушити сарказм, який загрожував виявитися в моєму голосі. Але, мабуть, чиновник нічого не помітив. Я повісив трубку і підвівся, потягнувшись до скляних дверцят телефонної будки.


Зовні хтось перегородив мені шлях. І він не був незнайомим.


10


Я не знав, чи сказати мені «привіт» чи «до побачення».


Другий вираз був нескінченно кращим, враховуючи, що людина переді мною, за розсувними скляними дверима, була одним із трьох сикхів, яких я бачив мчить у бік Агри, які переслідували мене.


- Ви повністю змінили свій зовнішній вигляд, "Сахіб" Картер, - зауважив чоловік, уперши коліно в двері і відсунувши їх на кілька сантиметрів. В одній руці він тримав тупий пістолет. Наміри індіанця були зовсім інтуїтивними.


- Ти знаєш, що люди кажуть, - відповів я з натягнутим сміхом. - Перебуваючи у Римі, виглядали як римляни.


Він прокоментував. - А коли ти в Індії, роби те, що роблять індійці, га?


- Звичайно. Мене завжди вважали добрим дияволом, враховуючи всі обставини. Але чи не будеш ти благати мене слідувати за тобою, "сахіб"? Або ви вважаєте за краще закінчити нашу розмову на більш вибуховій ноті? - Пістолет був направлений прямо мені в груди.


Індійський сікх був ідіотом. І його зовсім не тішило моє легковажне та легковажне ставлення. Я не грав комедію без причини; Я просто хотів виграти час. Він відчинив двері і жестом запросив мене йти з ним.


- Скажи, як ти мене знайшов?


- Ти завжди такий саркастичний, "сахіб" Картер?


- Тільки коли намагаються наступити мені на п'яти, мем-сахіб, - парирував я, називаючи його так, ніби звертаюсь до жінки.


У відповідь на образу сикх сунув мені в спину пістолет 45-го калібру і, вдаючи, що продовжує зі мною приємно балакати, повів мене через вестибюль поштового відділення до дверей, що обертаються, що ведуть на вулицю. «Службовці готелю люблять рупії», — посміхнувся він, нарешті відповідаючи на моє запитання. - А в Агрі мало готелів. Просто покажіть фото «Сахіба» Картера, а тут службовець готелю каже: «Так, цей мужик, щойно пішов на пошту, хвилин десять тому…». "Сахіб" Картер думає, що він дуже розумний, що він сміється над Шивою! Але тепер «сахіб» Картер розуміє, що він дурний, а не люди Кобри.


У голосі індіанця був натяк на марнославство та торжество. Але мене більше турбувала моя шкура, ніж його гордість. За скляними дверима я побачив двох його товаришів, які сиділи на мотоциклах, їхні очі спрямовані на двері пошти.


- Ви ж не хочете завдавати шкоди невинним жінкам та дітям? - запитав я свого супутника, коли він приставив пістолет до мого хребта, наказуючи відчинити двері. - Подумай, скільки крові пролито даремно, "сахіб"!


- Це буде ваша кров, "сахіб", а не чужа.


— У такому разі пошкодуйте беззахисного бідняка, — промимрив я, простягаючи руку і притискаючи розкриту долоню до дверей. Прямо переді мною сходами з болісною повільністю тяглася товста важка жінка. Я натиснув на двері, прочинив їх на кілька сантиметрів, та так, що почув шарудіння довгого шовкового «сарі» на мармурових сходах. Сонце на мить відбилося на дорогоцінному камені, який жінка носила в носі, коли вона досягла вершини сходів.


Вона не підвела голови і почала відчиняти двері.


"Будь ласка," сказав я вголос, ухиляючись убік. Я був упевнений, що сикх не натискатиме на курок так близько до жінки. Вона посміхнулася, трохи кивнувши, обома руками стискаючи пакет, загорнутий у аркуш темного паперу і пов'язаний міцною мотузкою.


— Сподіваюся, він не тендітний, — пробурмотів я, беручи згорток з її рук.


Рот жінки відкрився від подиву. Я не знав, чи дав Шива своїм людям наказ повернути мене на віллу живим чи мертвим; але я не збирався повідомляти про це. Я кинув пакет у індіанця; палець на спусковому гачку клацнув, і куля просвистіла в повітрі.


Постріл привернув увагу. Товста жінка різко скрикнула, і стрілець у паніці кинувся до дверей. Люди на пошті почали кричати і бігати на всі боки, коли індіанець намагався втекти. Я не хотів, щоб він так легко вислизнув.


Я клацнув лівою ногою, завдавши потужного удару чоловікові під коліно. Він похитнувся і знову мимоволі натиснув на курок. Верх скляних дверей тріснув. Звук пострілів та битого скла заглушив істеричні крики присутніх, які вважали себе замкненими у поштовому відділенні.


На підлозі та мармурових сходах були розкидані великі уламки скла. Я кинувся всією своєю вагою, дуже швидко рухаючи ногами, однією прямо вперед, ліва злегка зігнута для збереження рівноваги. І вдарив індіанця по коліну з силою, що втричі перевищує силу першого удару.


Його нога різко підігнулася; він намагався вчепитися за одвірок; Я був позаду. Він не озирнувся, коли спробував підвестися на ноги. Я відвів руки назад, так що кулаки вперлися в нижні ребра; потім я завдав жахливого удару зліва, який розтрощив йому кістки.


Чоловік не зміг стримати страшного крику, перш ніж ковзнути вперед. Тепер я тримав руки на його плечах, натискаючи щосили. Зовні двоє інших зістрибнули зі своїх мотоциклів. Зброя відкидала зловісне світло на сонці, коли вони мчали до дверей.


Вбивати їх по одному мені було зручніше, ніж усувати всіх трьох разом. Перший індіанець продовжував стогнати, намагаючись вивільнитися з моєї хватки. Мої м'язи напружилися, коли я щосили намагалася опустити його голову і плечі вниз, до блискучих осколків скла.


Він підвівся з жахливим стоном, який закінчився пронизливим криком, коли перший уламок скла пронизав його тіло. Я продовжував штовхати його, спостерігаючи, як скло пронизує його шкіру, перш ніж увійти в його бичачу шию.


Ще один постріл заглушив хор істеричних криків, а куля мало не подряпала мені голову. Однією рукою я утримував індіанця, а іншою намагався вирвати у нього рушницю. Тепер у нього не залишилося сил, коли уламок скла пронизав його мускулисту шию, повільно до кісток.


Коли скло потрапило йому до сонної артерії, я ніби перерізав садовий шланг. Вирвався струмінь крові і бризнув мені на обличчя і перед сорочки. Чоловік видав крик, який перетворився на розгублене булькання, коли я жбурнув його на землю, розпластавшись на великих уламках скла. Пальці розтиснулися, і тупорилий пістолет упав на підлогу. Індіанець спробував підвести голову, але кров ринула надто рясно для глибокої рани на шиї.


Потім його тіло стало конвульсивно тремтіти, руки махали в повітрі, наче хотіли когось подряпати... останній танець обезголовленого курчати, з якого витікає кров.


Мені ще треба було знешкодити двох інших чоловіків. Вони не мали надзвичайного піклування про безневинних глядачів трагедії, і вони знову почали стріляти в мене.


Куля потрапила в чоловіка, який корчився на підлозі у жахливій агонії. Якщо скло, що врізалося в сонну артерію, ще не вбило його, куля зробила свою справу. Чоловік звалився з конвульсивним посмикуванням нервів та м'язів.


Я стояв за бездиханою фігурою, шарячи по підлозі ногою, поки не знайшов пістолет. Я підняв зброю і відкрив вогонь у відповідь у двох інших сикхів. Хтось увімкнув сигналізацію. Я не хотів бути тут, коли приїде поліція, ще й тому, що арешт завадив би мені піти на зустріч із Рівою.


Отже, замість того, щоб стріляти у двох бойовиків, я цілився у переднє колесо мотоцикла, припаркованого перед поштовим відділенням. Куля застрягла в ньому, як у маслі. Шипіння повітря, що виходить, змусило одного з двох чоловіків повернутися, щоб подивитися, що відбувається.


Я знову натиснув на курок і почув свист кулі в повітрі. Я цілився індіанцю в спину, але замість проткнути його хребет, куля потрапила йому в задню частину стегна. Поранення виявилося не смертельним, але чоловік уже не міг ходити. Насправді він обм'як, як аркуш паперу, коли я озирнувся в пошуках іншого виходу.


Я не думав, що мене переслідуватиме останній із трьох кілерів Кобри. Він схилився над тілом свого друга, і коли я натиснув на курок, щоб прикінчити його, я зрозумів, що зробив останній постріл. І я все ще не встиг отримати боєприпаси для Айстри, яку я отримав від Ніраду, перш ніж я відправив його до біса.


Я засунув руку в задню кишеню. Я взяв Астру, кинув її підлогу і поклав на її місце пістолет 45-го калібру, який був кращий за «Астру», набагато легший пістолет. Не кажучи вже про те, що я не хотів нести два пістолети. Одного було більш ніж достатньо, тим більше, що я з деякою гордістю виявив, що мої удари руками та ногами виявилися чи не надійнішою формою захисту, ніж люгер Вільгельміна.


Я озирнувся і побачив, як один із сикхів допомагає своєму пораненому товаришеві сісти на мотоцикл із непошкодженими шинами. Мої сандалії голосно заскрипіли, коли я промчав через вестибюль і метнувся за прилавок поштового відділення.


Там були купи мішків, повних пошти. Я прослизнув між мішками і як божевільний побіг під носом здивованих листоноші, що завмерли від страху. Поштово-телеграфні працівники немовби перебували у стані гіпнозу. Вони розплющили роти, не рухаючись, і просто стежили за мною очима.


Задня кімната виходила на платформу. Дзвінок тривоги продовжував дзвеніти, а вдалині вже чулося знайоме виття поліцейських сирен. Мені стало цікаво, чи змогли двоє індійців, яких я залишив живим, втекти. Якщо їм це вдасться, я був упевнений, що вони будуть відстежувати мене, доки я залишаюся в Індії. Але я не хотів втрачати на увазі ні їх, ні Риву... ні АХ. Хоук відразу зрозумів важливість моєї місії, тому мені потрібно було отримати Шкатулку до того, як Шива застосує її.


Що мене найбільше турбувало і що складало мою думку, коли я зістрибнув з вантажної платформи, щоб промчатися між двома фургонами, було те, чи залишиться Шива тут, поки у мене є шанс порушити його плани. Якби його люди повернулися на віллу, один із кулею в нозі, щоб повідомити, що інший мертвий, Шива був би цілком здатний зібратися і зникнути, якби я не повідомив про нього в індійську поліцію. Не виключено, що він уже зробив кроки, щоб бути готовим залишити країну.


Якщо, звісно, Ріва зможе його утримати. Було ще щось здатне переконати Шиву, що я не представляю безпосередньої загрози його планам, і це було засноване на моєму сумніві в тому, що Пуран Дасс був спільником у задумі Кобри. Якби Дасс заговорив з Шивою після мого телефонного дзвінка (а це означало, що мої підозри в лояльності офіцера ґрунтувалися на незаперечних фактах, а не тільки на інтуїції), Шива зрозумів би, що я брешу, коли заявляв, що перебуваю в Бомбеї, і що я підозрював Дасса. Тоді б він також уявив, що, будучи переконаним у причетності Дасса до змови з Коброю, я б остерігся зв'язуватися з жодним індійським поліцейським управлінням... або з будь-яким відділенням секретних служб.


Це була лише гіпотеза, але я не міг ризикувати тим, що індійська поліція втрутиться в мою місію, і я не міг дозволити Шиві відлетіти до Китаю зі Скринькою в його розпорядженні. Ріва була єдиною людиною, від якої я міг отримати інформацію, коротко пояснити своє завдання і розкрити абсурдний план її дядька. Дівчина пообіцяла допомогти мені. Це вже не питання самаритянського жесту, а питання здорового глузду. Дозволити її дядькові втекти до того, як я перехитрю Шиву, означало вірну смерть для батька.


Вона навіть не знала, де Шива тримав у полоні її батька, тому що він дозволяв їй говорити з ним лише телефоном. Я повинен був це з'ясувати, але якщо Шива зникав з країни до того, як я мав шанс завершити місію, то для нас обох пропадала навіть найменша надія на визволення ув'язненого. На щастя, мені вдалося уникнути пошти до того, як мене заблокувала б індійська поліція.


Сирени досі вили, коли я опинився у провулку з численними крамницями з іншого боку поштового відділення. Я не зупинився, щоб озирнутися, а продовжував йти, прослизнувши в маленьку лавку, де була велика плутанина предметів та товарів, які, здавалося, приховували стільки ж гріхів.


Власник, літній хлопець із сутулими плечима, але досить розумний, щоб одразу розпізнати ймовірного покупця, ступив уперед, як тільки я увійшов до магазину. Чоловік говорив англійською з сильним британським акцентом, і коли я пояснив, що мені потрібно від його товарів, він був досить розумний, щоб не переривати мене і не ставити цікавих питань про мій американський акцент.


Незважаючи на невідповідність мого акценту та індійського одягу, це уявляло мене так, ніби в цьому не було нічого дивного. Він не зміг надати мені боєприпаси для пістолета 45 калібру, який я взяв у сикха, але запропонував мені великий з буйволиної шкіри. Шкіру, як я зрозумів, коли купував сандалії, в Індії було нелегко знайти. Але буйволина батога була в хорошому стані, як і бавовняна «куртка». Сорочка, яка була на мені, була вся в крові, але власника магазину це, схоже, не надто зацікавило. Рупії завжди залишаються рупіями, і це головне.


Я поміняв одяг у магазині. Коли я передав закривавлену «куртку» власнику, він звернув її у вузол і кинув під дерев'яний прилавок у задній частині магазину. - Хочеш ще чогось, "сахіб"? — спитав він блискуче в очах, коли я дістав кілька банкнот із пачки, яку тримав у кишені.


- У тебе є мітла?


- Мітла? - повторив він, не розуміючи.


— Саме мітла, — пояснив я і зробив жест, підмітаючи обома руками.


- Ах так, я розумію! - відповів він, сяючи. Він озирнувся у пошуках того, про що я його просив.


Ймовірно, це була та сама мітла, якою він підмітав свою крамницю, але він не міг дочекатися, щоб віддати її мені, звичайно, за правильною ціною. Ціна, безперечно, досить висока за цінами Агри, але в той же час здавалася мені смішно низькою. Чоловік хотів загорнути віник у аркуш темного паперу, але я з усмішкою пояснив, що заберу як є.


Він виглядав трохи розгубленим, настільки, що спохмурнів і опустив очі, майже розчарований і скривджений тим, що я позбавляю можливості зробити звичайний ритуал після покупки предмета. Він запитав. - Достатньо, "сахіб"?


- Так, я думаю, що мітла та буйволина петля в цих обставинах достатні. У тебе немає патронів, чи не так?


Чоловік кілька разів похитав головою. Я витяг ще одну блискучу купюру і сунув їй у долоню. - Ти мене ніколи не бачив, зрозумів?


- Ніколи нікого не бачив, - повторив власник магазину, ні секунди не вагаючись, засунув гроші в кишеню.


Я дістав ще одну купюру та повторив операцію. - Чи не могли б ви мені підказати, де я можу знайти боєприпаси? Мій друг запросив мене на полювання за місто...


- Чесно кажучи, "сахіб", я не знаю, де ви можете знайти потрібні вам патрони. Ми мирні люди тут, у Агрі. Зброєю володіє лише влада.


- Ти впевнений, що не пам'ятаєш жодних магазинів, де я міг би знайти те, що мені потрібне? - наполягав я і, говорячи, простяг йому гроші.


Він сказав. - Один момент! Він поклав купюру в кишеню і пройшов у дальній кінець магазину. Я дивився, як він щось подряпав на аркуші темного паперу. Коли він простяг мені листок паперу, я глянув на ім'я та адресу, написану на ньому. - Це найкраще, що я можу зробити, - сахіб, - вибачився чоловік. «Якщо Бешем немає того, що вам потрібно, я не думаю, що ви знайдете патрони тут, в Агрі. Це скромне місто... ми продаємо речі лише для туристів. Ви розумієте, чи не так?


- Звичайно, - запевнив я його.


Отже, я вийшов на вулицю, озброєний мітлою, батогом зі шкіри та пістолетом 45-го калібру, який міг би стати в нагоді, якби він тільки міг стріляти. Але в цей момент я, звісно, не міг скаржитися. Принаймні я був ще живий. Цілком задовільно з огляду на все, через що мені довелося пройти.


11


Це був неймовірний прояв примітивної та неконтрольованої фізичної сили, яку я рідко бачив. Людина рухалася з вражаючою швидкістю і такою спритністю, що я мимоволі відкинувся на спинку стільця, відчуваючи судомне скорочення м'язів живота. Він підстрибнув у повітря і спікував униз, як тигр, з котячою грацією, яка була невід'ємною частиною його смертоносної доблесті.


І, як у тигра, він мав лапоподібні пальці, озброєні гострими, як кігті, пазурами. Наступної секунди він використав свою смертоносну зброю, щоб подряпати обличчя іншої людини, залишивши великі криваві рани, які здавалися вирізаними на плоті.


Кров почала капати, багряні струмки ринули з глибоких порізів у кістки. Чоловік здавався безликим, його риси були невпізнані, його плоть звисала на шматки, наче здерта шкіра. Хитаючи, він спробував відступити, але знову був атакований.


Не задовольняючись тим, що перетворив обличчя супротивника на криваву масу, Тигр спікував на нього. Я бачив зуби, гострі, як шаблі, гострі й зазубрені. Мене трясло від огид, але я не міг відірвати очей від цієї сцени, від тієї жорстокості та байдужості до людського життя.


Я продовжував дивитись зачаровано. Фігура з кігтями підняла руку, щоб завдати удару ребром долоні: це був найдосконаліший удар сон-нал чи-ки, який я коли-небудь бачив.


Ось попередження, яке я не міг просто ігнорувати, про те, що може статися, коли певні «дисципліни», зокрема карате та «кунг-фу», використовуються для заподіяння шкоди, а не для справедливої справи. Я ніколи не вірив у таке покарання чи насильство заради насильства. Я сумно похитав головою і глянув на циферблат годинника, що світився.


Я купив годинник японської марки рано вранці того ж дня. Ще не було п'ятої години. У мене залишалося дві години, тому знову звернув увагу на фільм, драму в гонконгському стилі.


Північний кінотеатр був розташований на Тадж-роуд, просто щоб нагадати мені, що мені ще треба відвідати знаменитий Тадж-Махал. Але я не наважився показати своє обличчя в такому популярному та людному місці. Я, звичайно ж, не сидів у кінотеатрі лише для того, щоб повеселитися, бавлячи день. Оскільки я був упевнений, що люди з «Кобри» все ще нишпорять містом, намагаючись знайти мене, щоб покінчити зі мною, я вибрав кінотеатр, щоб залишатися непоміченим якнайдовше.


У мене була нав'язлива ідея повернутися в особняк Шиви для очної ставки з ним, але я не знав, скільки охоронців було на службі у монстра, і я навіть не знав, чи був він усе ще там. Зустріч з Рівою була призначена на сім годин у містечку кілометрів за двадцять від Агри.


Місце, де ми мали зустрітися, було відоме як Фатехпур-Сікрі, покинуте місто з мармуру та пісковика. За допомогою путівника, якого я купив у тому ж магазині, де купив годинник, я зміг зафіксувати у своїй уяві топографічну карту цього місця. Тут було безліч палаців, деякі з великими сходами та балконами з видом на велике подвір'я. Давно занедбаний комплекс будівель став ідеальним притулком для нас обох, місцем, де вони могли спокійно поговорити, не виявлені добре навченими агентами Кобри.


Був вечір, коли я туди дістався, і це теж було на мою користь. Темрява захистить мене від сторонніх очей моторизованої бригади Шиви. Однак моєю єдиною проблемою залишалася неможливість дістати боєприпаси для пістолета.


Я послухався поради власника магазину і вирушив у гості до індіанця на ім'я Башам. У нього був залізний магазин поруч із базаром, маленький магазинчик, де можна було знайти все, від молотків до опіуму. Але патрони для пістолета до його асортименту не входили. Справа була не в грошах, а в доступності.


- Мені потрібно не менше доби, "сахіб", - сказав господар крамниці, коли я відвів його убік, щоб пояснити, що я шукаю.


— Двадцять чотири години — надто довго, — сказав я.


Він підняв руки долонями вгору. Порожнім, як порожнім, був пістолет 45-го калібру, що колись належав людині з «Кобри», що пройшов кров'ю на пошті. Я витяг пачку банкнот, і Бешем жадібно облизав губи, не зводячи очей з грошей, якими махав перед його носом.


- Я був би радий обслужити вас, "сахіб"... але в мене пов'язані руки. Патрони, про які ви мене питаєте, не так легко знайти в Індії. Мені потрібно щонайменше день, щоб їх знайти...


- Це справжня ганьба... для нас обох. Терпіння!


«Але, може, я можу показати вам дещо ще», — сказав крамар і зник у задній частині магазину тільки для того, щоб вийти за хвилину з блискучим стилетом, який він тримав у руках, як дорогоцінний предмет чи дар боги. Якби божества-рептилії, Наги, спостерігали цю сцену, я впевнений, що вони не були б задоволені. Тепер стилет був прикріплений до моєї передпліччя в дуже легких піхвах, майже ідентичних тим, які я носив, коли людям Шиви вдалося мене обеззброїти.


Отже, у мене був ніж, мітла (перетворена на дві однакові палиці довжиною близько фута кожна) і батіг із буйволиної шкіри. Все те, що мало замінити пістолет. Я не був зовсім беззбройний, добре, але я і не був ходячим арсеналом.


Проте, якби все пішло за планом, можливо, мені навіть не довелося б використати пістолет. Я не мав наміру зустрічатися з чоловіками Кобри, поки я не був готовий до конфронтації з Шивою на набагато більш особистій основі, ніж у попередні рази.


Тому було важливо, щоб зустріч із Реєвою пройшла гладко. Я пообіцяв дівчині знайти та звільнити її батька. У свою чергу вона показала, що більш ніж готова спробувати отримати будь-яку можливу інформацію. Пакт, народжений і укладений із форми взаємного розпачу. Ріва потребувала мене, я потребував її не менше, якщо не більше.


Тож я сів на своє місце і продовжив дивитися фільм, слухаючи несинхронізовані голоси, кольори такі ж яскраві та чудові, як алюмінієва ялинка. Підписи, одна на хінді, інша бенгальською, ймовірно, дуже мало відповідали сенсу англійського діалогу. Але ритм, неймовірна майстерність головного героя у мистецтві «кунг-фу» заворожували мій розум.


Фільм закінчився о пів на п'яту. Програма оголосила про продовження кіно, тому я встав зі свого місця і пішов до одного з виходів, змішавшись з юрбою і коментуючим натовпом. Як тільки я опинився на вулиці, мені не важко залишитися непоміченим, поки я не знайшов таксі, готове відвезти мене в покинуте місто Фатехпур-Сікрі.


Водій, добре поголений і без тюрбану, на щастя (у цей момент я скрізь бачив сикхів), попросив у мене п'ятдесят рупій за півгодинну поїздку. На чорному ринку долар коштував дванадцять рупій. Розумна ціна; тому я дав йому гроші вперед і сів на заднє сидіння старого Сітроєна.


За нами не виїхало жодного мотоцикла, таксі не намагалися обігнати. Якщо бути точним, подорож Фатехпур-Сікрі пройшла без пригод. Це був той самий шлях, яким я пішов після того, як втік з особняка Шиви. Я розтягнувся на сидінні, коли ми минули ряд живоплотів, що захищали будинок від вулиці. Нікого не було видно, і особняк із утрамбованими земляними стінами здавався порожнім і занедбаним.


Мене це, звичайно, не втішило, бо я подумав про Шива, Хаджі і навіть про Ріва, що прямує до китайського кордону. Що ж, уклав я, час покаже.


Я знову глянув на годинник і спробував розслабитись. Часу було ще достатньо, але чим ближче я підходив до покинутого міста, тим більше нервував і тривожився. Я скористався можливістю, щоб закінчити те, що почав, купивши мітлу та буйволину батіг.


Бешем був досить люб'язний, щоб позичити мені ручний дриль. Я просвердлив два отвори в ручці мітли, по одному на кожному кінці палиці. Тепер я зав'язав батіг буйволиної батога спочатку в один отвір, потім в інший, щільно закріпивши шнурком з боків. Таким чином, між двома палицями я отримав щось на кшталт натягнутого шкіряної перемички. Я перевірив вузли; отвори в деревині паличок були невеликі, небезпеки відшарування шкіри не було.


Коли я закінчив збірку пристрою, я побачив вдалині рифлені мінарети мечеті Джамі Масджид. Але масивна будівля здавалася маленькою в порівнянні з гігантською стіною, що височіла з південного боку мечеті. Стіни були побудовані на честь перемог Акбара, імператора Великих Моголів, який заснував легендарне місто Фатехпур-Сікрі. Стіни виходили на навколишню місцевість та групу убогих хатин, що утворюють село біля підніжжя покинутого міста.


- "Сахіб" хоче, щоб його тут чекали? - запропонував таксист, пригальмовуючи, щоб зупинитися біля в'їзду на пустельну стоянку поряд з безлюдним і безмовним містом. - Я дам тобі хорошу ціну: тридцять рупій, щоб відвезти тебе назад до Агри.


"Вибачте, але в мене інші зобов'язання", - пояснив я, запихаючи палички з буйволиною шкірою в кишеню штанів. Я відчинив двері і вийшов з машини.


- Провідників тут уже немає, "сахіб", - відповів таксист. - Хіба ти не хочеш, щоб я показав тобі вигляд? Я знайомий з Фатехпур Сікрі. Я покажу вам те, чого ще не бачив жоден турист.


— Не маю сумніву, — погодився я, сміючись. - Але мені потрібно зустрітися з моїм індійським гідом за кілька хвилин. Щасливого шляху, "сахіб"!


- Як хочете, - розчаровано сказав водій. Він завів двигун, звернув за кут і поїхав, залишивши після себе хмару пилюки.


Я продовжив шлях пішки.


Останній туристичний автобус уже поїхав до Агри. Торговці, які виставляли свої товари на подвір'ї навколо мечеті, також повернулися до села, залишивши будинки з мармуру та пісковика покинутими. Я швидко перетнув внутрішній двір, звірився з картою, яку вирвав з путівника, і знайшов будинок, відомий як «будинок Маруама».


Саме там Ріва призначила мені зустріч менш як за годину. Я нічого не відчував і не бачив жодного руху, який міг би порушити мої підозри. Будівля з позолоченими фресками та розписними стелями виглядала велично та урочисто, що свідчило про багатство та політичну владу Акбара. Я сидів на першій сходинці вузьких мармурових сходів, що вели на балкон, що огинав увесь будинок.


І почалося очікування. Я просто молився, щоб Ріва Сінгх не підвела мене.


О сьомій я почав нервувати. За десять хвилин сьомого я занепокоївся подвійно. Але в чверть сьомого я почув звук машини, що зупинилася на стоянці. Потім слабкий звук кроків луною рознісся по викладеному мармуром внутрішньому дворі, який утворював малюнок великої шахівниці.


Очевидно, Акбар грав у шахи, використовуючи своїх наложниць та танцівниць як живих пішаків. Я теж, повільно встаючи, почував себе пішаком, вставленим у гру, але так само вирішив поставити мат супротивнику. Шива був переконаний, що може контролювати усі мої рухи, диктуючи свої брудні правила.


Але якби я мала можливість сказати чи зробити щось, це, безперечно, було б останньою грою, в яку мав грати геніальний злочинець.


- Нік? Нік, ти там?


Це був знайомий голос, але з відтінком страху паніки. Ще не зовсім стемніло, і хоча небо темніло, я міг побачити струнку постать Ріви, яка стрімко перетинала подвір'я. На ній була західна сукня з відкритим коміром. Вона була красивіша, ніж я пам'ятав, але зараз був явно не час для таких роздумів.


Побачивши мене, Ріва побігла, її сандалії в прискореному темпі стукали мармуровими плитами.


- Благаю тебе, тримай мене міцніше! - пробурмотів він. - Прямо зараз я хочу цього найбільше на світі, Нік.


Я взяв її на руки і притис до себе. Вона тремтіла, тремтіння пробігло по всьому її тілу; вона припала до мене, поклавши голову мені на груди.


— Тобі не треба боятися, — тихо прошепотів я. - Я обіцяю тобі, що все вийде на краще. Ти знову побачиш свого батька, і для нього також усе зміниться, не хвилюйся.


Вона підвела голову і спробувала посміхнутися. Я легенько поцілував її в губи: вона відступила назад і відкинула волосся, що падало їй на очі. - Я довіряю тобі, Нік, - м'яко сказала вона. - Дядько навчив мене нікому не довіряти... Це так влізло мені в голову, що я не можу думати своїм мозком! Але я вірю тобі, Ніку. Я не маю жодного вибору. Якщо ти не можеш мені допомогти, якщо ти не можеш врятувати мого батька, тоді ніхто на світі не зможе. І мені більше нема до кого звернутися, Нік! Ні до кого.


У чорних очах, з їхнім сумним і зляканим виразом, теж був рішучий погляд. — Ми зробили крок уперед, — потішив я її. - Ми дійдемо до кінця, ось побачиш. Я провів її до будівлі, і вона сіла на сходи, намагаючись заспокоїтися.


Це було нелегко, бо вона була в муках напруги та страху, які змушували її тремтіти з голови до ніг. "Я не думав, що зможу прийти на зустріч", - пояснив він за секунду. - Довелося придумати привід, сказати дядькові, що їду в Агру за покупками. Він хотів послати мене з одним зі своїх людей, але мені нарешті вдалося переконати його, що в цьому немає потреби.


Я коротко розповів їй про події дня, розповівши про все, що сталося з того часу, як я пішов від неї.


– Скільки чоловіків у нього залишилося? - спитав я, закінчивши свою розповідь.


- П'ятеро людей, не більше. Ранджит у лікарні, але я не думаю, що він виживе. Його легені зруйновані внутрішньою кровотечею.


- А інший із кулею в нозі?


– Вони відвезли його назад на віллу. Він не може ходити, тому не повинен становити для нас небезпеки. - Дівчина почала розповідати, що сталося, коли її знайшли пов'язаною та з кляпом у роті. Зараз це могло звучати переконливо для нас двох, але Шива був підозрілим типом. Незважаючи на сльози та благання Ріви, він знову відмовив їй у дозволі побачитися з батьком. Він також не відкрив її, де тримає в полоні свого брата.


- Я розмовляла з батьком по телефону. Він був дуже слабкий, він міг тільки пробурмотіти кілька слів, Нік, - додала Реєва відстороненим голосом. - Якщо ти не зможеш звільнити його, де б він не був, я не думаю, що він довго проживе...


— Його звільнять, — запевнив я її, хоч і не мав жодного уявлення, де шукати отця Риви. Насамперед я мав знешкодити Шиву. Хоча мені вдалося уникнути пасток, розставлених чудовиськом, я чудово розумів, що дістатися до нього буде непросто. «Чи знаєте ви щось про винахід Хаджі, про той диявольський пристрій, який ваш дядько називає Шкатулкою?»


- Я намагався поринути у лабораторію, але охорона мого дядька мене не пустила. Але я щось відчула… — Вона заплющила очі і насупилася, намагаючись згадати. - А може, це й не важливо... - додав він за мить.


– Все важливо. Про що це?


- Ну... Я чув, як Шива з кимось розмовляв телефоном і говорив щось про Бомбея. У той момент мені це здалося дивним, тому що він не має справ у Бомбеї... або, принаймні, нічого, про що я знаю.


У мене в голові задзвенів дзвін, і навряд чи це був приємний звук. - Ти впевнена? – наполягав я. - Ви чули щось ще, довідалися, з ким він розмовляв?


Рива похитала головою. - Я чув, що він щойно сказав "Бомбей". Декілька слів про готель, от і все. Але коли він відійшов від телефону, мій дядько не виглядав задоволеним.


Він розмовляв телефоном до або після того, як його люди повернулися з Агри?


- До. У цьому я певна. Ті двоє приїхали десь за годину, може, менше, - відповіла Реєва. - Він розмовляв телефоном до того, як вони приїхали.


Отже, Пуран Дасс був спільником Кобри!


Все почало прояснюватися, набувати сенсу. Тепер я зрозумів, як люди Кобри дізналися, що я буду у вуличному кафе того ранку, коли ми з Ашоком зустрілися. Це було збігом. Дасс усе встановив, очевидно, підкоряючись наказам Шиви. Не дивно, що індійська секретна служба опинилася перед стіною, коли вони намагалися з'ясувати, хто стоїть за Коброю. Не дивно, що вони були настільки неефективними та малоефективними, коли останні півроку по всій Індії спалахували бунти та заворушення.


Відповідно до того, що я знав про організацію Секретної служби Індії, Дасс був найвищим авторитетом.


Відомості вийшли з його кабінету. Хоук говорив про «витік» усередині IISA, контррозвідки, але він ніколи не підозрював нічого настільки серйозного. На щастя, я вирішив діяти один. Рішення, яке за нинішнього стану речей вже стало поважною причиною.


- Чи вдалося дізнатися більше?


Рива знову похитала головою. - Вибач, Нік. Я намагалася щосили, але в мене складається враження, що мій дядько не довіряє мені... зараз менше, ніж будь-коли. Він та Хаджі розмовляли більшу частину дня, але охоронці не залишали лабораторію. Я не встигла нічого більше дізнатися.


- Я розумію. Ти зробила все, що могла, і це головне, - сказав я. Тому в мене не було іншого виходу, як повернутися на віллу. Опинившись там, я візьму він ініціативу в дії.


Але то був великий ризик. Майже непереборний.


Якби я не спробував отримати Шкатулку до того, як її знову буде використано, ніхто не міг би сказати, що зробив би Шива з трьома тузами в рукаві... навіть якби я залишив четвертий про запас. Я не повинен був зупинятись зараз, після того, як зайшов так далеко.


«Мені треба повернутись з тобою на віллу, — пояснив я Ріві. - Я сказав тобі, що він збирається робити зі Шкатулкою. Якщо ми чекатимемо, все піде за його планами, хочемо ми цього чи ні. Я не маю іншого вибору, Ріво.


- У мене теж, - прошепотіла вона. Вона взяла мою руку і стиснула мої пальці своїми. - Я залишила машину зовні, вона всього за кілька кроків.


Ми вийшли надвір, залишивши позаду розписані фресками кімнати «вдома Маруама». Небо було пурпурово-червоним, сонце блідо-жовтогарячою плямою на далекому горизонті.


Рива все ще тримала мене за руку, і я прислухався до звуку наших кроків, стукаючи своїми сандалями по викладеному плиткою двору. Потім у наших вухах пролунав раптовий тріск, рев, від якого у більшості людей кров похолола б. Але довгі роки тренувань і досвіду зробили мене витривалим, перетворивши мої нерви на сталевий дріт. Тим не менш, я б збрехав, якби сказав, що не боюся.


Гуркіт луною рознісся серед покинутих будівель. Рива не змогла стримати крик і обняла мене, з жахом вчепившись у мою руку. За мить мене засліпила фара мотоцикла, яка була спрямована мені в обличчя.


Там було троє сикхів, кожний на мотоциклі, як загін кавалерії. Вони почали кружляти навколо мене; їхній саркастичний сміх пронизав мене, як безліч ножових поранень. Шива знову кидав виклик. Але якби я грав у гру за його правилами, Нік Картер невдовзі був би мерцем. Щось, чого я точно не допустив би.


12


Двох чоловіків я впізнав майже одразу. Одним із них був Гурнек, з пов'язкою на обличчі, засіяною шрамами, але все ще живий і здоровий. Іншим був чоловік з пошти, той самий, якому вдалося забрати пораненого товариша. Третій, бородатий і з головою, обмотаною чалмою, як і інші, був мені невідомий. Але я знав, про що він думає, хоч ми ніколи не зустрічалися.


«Ти викликала підозри у дядька, Ріво, — пояснив один із трьох. - Ось чому він наказав нам слідувати за тобою, знаючи, що ви приведете нас прямо до "Сахібу" Картера...


Ми з Рівою стояли нерухомо, завмерши. — Не кажи ні слова, — прошепотів я дівчині. - Роби точно те, що я тобі кажу, і все буде добре.


- Вони вб'ють нас, Нік!


– Ні. Твій дядько – маніяк з манією величі: якщо комусь доведеться вмирати, я впевнений, що він захоче вбити його особисто.


Я заплющив очі від яскравого світла фар і озирнувся. Кожен агент Кобри був озброєний пістолетами 45 калібру, які в той момент були націлені на мене, один в груди, один в голову, третій в спину. - То що ти збираєшся робити, стріляти в нас обох? - крикнув я, щоб було чути крізь рев мотоциклів.


- Стріляти в тебе, "Сахіб" Картер? Один із чоловіків усміхнувся. Це був той, кого я не знав, високий, повний молодик, якому, очевидно, подобалося бачити мене в такому становищі. - Дуже легко. Ні, Шива дав нам особливі вказівки. Це дуже ясно. Ви не зможете чинити опір нам, тому що, якщо ви спробуєте зробити це, ми вб'ємо дівчину; потім, коли ми привеземо вас назад на віллу, Шива візьметься вами особисто.


"Як ти обійшовся з Нірадом", - додав Гурнек.


Образ спалахнув у моїй свідомості. Я бачив, як Нірад падає головою в яму зі зміями, я бачив, як рептилії неодноразово нападали на нього, я чув його крики і розумів радість Шиви, який бачить, як я страждаю від тієї ж смертельної агонії.


— Звичайно, я не можу чинити опір, — заперечив я. - Троє проти одного - це не спортивно, панове. Але не ображай дівчину; вона не має до цього жодного стосунку.


- Він допомогла тобі втекти.


- Я б убив її, якби вона цього не зробила. Його батько — бранець вашого хазяїна. Вона не дбає ні про що інше. Мені начхати, живу я чи вмираю. Я повернувся до Ріви і глянув їй у вічі. - Чи не так, повія?


Я підняв руку і дав їй сильну ляпас. Я прошепотів. - Давай, біжи до них... Роби, як я тобі говорю! -


На мить дівчина похитнулася, приголомшена і злякана. Вона не розуміла, що я роблю, але зрештою побігла, кричачи на всю горлянку. - Він намагався мене вбити!


Чоловіки не розуміли, що відбувається.


Гурнек зліз із мртоцикла, а Ріва побігла до нього. Це був момент, на який я чекав. Двоє інших сикхів відвели очі, підошви їхніх черевиків ковзали мармуровою підлогою, коли вони перестали їздити навколо мене.


Рива буквально кинулася до ніг Гурнека, ридаючи, як істеричка. Вона чудово зіграла свою роль, надавши видимості правдивості, яка, здавалося, обеззброїла Гурнека — принаймні достатньо, щоб дати мені час вийняти стилет з піхов і кинути кинджал з тонким лезом.


На мить все, що я почув, був безперервний несамовитий стогін Ріви. Потім Гурнек відсахнувся, судомно схопившись руками за обличчя. Стилет встромився йому в ліве око, розрізавши навпіл цибулину. Кривава драглиста маса капала йому на обличчя; він видав жахливий крик і спробував витягнути кинджал.


Я не стояв і не дивився, що діється.


Їм наказали взяти мене живим... але не обов'язково цілим і неушкодженим. Звичайно, в першу чергу вони спробують врятувати свою шкуру, і якщо я не діятиму швидко, все можна буде вважати втраченим. Я побіг, а решта зістрибнула з мотоциклів. Це була друга помилка, допущена горилами Шиви, бо я встиг залізти в кишеню, щоб узяти дві палиці, виготовлені з мітли.


Я створив зброю, яка на перший погляд здавалася невинною. Але насправді дві палиці, з'єднані шматком твердої і міцної батоги зі шкіри буйвола, були дуже небезпечною, майже смертельною загрозою.


Це був "нунчак", той, який я зробив, східний пристрій, який я вперше побачив під час жорстокої демонстрації, влаштованої моїм майстром карате у штаб-квартирі AX у Вашингтоні.


Зброя, типова для бойових мистецтв, мала безперечну універсальність, і в цьому випадку я мав намір поекспериментувати з нею.


Тримаючи палицю в одній руці, я почав крутити інший кінець, поки вона не набрала достатньої сили і швидкості. Куля застрягла в мармурових плитах біля моїх ніг, але я продовжував бігти, забувши про все, крім сикха, якого вибрав своєю майбутньою жертвою, і про те, хто буде моєю метою.


Гурнека не роззброїли, але й він був не в найкращій формі. Я почув крик Риви від жаху, коли ще одна куля просвистіла в повітрі і подряпала моє ліве плече. Я відчув жахливе печіння, що залишило на мені вогняно-червоний слід. Але куля не влучила мені в руку. Рана скривила мені гримасу болю, але це не завадило мені продовжувати крутити нунчак.


- Я вб'ю тебе, Картер! - крикнув чоловік.


- Всупереч наказу Шиви? - Заперечив я з усмішкою. Але пістолет 45 калібру був направлений мені в груди. Ризикувати — це одне, а поводитись безглуздо — зовсім інше. Я потягнувся, поки палиця не втратила швидкість і, нарешті, не повисла на моєму зап'ясті.


- Геть цю погань! - наказав індіанець.


- За вашим наказом, майстре, - пробурмотів я, випускаючи "нунчаку" крізь пальці.


Сікх, як і раніше, цілився в мене; але тільки-но я відпустив палички, він нахилився, щоб підняти їх. То була його третя помилка за останні хвилини.


Поки він згинався, я кинувся на нього. Я зімкнув пальці навколо зап'ястя руки, що тримала пістолет, з усією силою, на яку був здатний. Він натиснув на курок і мало не влучив мені в ногу. Але цього разу я був сповнений рішучості провести залишок своїх днів, пересуваючись як каліка, щоб решта мого тіла залишалася цілою і цілою.


Агент Кобри відсахнувся, намагаючись звільнитися. Моя рука знайшла мету, яку шукала: витягнута, вона перетворилася на серп із кісток та м'язів. Жорсткий бік долоні приземлився на шию чоловіка; водночас я синхронно клацнув правою ногою.


«Ча-ки», що вийшло, не змогло зламати йому гомілка, але біль від удару дав мені кілька додаткових секунд, яких я відчайдушно потребував. Я схопив руку, що тримала пістолет, обома руками. Індіанець-сікх відчайдушно корчився, намагаючись відсунутись, навіть коли переконався, що дуло пістолета більше не спрямоване на нього.


Позаду мене раптовий рух. Третій убивця, м'язистий молодий індіанець, якого я ніколи не бачив до цього вечора, кинувся на допомогу своєму супутникові. Хоча і з одним битися було вже важко: впоратися з двома озброєними пістолетами мужиками буде непросто.


Тому, як тільки мені вдалося вирвати зброю з пальців першого, змусивши її впасти на мармурові плитки, я поспішив підібрати «нунчаку», що впало до ніг. Усього мені знадобилося п'ять секунд, щоб отримати для нього необхідну швидкість та імпульс.


Третя людина необачно пішла в атаку. Я відскочив назад і приземлився прямо за його спільником. Коли він атакував, я вже цілився ціпком у череп його друга.


«Нунчаку» до теперішнього часу досягли сили, яка у кілька разів перевищує ту, що необхідна для перелому кісток людини.


Що було далі, я ніколи у житті не бачив.


Череп індійця буквально вибухнув. Там, де був згорнутий тюрбан, досі пульсувала желеподібна маса. Шматочки кісток, уламки з прилиплими до нього клаптями волосся і скальпа бризнули мені в обличчя, а мозок, сірувато-білий у химерних спіралях, розсипався в повітрі, як лава з вулкана, що вивергається. Але якщо нунчаки добре попрацювали, у мене залишалося ще два супротивники. Гурнек був живий, хоч і з одним оком. І живий був молодий індіанець, який прибув надто пізно, щоб урятувати життя свого супутника.


М'язистий сикх зупинився, вираз огид і недовіри спотворився на його обличчі. Я знову запустив смертоносні палиці, і він нервово позадкував, спрямовуючи пістолет мені в обличчя.


- Вбий мене, і Шива згодує тебе зміям. Мені треба повідомити йому якусь важливу інформацію, і якщо він не почує її з моїх вуст, ти можеш забути, що існуєш... - прошипів я крізь зуби.


Я блефував. Він подивився на невпізнанну фігуру свого спільника. Я скористався часткою секунди, щоб відпустити «нунчаки», які полетіли повітрям, як «бумеранг» в один кінець. Я ніколи раніше не використовував його таким чином і не знав, як він працюватиме.


На щастя, примітивна зброя мене не розчарувала. Одна чи обидві палиці (нібито сказати не можу, "нунчаки" летіли з неймовірною швидкістю) врізалися в дуло пістолета індійця. Сила удару вибила зброю з його рук. Пістолет приземлився за кілька кроків позаду нього. Великий сикх кинувся на мене в атаку, як розлючений ведмідь, зі спотвореним від люті обличчям.


Карате чи ні, цього разу це довелося мені.


Перш ніж я встиг його зупинити, перш ніж я зрозумів, що сталося, людина, яка була частиною команди Шиви та «приймальної комісії», обрушилася на мене, як тонна цегли. Дихання вирвалося у мене з горла, коли я впав навзнак, ударившись головою об мармурові плити, з яких складалася величезна шахівниця внутрішнього двору.


Щось гаряче і слизове капнуло мені на обличчя, на мить засліпивши мене. Сльози текли по моїх щоках, коли я знову намагалася розплющити очі. І тільки-но я знову зміг бачити, я підняв погляд і побачив Гурнека, що стоїть поряд зі мною. Поранене око, те небагато, що від нього залишилося, продовжувало виштовхувати драглисту і кров'янисту речовину, як кран, залишений відкритим.


Потім нога індіанця зігнулася в той момент, коли я намагався підвестися. Я стиснув зуби, коли сталевий носок його черевика вдарив мене по потилиці. Він був єдиним із трьох чоловіків, хто не носив сандалії. І тепер він використав свої мотоциклетні черевики, щоб бити мене в груди.


Я не міг бачити Ріву через цей біль, що затуманює мій зір. Я навіть не знав, де вона і що з нею зробив Гурнек, але вона не могла мені допомогти, це точно. У мене було відчуття, що моя грудна клітка тріскається, що мої кістки розлітаються всі разом, коли Гурнек знову вдарив мене.


Я сильно струснувся, як дикий кінь, що намагається скинути вершника. - Шива тепер не має значення, Картер, - сказав Гурнек, даючи зрозуміти, що його розуміють, незважаючи на пов'язки, що приховують нижню частину його обличчя. - Я вб'ю тебе, так що з тобою буде покінчено раз і назавжди!


За тоном його голосу я зрозумів, що він мав на увазі. Інший індіанець, той самий, що напав на мене, поваливши на землю хвилину тому, намагався схопити мене за ноги. Він сів наді мною, а я продовжував брикатися, як відчайдушний чоловік, особливо коли нога Гурнека знову сіпнулася, завдаючи нищівного удару мені в груди.


Саме в цей момент я простяг обидві руки і схопив чоловіка за кісточку, силоміць зігнувши його ногу. Він намагався не втратити рівноваги. Потім інший сикх встромив свій могутній кулак мені в живіт. Це був болісний біль. Я не міг дихати, але якби я здався прямо зараз, ці двоє додали б мене до свого славного списку трофеїв.


З останніх сил, які в мене залишилися, я вхопився за кісточку Гурнека і продовжував крутити її, бажаючи якнайшвидше почути хрускіт кістки, що ламається. Натомість чоловік впав уперед, втративши рівновагу. І я звільнив свої ноги з хватки іншого індіанця. Розвернувшись назад, я схопився на ноги.


Я очікував, що великий приятель Гурнека знову нападе на мене, але натомість він побіг у протилежному напрямку. Я не міг відпустити його далеко, ще й тому, що він біг за пістолетом, що впав. Я був за ним, коли він нахилився, щоб підняти зброю. Я зробив великий стрибок у повітря і напружив ногу, щоб завдати удару.


Сила удару, удару моєї ноги об задню частину індіанця, шпурнула його на землю. Він кілька разів перекотився по мармуровій підлозі, і пістолет приземлився за кілька ярдів від нього, поза досяжністю.


Але навіть тоді, перш ніж кинутися підібрати пістолет, я нервово озирнувся через плече. Гурнек був не з тих, хто легко здається. Він підвівся і попрямував до мене. Хоч він і кульгав, переносячи всю свою вагу на одну ногу, він все ж таки міг ходити. Але найдивовижнішим було зловісне металеве сяйво, яке привернуло мою увагу... метал, з якого капала драглиста речовина з розсіченого навпіл ока індіанця.


Позаду Гурнека нечітка постать у передвечірніх тінях. Ріва Сінгх нарешті повернулася на сцену. Незадовго до цього вона добре зіграла свою роль і своїми криками страху і втечею дозволила мені перейти від оборонних дій до наступальних.


Тепер я бачив, як вона видерлася на сідло припаркованого у дворі мотоцикла. Гурнек не міг тікати; він продовжував кульгати, коли я позадкував, зігнувшись навпіл. Але я прорахувався у своїх розрахунках, вважаючи, що він напав на мене до того, як використав стилет, який тримав у руці.


Індіанець відсмикнув руку, потім простяг руку і кинув ножа. Лезо з шипінням розсікло повітря. І цього разу Гурнек мало не промазав.


Гостро, як бритва, лезо встромилося мені в м'яз стегна. Мої коліна підігнулися, я відчув слабкість. Я хотів закричати, але придушив крик, який, здавалося, зірвався з моїх губ. Біль пронизав мене, скрутивши нерви. Він уп'явся в мене, як гаряча голка, все глибше й глибше, поки все моє тіло не оніміло, тепер уже на межі фізичного опору.


Цього не мало статися.


Я стиснув кулаки, стиснув зуби до скрипу і спробував заглушити болісний біль. Потім я опустив руку, на мить закрив очі і, нарешті, витяг ножа з стегна. У мене не було часу зупинити кровообіг. Але, на щастя, стилет не зашкодив кровоносних судин м'язів стегна.


У будь-якому разі я все ще стікав кров'ю, як забита свиня.


Тканина штанів прилипла до моєї ноги, де розповзалася велика темна пляма, мокра від крові, яку я вже втратив. Шалений сміх Гурнека луною рознісся повітрям. Індіанець почав наближатися до мене, а я намагався доповзти до однієї з будинків, що оточували подвір'я. Мені вдалося підвернути йому кісточку, і він не міг ходити, не кульгаючи. Але він все ще міг рухатися. Він вийшов уперед, коли третій агент Кобри теж почав рухатися позаду мене.


Я озирнувся і побачив пістолет, що його чоловік знайшов. Я залишився з кинджалом, оскільки «нунчаки» були поза досяжністю. "Рива", - повторював я. "Куди ти пропала?"


Можливо, це була телепатія. Але як би там не було, вона мене «почула».


Рев мотоцикла мав силу благословення, яке притупило мій біль і фізичні муки. Він вийшов із темряви, окреслюючи фігуру Гурнека у світлі великого маяка, силует якого вимальовувався на тлі тіней переднього заходу сонця. Індіанець повернув голову і підняв руки, ніби бажаючи зупинити машину. Його компаньйон, м'язистий молодий сикх, навпаки, виглядав так, ніби не хотів міняти свою програму. Він продовжував наближатися до мене. Я схопився за кинджал, намагаючись не звертати уваги на пульсуючий біль, від якого повністю оніміла нога.


Гурнек спробував сховатися в одному з безлюдних і покинутих мармурових палаців. Тепер, коли він більше не представляв безпосередньої загрози та небезпеки, завдяки Ріві я зміг зосередити свою увагу на його спільнику. Пістолет гаркнув і задихав вогнем, але раптова темрява, яка, здавалося, пролилася дощем з неба, коли згасли останні сутінкові вогні, перешкодила йому ретельно прицілитися, і куля пролетіла за кілька метрів від мене.


Я затамував подих і став на одне коліно, витягнувши травмовану ногу назад. Я міг бачити білу чалму нападника і навіть ствол пістолета. Я збився з рахунку витраченим їм кулям, так що не міг порахувати, чи був розряджений пістолет, чи в нього ще залишалося кілька пострілів.


Коли я почув клацання курка, я приготувався до пострілу. Натомість індієць тихо вилаявся. Він відкинув зброю, і вона з глухим стукотом упала на мармурові плити. Зрештою, здавалося, не все було заговорено проти мене.


Можливо, Ріва загнала Гурнека до «кута». Якщо не зовсім у «кут», то індіанець був осторонь. Я зможу знешкодити його пізніше, як тільки вирубаю його партнера. Я знав, що Гурнек беззбройний, так що Ріва зможе впоратися із ситуацією самостійно.


Тепер мені залишалося лише мати справу з незнайомим індійцем, особистим агентом Шиви. Я напружився і затамував подих. Людина була просто масивною формою, що з'являється з темряви. Хмари закрили місяць, заслонивши сяючий лик, двір Фатехпур-Сікрі поринув у тінь. Я примружився і спробував придивитись у темряві. Мій суперник не хотів ризикувати, бо я не чув його рухів. Я не був певен, чи бачив він мене, коли я витяг ножа зі стегна, чи знав він, що я озброєний.


Стилет став дорогоцінною зброєю тепер, коли я втратив нунчаки. І я не міг розраховувати на свої глибокі знання в караті з ногою, що вийшла з ладу, від рани, яка весь час кровоточила і яку я не встиг залікувати. Втрата крові робила мене все слабшою і слабшою, і якби я не перев'язав ногу, у мене скоро були б проблеми.


Я закричав. - Давай, ублюдок! Чого ти чекаєш? - Є богохульства, епітети та образи, які в Індії негайно впливають на гордість людини. Можливо, «ублюдок» не був одним із них, але вже мої знання про звичаї та звичаї субконтиненту залишали бажати кращого. - Ти наляканий? Це правда? - я почав кричати, намагаючись знайти в тіні його масивні контури.


Фара мотоцикла, на який застрибнула Реєва, не була спрямована на мій бік. З кожною секундою ставало все темнішим і темнішим, а я продовжував, сподіваючись знайти когось у плоті та крові. Потім на мене навалився величезний тягар. Мене відкинуло на спину, моя поранена нога виявилася підібгана піді мною.


Біль був позамежним, перед очима танцювали дивні відблиски фосфоресційного світла. Я струсив головою і спробувала відігнати крапки світла. Підвернувши ногу навпіл, я був буквально притиснутий до землі масою огрядного молодого сикху. Але я буквально відчув, як відриваюся від землі, коли його кулак ударив мене по щелепі. Я схилив голову набік, важко дихаючи. - Брудний виродок! - прошипів я, нарешті згадавши потрібне слово.


Йому, певне, не сподобався вибір епітету, і він ударив кулаком вдруге. Я відчув на своєму обличчі гаряче смердюче дихання чоловіка. Він був звіром, биком у людській подобі. І він відповів без слів... лише кулаками. Потім йому вдалося притиснути руки до моїх стегон і штовхнути мою травмовану ногу.


Моя нога все ще кровоточила, вона хворіла сильніше, ніж будь-коли. Лезо стилету заскребло по мармуровій плитці. Але я все ще не знав, чи помітив індіанець-сікх, що я озброєний. - Я поверну тебе Шіве, Картер! Він задихався, притискаючи мене до підлоги. - Але не все в одному шматку!


- Як страшно! - пробурмотів я глузливим тоном, скрививши губи в гримасі болю, коли він уперся колінами в мої стегна. Мої руки та пальці почали німіти, з рани капала кров, а індіанець тримав мої руки. Ще кілька секунд, і я не зможу більше тримати ніж. І якщо таке трапилося, то мені все скінчено.


Я почав висувати руку вперед, намагаючись наблизити гостре, ще закривавлене лезо до індіанця. Я прошепотів. - Як тебе звати? Адже ми ще... не представилися!


— Лай, — сказав він, посміхнувшись. - Лай переможний.


— Лай, невдаха, — поправив я його і раптом посунув руку з ножем до мого противника. На це пішли всі сили, які в мене залишилися, аж до краю.


Але це спрацювало. Слава богу, це спрацювало.


Вістря гострого леза розірвало бавовняну сорочку молодого сикха, як олію. Я не зупинився. Я занурив кинджал глибше, коли він підняв коліна, намагаючись вирватися. Запізно для зміни тактики. Тепер він більше не міг мене зупинити. Я встромив стилет між двома його ребрами, розрізаючи тіло і м'язи, як м'ясник розриває теля.


Молодий індіанець перекотився на бік і тяжко впав на спину, коли я випустив ножа. З силою розпачу я переповз через нього, щоб закінчити роботу, не зупиняючись ні на секунду, щоб відчути цей болісний біль у моїй нозі, що кровоточить. Стилет по саму рукоятку встромився в бік Лая. Чоловік задихався, намагаючись дихати. Я повернув ручку ножа, не витягаючи його.


Потік густої, гарячої крові ринув з його боку, коли я встромив кинджал, лезо прилипло до його грудей. - Свиня! - задихався індіанець. - Але також... ти помреш... ти помреш, Кар...


То були його останні слова.


Я хотів, щоб вони не були пророцтвом.


13


Мої руки були слизькими та липкими від крові Лая. Вона продовжувала рясно хльостати, коли я розрізав йому груди, не зупиняючись, поки я не був абсолютно впевнений, що він мертвий. З його горла вирвалося булькання; він уже не говорив, але судорожно здіймав і опускав груди. Нарешті пихкання припинилося; Я поклав йому руку на серце. Пучок м'язів викликав судомне серцебиття, за яким послідувало мимовільне нервове тремтіння, тремор, що тряс його з голови до ніг.


Він ще раз поворухнувся, потім завмер.


Я зісковзнув назад, моя поранена нога витяглася переді мною. Швидкими рухами зняв сорочку, розрізав її кинджалом і почав перев'язувати рану саморобними бинтами. Я взяв дві смужки, щоб промокнути кров, що весь час текла з глибокої рани.


Через деякий час я спробував знову стати на ноги, шукаючи Риву очима. Дівчина чудово впоралася зі своєю роботою, і тепер мені треба було допомогти їй знешкодити Гурнека. Пізніше... ну, спочатку я ліквідую Гурнека, а потім займуся наступним ходом.


Я прислухався і майже одразу почув слабкий гул… гул мотора мотоцикла, що брязкає вдалині. Двір купався у світлі, коли хмари, що приховували місяць, зникли. Мене вразило, що сили природи були на моєму боці, ніби вони дали слово захистити мене. Спочатку було темно, і відсутність світла захищала мене, дозволяючи перемогти та вбити Лая.


Але тепер, коли юний сикх був мертвий, уражений моєю силою чи хитрістю, місяць повертався, заливаючи внутрішній двір покинутого міста своїм блідим сяйвом. Я подивився на постать Лая, який лежав на спині, його біла сорочка була забруднена кров'ю, що запеклася. Його губи скривилися в усмішці, що показала його правильні білі зуби, а ясна була в червоних плямах від паанової жуйки. Труп нерухомо лежав на мармурових плитах, скорчившись у позі жахливої агонії.


Я не відчував докорів совісті і не заперечував проти смерті молодого індіанця, у тому числі й тому, що це було питання виживання. Чи Лай, чи я. Я відвів погляд від застиглого, закривавленого тіла і знову спробував стати на ноги. Мені довелося зробити кілька спроб, перш ніж я зміг утриматись на ногах.


Я тягнув поранену ногу, яка продовжувала стукати і все ще оніміла від втрати крові. Я пішов через двір, зупинившись на мить, щоб підняти свої нунчаки туди, де вони впали, і в той же час підібрати пістолет Лая.


Наскільки мені відомо, Гурнек був беззбройний. У мене була примітивна східна зброя і дорогоцінний німецький стилет з гострим, як бритва лезом, який врятував мені життя. До того ж у Риви був мотоцикл. Безперечно, дівчина і Гурнек знали топографію Фатехпур-Сікрі набагато краще за мене, що було одночасно і перевагою, і недоліком. Тому що, якщо й був вихід із цього лабіринту порожніх і покинутих будівель, Гурнек, мабуть, повинен був знати, якщо тільки Ріва не змогла заблокувати його втечу і тримати його в пастці, поки я не дістануся до неї.


Я зупинився на мить, щоб прислухатися, і знову почув слабке гудіння мотоциклетного двигуна. Він виходив через спеціальну залу для аудієнцій, «диван-і-хас». Я згадав, що бачив ілюстрацію палацу в купленому мною путівнику, чорно-білу фотографію великої будівлі з величезною центральною колоною, від якої відгалужувалися чотири однакові коридори, що доходили до боків верхнього балкона у формі площі.


Не було можливості швидко прийти на допомогу дівчині. Довелося рухатися крок за кроком, тягнучи ногу за собою, як громіздкий багаж. Біль зменшився тепер, коли я перев'язав рану і зупинив кров. Але мені було боляче. Що ще гірше, це зробило мене більш уразливим, ніж будь-коли, сильно сповільнивши мої рухи, мою здатність рухатися зі звичайною швидкістю.


Про використання ударів карате ногою тепер не могло бути й мови, а кожен рух ударом руки і кулаком ставав проблематичним і важким, тому що знадобилося б величезне зусилля для підтримки адекватного центру тяжкості та балансу. . . . Тепер більше, ніж раніше, мені доводилося покладатися майже виключно на нунчаки та стилет.


Що ближче я підходив до Холла, то гучніше гудів у вухах двигун машини. Те, що колись було далеким і неясним гулом, перетворилося на глухий гуркіт, приглушений рев. Я чіплявся за одну із зовнішніх колон, яка мала разючу форму і нагадувала бивень гігантського слона. Я зупинився, щоб відпочити та зібратися з думками. Потужний промінь світла пронизав крапку переді мною. Потім звук кроків, що біжать.


- Рева! – Я закричав. - Де він?


Вона не відповіла мені, але за мить з будівлі вийшов Гурнек і побіг внутрішнім двором. Я став переслідувати його, хоч чудово знав, що мені до нього не дістатися. Він біг майже нормальним кроком, тож я зрозумів, що його кісточка більше не болить. Саме тоді на сцену вийшла Ріва. Вона прогуркотіла повз мене і жестом наказала мені залишатися на місці. Обличчя його було напружене, чоло зморщене; це було обличчя, яке видавало абсолютну рішучість, маску холодної і розважливої рішучості.


Я не міг заперечувати, що страшенно пишаюся нею. Вона чудово виконала свою роботу, утримуючи Гурнека в страху, як спійманого звіра, поки мені не вдалося позбутися Лая. І тепер, коли Лай був мертвий, залишилося виправити лише одного агента Кобри. Я підняв ціпки нунчаку над головою, міцно стиснув одну і викинув другу.


Круговий рух руки привів палицю в рух... що, як я сподівався, рішуче зруйнує плани Гурнека... і саме його життя. Рива вказувала на індіанця з далекого кінця двору. Промінь світла від маяка висвітлив примарні аркади та колонади королівського палацу, обрамляючи їх, як на експресіоністській картині.


Але не було нічого мальовничого, як Гурнек почав рухатися, повторюючи свої кроки. Він побачив мене, і тепер у нього не було можливості уникнути конфронтації, коли Ріва гналася за ним на мотоциклі, як моторизований пастух, який намагався зловити зниклу худобу. Тепер індіанець перетворився на тварину для забою, налякану і зневірену.


Він спробував обійти мене, але Реєва знову показала свою майстерність, перерізавши його шлях. Вона майже вдарила його. Дівчина робила все можливе, щоб уникнути прямого зіткнення, і я не міг її звинувачувати. Я також не хотів, щоб її скинули із мотоцикла.


Проте, навіть не торкаючись його, їй вдалося втримати його на шляху, не давши йому втекти. «Нунчаку» закружляли над моєю головою, і, коли Рива знову рушила вперед, змушуючи Гурнека попрямувати до мене, я відпустив цей інструмент смерті і дивився, як він розтинає повітря.


Палички-«вбивці» знову виявилися дуже доречними. Я все ще спостерігав за цією сценою, роблячи крок уперед, коли Гурнек скрикнув і нахилився набік: ціпки потрапили йому в груди. Удар був подібний до удару кулака по центру, і в нього перехопило подих. Він похитнувся, п'яний від болю, не в силах утримати рівновагу.


Я кульгав уперед, рухаючись якнайшвидше, тримаючи стилет у витягнутій руці. Не можна було марнувати час, тому що після усунення Гурнека мені все ще треба було зустрітися з Шивою, людиною, чиї пекельні пастки я уникнув, але яка натомість не показала мені свого обличчя.


Гурнек знову схопився на ноги, перш ніж я дістався до нього. Він схопив нунчаки, але, мабуть, до цього моменту ніколи не бачив і не використовував цю зброю. Він не знав, як поводитися з ним, тому просто жбурнув його в мене. Палиці впали, і я нахилився, щоб підняти їх, якраз у той момент, коли Гурнек кинувся в мій бік.


Я виявив, що знову розтягнувся на спині, борючись за своє життя, а індіанець бив мене кулаками. Він був уже не в змозі міркувати: з його вирваного ока капала драглиста і кривава субстанція, це було обличчя не просто божевільного, а обличчя чудовиська.


Він ударив мене в згин ліктя, і мої пальці мимоволі ослабили хватку. Кинджал вислизнув із моєї руки. Я наосліп простяг руку, але індіанець знову вдарив мене в горло долонею руки. Він не знав правил карате, але, мабуть, чогось навчився під час наших попередніх зустрічей. І тепер він використовував свою вагу та розум, щоб прикінчити мене.


Мотоцикл Ріви зупинився з пронизливим стоном, висвітливши наші переплетені тіла променем світла. Я чув, як вона злізла з машини, але знав, що вона не зможе мені допомогти. А оскільки Гурнек штовхав мою травмовану ногу, швидкої та легкої перемоги, про яку я мріяв, не було й близько. Чоловік був у паніці і це додало йому подвоєної сили та рішучості. Він боровся за життя.


Я теж.


Я став на долоні і спробував його скинути. Я перекотився на бік, але він знову впав на мене. Тим часом, однак, мені вдалося схопити палиці, по одній у кожній руці, зі шматком батога зі шкіри буйвола посередині. Тепер не було іншого способу використовувати зброю, методу якого я ще не випробував. Якби я тільки міг затягнути шкіряний шнур навколо Гурнекової шиї, дві палиці допомогли б мені використати його тіло.


Він уперся мені коліном у бік і вдарив мене кулаком у нирку, через що я застогнав від болю. Мармурові кахлі, здавалося, танцювали перед очима, а віддалені колони двоїлися, троїлися. Я спробував сфокусувати свій зір, але все виглядало розпливчастим, наблизилося, а потім зникло.


Гурнек, тепер у владі божевілля, випльовував слова на індійському діалекті, якого я не міг зрозуміти. Але якщо я не почув, що саме він бурмоче, то мені неважко було вловити сенс його безладних фраз; це була, м'яко кажучи, не оптимістична і дружня мова.


Я відчув болючі судоми в нозі, зігнутій під його тяжкістю. Я повернув голову саме в той момент, коли індіанець потягнувся за стилетом, перемістивши свою вагу вправо, щоб підняти кинджал. У цей момент я почав підніматися на одне коліно.


Але він не збирався так просто здаватися.


Він кинувся вперед із сліпими ударами кинджала, використовуючи ніж, щоб завдати удару. Я відсунувся якнайдалі, намагаючись тримати дистанцію. Раптом позаду збожеволілого індіанця з'явилася Ріва і почала бити його кулаками по спині та плечах. Було це боляче йому чи ні, це мало значення. Її втручання відволікло молодого сикха настільки, що мені вдалося уникнути закривавленого леза стилету і обернути шкіряний шнур навколо його шиї.


Як усе й почалося: спочатку напад у моєму готельному номері, потім Ашока Ананда задушили у туалеті бару. І ось тепер завіса ось-ось мала опуститися на ще одного представника мерзенної банди головорізів на службі у Шиви.


Я міцно стиснув дві палиці, затягуючи шнур із буйволиної шкіри на шиї Гурнека. Індіанець видав крик здивування та жаху одночасно, випустив стилет, намагаючись відштовхнути шнур від горла. Він би не вижив, якби я продовжував стискати.


Я скрутив палички навколо себе і взявся до них. Я не бачив обличчя Гурнека і не хотів його бачити. Він намагався ковтати повітря, його дихання було астматичним і свистячим, але повітря не надходило в легені. Підтримуваний відчаєм, він боровся за своє життя з силами, що залишилися. І цього було замало.


Тепер я контролював себе, незважаючи на онімілу ногу та втому. Я сильніше натягнув шнур завдяки паличкам, які дозволяли чинити необхідний тиск. Ще одне булькання зірвалося з губ індіанця, потім чоловік здався, більше не чинячи жодного опору. Його тіло рвонулося вперед, і він упав обличчям униз. Але навіть тоді я не відпускав «нунчаку», доки не був абсолютно певен, що Гурнек повернувся в лоно своїх богів, змій-нагав, у яких він так палко вірив.


Коли я нарешті зрозумів, що він безжиттєвий, що його тіло нерухомо лежить на холодній мармуровій підлозі і що тільки один м'яз у його стегні судорожно вібрує, я перевернув його і звільнив шию від фатальної шкіряної струни. Його обличчя було синюшним, язик був прикушений, майже перерізаний надвоє зубами, які він стиснув від жаху.


— Може бути й гірше, чуваку, — промимрив я. - Подумай про те, що трапилося з бідним Нірадом...


Але моє зауваження він не чув. З величезним зусиллям я повільно підвівся, не зводячи очей з фігури Гурнека. Але він не воскресне з мертвих. Індіанець відчайдушно боровся, треба віддати йому належне. Але зрештою все закінчилося нічим.


Він був мертвий.


— Допоможи мені зняти з нього одяг, — сказав я Ріві, уникаючи погляду дівчини, яка, здавалося, направила на мене тривожний, мовчазний погляд.


Вона не ставила запитань, бачачи, що я без сорочки, а правий бік штанів просякнутий кров'ю. Вона нахилилася і, відвернувшись, почала розстібати сорочку Гурнека. Індійська «куртка» була заплямована кров'ю, але це все ж таки краще, ніж нічого.


Ріва ніколи не дивилася на небіжчика, не з поваги чи скромності, але людина була неприємним видовищем, і я не міг звинувачувати дівчину за те, що вона намагалася не дивитися на це опухле, закривавлене обличчя з висунутим синім язиком. Кістка навколо очей, що витік, дивно блищала в сяючому промені мотоциклетної фари.


Потім я згадав те, що Ріва згадала мені того ж дня там, в особняку Шиви. Вона не вдавалася в подробиці, але не знадобилося багато часу, щоб зрозуміти, що вона мала на увазі. Її дядько використовував її для самого мерзенного, через садистський смак змушувати її задовольняти пристрасті його чоловіків.


І тепер я не відчував докорів сумління ні за Гурнека, ні за двох інших чоловіків, які лежали мертвими на подвір'ї, жертвами не стільки мого гніву, скільки моєї рішучості залишитися живим і виконати місію.


Знявши закривавлені бинти, якими я обмотав ногу, я також зняв штани і залишив Ріву, що присіла поряд із тілом Гурнека. Я перетнув двір і попрямував до кам'яного басейну, який помітив раніше. Він був сповнений дощової води. Я опустився на одне коліно і промив рану, приклавши мокрі пластирі від розірваної сорочки, щоб запобігти зараженню рани та гангрену ноги. Я навіть не був упевнений, що вода не заражена, але в той момент я не мав іншого вибору, тому я вирішив ризикнути.


Коли я повернувся до Реєва, дівчина зняла з покійника штани та курту. Вони були трохи великі в талії, але я компенсував це ременем покійного Гурнека. Рива допомогла мені надіти сорочку, а потім відступила назад, потираючи руки, наче їй було холодно.


Вона прошепотіла. - Що нам тепер робити, Нік?


"Давай візьмемо твою машину і повернемося на віллу", - відповів я. Його обличчя було напруженим, запалим, неначе позбавленим усіх емоцій. Вона пройшла через багато, і все-таки вона все ще була вже, рішучіша, ніж будь-коли. Я згадав її батька, запитуючи себе, чи мав він таку ж величезну внутрішню силу, як і його дочка. У такому разі він зможе вижити і протриматися, доки ми його не знайдемо.


- Що буде далі? - поцікавилася Ріва. - Як... як ти збираєшся це зробити? - Додала вона, вказуючи на мою поранену ногу.


Більшість болю вщухла, я міг ходити з меншими зусиллями, ніж раніше. Я склав «нунчаки», засунув їх у задню кишеню штанів, а стилет засунув у шкіряні піхви, які я тримав на передпліччі.


– Як? – повторив я. - Не хвилюйся. Я знайду якийсь спосіб.


"Ти завжди щось знаходиш", - спробувала вона розсміятися.


Вона сказала мені, що його дядько залишився з п'ятьма чоловіками, крім Ранджита і молодого сикха, якого я поранив у ногу в поштовому відділенні Агри. Отже, попереду залишилися двоє чоловіків, окрім Шиви та Хакші. Це буде нелегко... але так, ця місія не була легкою від початку.


Ми їхали мовчки. Рива тримала обидві руки на кермі маленької машини. Коли Фатехпур Сікрі опинилася позаду нас, оповита пітьмою і пилом, вона повернула голову і вказала на ящик панелі приладів.


— Я подарувала тобі подарунок, — пояснила вона. - Вибач, що не дала його тобі раніше, але я не знала, що він тобі знадобиться.


Я відчинив ящик і сунув у нього руку, обмацуючи, поки не торкнувся приклад пістолета. Я оглянув пістолет у світлі приладової дошки: це була невелика «беретта» 22 калібру, досить незвичайна річ для панночки.


Але Ріва була ще й неабиякою дівчиною з усіх точок зору.


"Беретта" була ефективною зброєю на близькій відстані. Я повинен був пам'ятати про це, уклав я, перевіряючи пістолет, задоволений тим, що Ріва не забула його зарядити.


- Коли ми опинимося в межах видимості вілли, пригальмуй і дій як ні в чому не бувало, - наказав я дівчині, потягаючись на сидіння, щоб мене не було видно. Особливо з цією хворою ногою на мене чекало суворе випробування; але якщо все піде так, як я сподівався, я скоро повернуся у форму.


- Чи не краще покликати когось на допомогу, Нік? Мені це здається таким ризикованим, удвох проти всіх... Я маю на увазі, - додав він, нервово дивлячись мені в очі, - що ми збираємося піти на жахливий ризик.


"Це єдиний шлях вперед", - відповів я і розповів їй все, що знав про Пуран Дассе, а також причини, через які я не звернувся за допомогою до індійської секретної служби для проведення операції. На той час, коли я перестав розповідати їй історію про «витік», що відбулися в кабінеті Дасса, і про його зв'язки з Шивою, ми вже були в полі зору будинку.


Я присів на сидінні, коли Ріва сповільнила хід. - З цієї миті ти мої очі, - прошепотів я. - Що ти бачиш?


- Поки нічого.


Я швидко глянув на неї знизу. Вона напружено сиділа за кермом, притулившись спиною до сидіння, її очі були спрямовані прямо перед собою. Він повернув із шосе на помірній швидкості; галька та каміння відскакували під машину.


Раптом Ріва загальмувала. – Там двоє! - вигукнув він. - Два охоронці!


Пролунали звуки стрілянини. Остання зупинка. З цього моменту я не міг дозволити собі розкіш зробити хоч одну помилку.


14


Я закричав. - Лягай нижче! -


Я простяг руку і потяг її на сидіння. Рива стала дуже легкою мішенню. Кулі люто свистять і рикошетять. Дощ зі свинцю заливав лобове скло, через що на нас падали великі уламки скла.


— Лежи спокійно і чекай, поки я не дам тобі продовжувати сигнал, — попередив я Ріву. Я опустив ручку і відчинив двері, повзши по курній доріжці. Двері затуляли мене, кулі свистали над головою. Земля луною відгукнулася звуком кроків, що біжать. Я підняв «Беретту» і підняв голову рівно настільки, щоб прицілитися.


Стрілець у тюрбані впав, як підстрелений солдат.


Хтось чекав мене там, і це був не Наг, у цьому я був страшенно впевнений. Я потрапив чоловікові просто в груди. На відміну від його товаришів, його смерть була швидкою і безболісною. Але іншого охоронця ніде не було видно. Я звузив очі і оглянув стежку з боку в бік, на випадок, якщо він спробує застати мене зненацька і налетіти на мене ззаду.


- Залишайся внизу! - пробурмотів я Ріві, щоб вона не вийшла з машини. Вона почала сповзати з сидіння, але різко зупинилася і зробила так, як я наказав.


Пролунав ще один постріл, давши мені гарне уявлення про укриття невидимого стрільця. Звук пролунав праворуч, за високою і густою стіною живоплоту, що оточувала віллу. Тис і ялівець повністю приховували мого супротивника. Якби він зайшов за мною, з того місця, де я був під прикриттям дверей, у мене не було б жодного шансу врятуватися. Тому мені треба було рухатися і швидко.


Я швидко глянув на провулок і знайшов те, що мені було потрібне; Я стиснув пальцями камінь розміром із кулак, який помітив на краю запорошеної стежки. Швидким рухом я перекинув його через дверцята машини і почув глухий стукіт, коли він упав на землю приблизно за десять метрів переді мною.


Ще одна куля просвистіла в повітрі. Я не міг бачити того, хто стріляв, але й він не міг бачити мене. Я прислухався, і незабаром мій терпець був винагороджений звуком кроків, що біжать, але не до мене, а в протилежному напрямку. Охоронець Шиви, остання горила, що стояла між божевільним і мною, пробіг повз, сховавшись за товсту огорожу.


Я кинув ще один камінь, цього разу більше, ніж перший. Знову гаркнув пістолет, куля підняла по центру вузької доріжки дрібну крихту. З моїх губ зірвався крик, пронизливий стогін болісного болю. Непогано для того, хто ніколи не займався театром, подумав я. Це був не протяжний крик, який можна почути з великої відстані, але це був по-справжньому крик льоду, і він справив ефект.


Живі огорожі розійшлися, пропускаючи постать із головою, закутаною у тюрбан. Запізно він зрозумів, що на стежці немає мерця. Надто пізно він зрозумів, що крик був хитрощом, щоб витягти його з укриття. Він відсторонився, навіть не дивлячись у мій бік. Але тепер у нього не залишилося часу… назавжди, я сподівався на це.


Пістолет 22-го калібру встромив кулю йому в плече, закрутивши його, як маріонетку, так сильно, що йому довелося чіплятися за огорожу, намагаючись зберегти рівновагу і сховатися. Я знову натиснув на курок і спостерігав, як він виконує моторошний танець, коли друга куля пробила дірку посеред його чола.


Жодного звуку не зірвалося з губ чоловіка.


Опинившись у сліпучому світлі фар, він підняв руки і зробив ще один непотрібний постріл з пістолета. Потім він повільно зісковзнув, ніби хотів сісти посеред доріжки, витягнувши перед собою ноги, нахиливши тіло вперед, звісивши голову на груди.


Рива підвела голову, встала і визирнула з-за краю дошки. - Але дядько... - почала вона.


— Він буде тут незабаром, запевняю вас, — прошепотів я. Я підрахував, що у «Беретти» залишилося ще кілька набоїв, більше, ніж у важкому пістолеті сикха 45 калібру. Тож я не став брати зброю. Я повільно підвівся на ноги і вийшов з-за зрешічених кулями дверцят машини. На дорозі лежали мертві двоє чоловіків, жертви власної дурості, своєї наївної віри у божественність смертного Шиви.


Але Скринька була справжньою. Його плани підкорити всю Індію також реальні та рішучі. Він говорив про «гуманітарні» потреби, про бажання нагодувати й одягнути свій народ, але Шива був тираном, який прагнув найжорстокішої диктатури, і його засоби досягнення влади були такими ж нелюдськими, якими були б його методи, якби він отримав владу.


Довга лінія живоплотів раптово освітлилася, коли навколо будинку спалахнули вогні, великі ртутні лампи змусили мене відступити назад, прикриваючи очі від сліпучого світла. Сотні комах, метеликів та гігантських комарів, здавалося, ширяли в промені світла на моєму шляху. Вони гули і кружляли, змішуючись із пилом та запахом смерті.


Великі мухи кружляли, як мініатюрні грифи, падаючи на два закривавлені трупи і піднімаючи в повітрі наполегливий оглушливий гомін. Звук, який змусив мене здригнутися, коли я загострила вуха, шукаючи інших шумів. Я не чув нічого, окрім мух, ані звуку з яскраво освітленої вілли.


- Рави! Аруне! - раптом пролунав металевий голос, голос, не схожий ні на кого, крім нього самого.


Я глянув на Риву, і вона трохи ствердно кивнула мені. - Шива, - прошепотіла вона. - Це він, мій дядьку. Будьте обережні, Нік, будь ласка!


- Прокляті нероби! Де ви? Що трапилося? Аруна? Рави? - Шива знову покликав двох чоловіків, і його голос, здавалося, поплив до мене, як луна старої платівки.


Настав час прямої конфронтації, конфронтації віч-на-віч. Я зібрався з духом, жестом велів Ріві залишатися позаду мене і неухильно пішов стежкою. Шива знову закричав, але його охоронці були не в змозі відповісти. Розмову підтримували мухи, зграї ненажерливих мух, які налітали на мляві тіла двох індіанців.


- Я вб'ю вас за вашу дурість! Шива закричав пронизливим голосом, що видавав гнів і страх.


Однак він не наважився вийти, щоб протистояти мені. Знову зависла тиша. Я присів щосили, намагаючись, щоб нога не оніміла. Після кількох згинань коліна у швидкій послідовності кров почала циркулювати регулярно. Однією рукою я відсунув густий кущ.


Звідси я міг бачити внутрішній сад, пишний та доглянутий. І ще раз мене вразило те, що цей сад був дисонуючою нотою, такий пишний і родючий для своєї посушливої місцевості, надто багатий на рослини і квіти, щоб обробляти його на такій сухій і курній рівнині. Але так, у Шиви були гроші, рупії та долари, щоб заманити Хаджі у свої мережі. У його розпорядженні були необмежені кошти, кошти, що дозволили йому домогтися влади, та численні зв'язки у відповідних колах. Мені було цікаво, скільки він дає Дассу, щоб зберегти голову індійської служби безпеки у своїй платіжній відомості. Або Дасс був іншим фанатиком, який сліпо вірив у мрії Шиви про славу, у золотий вік Індії, у могутню цивілізацію Маурі та Гуптів.


Якими б не були мотиви цієї людини, небезпека для світу залишалася. Але не такою небезпечною та підступною, як сам Шива. Я втиснувся в густі гілки живоплоту, сподіваючись, що шерех і скрип не видадуть моєї присутності.


- Картер? Покликав голос, у якому пролунало щось більше, ніж проста нотка сарказму. Це був змінений голос, який набув драматичних тонів. - Це ти, друже? Ти прийшов до мене у гості?


Він знову став холодним, контрольованим. Я не мав настрою вести розмову або підкорятися його каламбурам. Я вважав за краще закінчити дискусію на більш різкій ноті. Але я не міг цього бачити. Я зупинився і відсунув гілки, не зводячи очей з дверей, з яких поспішно вибрався... здавалося, тижнів тому, а не годинник.


Що... що, чорт забирай!...


Я моргнув і подивився ще раз, щоб переконати себе, що це хитрість, оптична ілюзія. Але ні, очі мене не дурили. Це був Шива, але він зовсім не був схожий на людину, яку я собі уявляв, у ньому не було нічого з того, що я собі уявляв. Він був абсолютно не схожий на жодну людину, яку я коли-небудь бачив у своєму житті.


Замість правої руки, від початку долоні... або там, де зазвичай знаходяться пальці, чоловік носив протез із нержавіючої сталі... до плеча. Він не мав правої руки, але диявольський і хитрий дядько Рів не носив ні звичайних протезів, ні звичайних предметів, ні дерев'яних чи пластикових рук. Ні, сер.


Прикріплена до плеча сталева кобра рухалася туди-сюди в повітрі, кобра, що у всіх відношеннях нагадує живу рептилію, з металевих зубів, капала сильнодіюча отрута!


Сказати, що це було фантастично та неймовірно, було применшенням. Я продовжував моргати, але це був не міраж і не галюцинація. Це було реально, жахливо та лякаюче реально! У сталевої кобри всі анатомічні частини були точні до дрібних деталей: клиноподібна голова з капюшоном, щелепи, що відкриваються і закриваються. Зуби, безперечно, являли собою шприци для підшкірних ін'єкцій, здатні вводити смертельну отруту рептилії в кров жертви.


Я відвів погляд від дивного та загрозливого устрою, звернувши увагу на обличчя Шиви. Холодне незграбне обличчя, що нагадує обличчя рептилії. Він мав вузькі чорні очі, густі кущисті брови. Він був середнього зросту, з худорлявим, підсмаженим тілом, від якого виходив дух демонічної злості.


Він був не звичайним супротивником, а людиною, подібно до більшості моїх ворогів, що зібралися в єдину банду... таких людей, як Карак, невловимий Оборотень або персоніфікований демон, що називав себе «містер Юда».


Начебто сталевої кобри було недостатньо як захисна зброя (а в разі потреби і як наступальна зброя), у здоровій руці Шиви був пістолет 45-го калібру, всесвітньо відомий американський Кольт. Шива махав пістолетом туди-сюди, чекаючи будь-якого руху чи звуку, які могли б виявити моє місцезнаходження серед живоплоту.


– Він крикнув. - Слово честі, Картер! - Я не стрілятиму. Нам треба поговорити, обговорити... навіть вашу розмову з містером Дассом сьогодні вдень, між іншим. І поки ми тут, розкажіть мені, що ви зробили з моєю племінницею, гарненькою міс Сінгх? Я не можу знайти цю милу дівчинку.


Я не відповів.


Натомість я підняв «беретту» і прицілився, цілячись Шиве в груди. Повільно я натиснув на курок, думаючи про себе, що кошмар скоро скінчиться. Чоловік чудово виділявся, і я не міг побажати легшої мети: насправді світло, що лилося з дверей позаду нього, повністю висвітлювало його струнку постать.


Але замість того, щоб побачити, як він упав на коліна, замість того, щоб почути його останній приглушений крик або побачити, як він корчиться в агонії, я був приголомшений, коли побачив, як куля з Беретти відскочила від його грудей. Потім куля потрапила до стародавньої кам'яної статуї в центрі саду.


- То ти там! - посміхнувся індіанець і натиснув на курок кольта, випустивши смертельну кулю за кілька сантиметрів від моєї голови.


Я інстинктивно зігнувся навпіл, досі не вірячи своїм очам. Куля відскочила від його грудей, але ніщо не свідчило про те, що Шива носив куленепробивний корсет під своєю білою «куртою». Справді, я міг бачити його оголені груди під сорочкою, контур грудної клітки, м'язи. Все добре видно моїм недовірливим очам.


Якщо тільки він теж не сталь, уклав я. Але це було неможливо. Людина не робот... чи ні?


Ні, звичайно, не було, але не можна було заперечувати те, що я бачив, і не можна було заперечувати, що Шива, здавалося, був наділений надприродними здібностями. Я прицілився вдруге і натиснув на курок. Я цілився в голову індіанця, але в ту ж мить він відсахнувся, і куля застрягла в одвірку, ледь не потрапивши в ціль.


Так що він був уразливий, або, принаймні, він був уразливий у деяких частинах свого тіла. Оскільки я не знав, скільки набоїв у мене залишилося, я не став чекати, поки Шива вийде з особняка. Швидким рухом, незважаючи на травмовану ногу, я відштовхнув густу огорожу і запетляв садом. Я знав, що його пістолет може гаркнути будь-якої миті. Це був звук, який я не хотів чути, але все ж таки ризикнув, подумки помолившись, щоб чоловік залишався поза увагою, поки я не досягну бічного фасаду вілли.


- Ти когось шукаєш?


Я розвернувся і водночас натиснув на курок. Але «Беретта» мовчала: магазин був порожній. Одне клацання, і все. Я кинув пістолет у спотворене, посміхнене обличчя Шиви. Металева рука у формі кобри злетіла вгору. "Беретта" відскочила від металевої руки і впала на землю.


- Не рухайтесь, містере Картер. Ні кроку, – наказав Шива. Він тримав кольт спрямованим прямо мені в груди, і я не збирався відокремлювати себе від цієї анатомічної частини свого тіла... принаймні не так передчасно.


- Чого ти чекаєш, Шиво? Чому б тобі не стріляти, тож давай покінчимо з цим?


- Побачити, як ти вмираєш, не зазнавши жалюгідної смерті, любий друже? Ні, боюсь, це не мій стиль. Адже мої прекрасні змії все ще голодні, незважаючи на велику їжу завдяки юному Ніраду. Я думаю, хлопчик був більш корисним як офіціант. Але я хочу, щоб «Кобра» була єдиною та компактною організацією. А оскільки старший брат Нірада вже був у мене на службі, я не бачив причин не найняти й хлопчика. На жаль, ви не подумали про завершення своєї кар'єри. Чудовисько докірливо цокнуло язиком, тримаючи пістолет спрямованим мені в серце.


Позаду мене я почув, як хтось обережно рухається. Я повернув голову і побачив постать сикха, якого я поранив сьогодні вдень, перед поштовим відділенням в Агрі всадивши йому кулю в праву ногу. - Ах, це ти, Крішно! – радісно вигукнув Шива. Потім він глянув на мене з підморгуванням. - Я гадаю, ви двоє знаєте один одного.


— Ми мали задоволення зустрітися сьогодні вдень, — промимрив я.


– Вже. Я пам'ятаю, як Крішна розповідав мені подробиці вашої зустрічі. Але ви не знали одного, містере Картере, а саме, що Крішна — старший брат Нірада. Він був названий на честь індуїстського бога кохання, хоча виховувався як побожний сикх. Але все це зараз не має значення – Шива обірвав його. - Досить сказати, що Крішна живить до вас певну ненависть, дорогий Картер, тим більше, що він виявив, що ви винні в трагічній загибелі його брата.


"Якби я не вбив Нірада, він би вбив мене", - відповів я. - Ти чудово знаєш, Шива. Це закон джунглів, який виживає найсильніший.


— Правильно, вірно, — посміхнувся індієць. — Але ви, мені дуже шкода вам це говорити, ви більше не найсильніший, містере Картер.


Крішна не сказав жодного слова. Жаль, що він не помітив опуклі «нунчаки» в задній кишені. Але коли один пістолет був спрямований мені в груди, а інший — у спину, я не наважився зробити невірний крок, інакше вони обоє натиснуть на курки. Так що я стояв там, намагаючись не надто навантажувати травмовану ногу.


- Ти ще не відповів на моє запитання, Картер, - продовжив Шива. - Ви не сказали мені, що трапилося з моєю гарненькою племінницею...


- Вона мертва.


Він підняв брови, коли в його грізних чорних очах спалахнув спалах. – Мертва?


- Мертва, - збрехав я. – Гурнек убив її до того, як я зміг його зупинити. Вона померла миттєво, якщо це може вас втішити.


— Зовсім ні, — відповів Шива з глузливим сміхом. «Вона завжди була брехливою, самовдоволеною повією з самого дитинства. Але особливо я сумуватиму за нею за те, що вона робила з моїми чоловіками і що вони знаходили таким кумедним, раз вона жила зі мною...


- Так вона була твоєю бранкою, ти маєш на увазі.


- Як ви надаєте перевагу, це не має значення. За винятком того, що її бідний батько... мій улюблений брат глибоко страждатиме через втрату своєї дорогої дочки.


З кожною секундою я починав розуміти, як легко було ненавидіти цю людину. Він був збоченцем, монстром з розумом, схожим на сталевий капкан, блискучим, але збоченим, божевільним. Чоловік облизав губи і посміхнувся мені, ця посмішка мала виражати садизм і сарказм.


"Мені буде дуже весело з тобою, Картер", - заявив він із смішком. - Ось побачиш, той час, який ми проведемо разом, буде веселим!


- Скажи мені ще одну річ, Шива, просто для протоколу, - перервав я його, підвищивши голос, сподіваючись, що Ріва мене чує, і на випадок, якщо вона пропустила перші рядки діалогу. - Де отець Риви? Мені про це розповіла дівчина і... хочеться дізнатися про це? Я їй не повірив...


Спотворена психологія Шиви спрацювала саме так, як я і сподівався.


"Ти був дурнем, що сумнівався в моїй племінниці", - заперечив індіанець. - Мій брат у цілості та безпеці, всього за кілька кроків від нас. Якщо я правильно пам'ятаю, того ж дня ви поїхали на скотобійню. Де ви розв'язали стовпотвор, повинен додати.


- А де він?


- Що, містере Картер? Мій брат не в тому положенні, щоб завдати шкоди, от і все; якщо бути точним, він не може завдати шкоди нікому. Він зловтішався, насолоджуючись силою, яку тримав у своїх руках.


І я стояв на місці, не в змозі зробити крок і зламати ситуацію. Я був під прицілом двох пістолетів, спереду та ззаду, готовий за лічені секунди перетворитися на шматок швейцарського сиру. Це був не найкращий час для моїх улюблених трюків, особливо з Крішною, котрий дуже хотів пристрелити мене, щоб помститися за смерть свого брата.


Але раптом куля обірвала його мрії про помсту. Постріл був зроблений за живоплоту, де ховалася Рива. Дівчина мала ідеальну мету. Я стрибком відскочив убік, уникаючи пістолета Шиви, і краєм ока глянув на Крішну: спереду на його білій сорочці з'явилася червона пляма. Він упав як підкошений, удар кулі відкинув його до відчинених дверей на боковому фасаді вілли.


Я сподівався скористатися моментом здивування Шиви. Я стрибнув уперед, завдаючи удару по руці, що тримала пістолет, щоб змусити його відпустити пістолет. Він встиг вистрілити, коли залізна рука у формі кобри опускалася мені на плече.


Зуби, що спливали смертельною отрутою, були за два дюйми від моєї шиї. Я вдарив індійця в щелепу, уникаючи його грудей, бо все ще не розумів, що він носить під курткою, і не хотів розбивати руку об сталеву пластину.


- Тобі не перемогти, Картер! Ніколи! - прошипів чоловік, коли я вдарив його долонею руки в улоговинку між шиєю та плечем. Удар спрацював; чоловік на мить послабив хватку, і пістолет упав на землю.


Я відкинув його вбік, і пістолет полетів гравійною доріжкою. — Значить, ми квити, — сказав я, роблячи крок назад. Я засунув руку в кишеню і взяв "нунчаки".


Шива звузив очі, поки вони не перетворилися на дві тонкі щілинки; його обличчя більше, ніж будь-коли, нагадувало обличчя рептилії. Я не думаю, що він знав, що таке «нунчаки», але він безперечно розумів, що це не безневинна зброя. Він позадкував до дверей, переступивши через труп Крішни... і в ту ж мить знову пролунав постріл. Але цього разу Ріва прицілилася не так точно, і куля застрягла в пилюці та гравії біля ніг дядька.


— Значить, повія жива, — усміхнувся монстр. - Ненадовго, Картер, запевняю тебе.


- Ви не можете застрахуватися від нещасного випадку! - іронічно вигукнув я, тримаючись з-за зубів кобри. Блискучі зуби на металевому стрижні нагадали мені про своєрідне божевілля Шиви, його садистські методи.


- Заклинило! Не стріляє, Нік! Голос Ріви пронизливо брязкотів від паніки за густою огорожею.


- Залишайся там; не йди! – крикнув я їй у свою чергу.


Довелося використати "нунчаки", щоб розмозжити монстру голову, або задушити його. Але я не міг наблизитися, принаймні поки що.


- Ви, звичайно, зрозуміли, що зуби моєї "кобри"... - дуже чорні очі індійця на мить звернулися до металевої руки, - ...вони сповнені смертельної отрути, суміші, утвореної з отрути чотирьох змій. Він намагався не поспішати, зупиняючись на описі змій. - Я зробив суміш із отрути зеленої мамби, лускатої гадюки, австралійської змії та моєї улюбленої рептилії з причин, про які ви, можливо, здогадалися, а саме королівської кобри. Всі разом, містере Картер, вони справляють враження, в порівнянні з яким смерть юного Нірада здається милосердним подарунком, ніби хлопчик зовсім не страждав. Але ж ти знаєш, як сильно він страждав, чи не так, Картер?


- Де Скринька, Шива? - спитав я, не звертаючи уваги на його коротку промову і сатанинську усмішку, що скривила його губи. - Я готовий укласти з вами угоду, обмін. Ваше життя за винахід Хаджі.


- Угоду? - повторив він зі сміхом. - Ти жартуєш, Картер. Уявіть, я навіть прийняв запобіжні заходи, знищивши всі записи і нотатки Хаджі на випадок, якщо він колись задумає втекти! Ні, тут тільки одна Скринька, і вона моя, Картер. Ніхто інший її не отримає.


- Значить, добрі хлопці в Пекіні дадуть тобі карт-бланш, га? Ти обманюєш себе, Шиво. Не кажучи вже про те, що ти витрачаєш мій дорогоцінний час.


Наскільки я знав, індієць блефував. Можливо, албанець Хаджі в цей момент вислизав від вілли, несучи з собою свій дорогоцінний винахід. Я зайшов надто далеко, щоб побачити, як моя місія з тріском провалюється. Тому я ухвалив рішення. Поки я тримаюсь поза досяжністю металевої руки-кобри, мені це зійде з рук.


Я зробив крок уперед, і Шива позадкував. Він боявся, незважаючи на страшну зброю, що здавалася невід'ємною частиною його тіла, його істоти. З усмішкою я продовжив волочити ногу по усипаній гравієм під'їзній доріжці. Він знову позадкував, але цього разу я відступив убік і побіг до дверей, намагаючись кинутися за ним, перш ніж він встиг би зманеврувати моєю металевою рукою для смертельного удару.


Рух вимагав часу, розрахованого з точністю до сотої частки секунди, часу, який знадобився, щоб протягнути шкіряний шнур навколо шиї монстра, і часу, щоб уникнути і укусу підшкірних зубів. Тієї ж миті, коли я стрибнув уперед, намагаючись обернути шкіру бізона навколо горла Шиви, сталева рука хитнулася вниз і перерізала шнур навпіл. Я вперся палицею нунчаку в металевий стрижень проклятого пристрою, але дерево ковзнуло по гладкій поверхні.


Отруйні зуби погрозливо наблизилися до моєї шиї. Я штовхнув Шиву до фасаду, відпустив те, що залишилося від моїх нунчаків (колишньої мітли) і схопив сталеву кобру обома руками. Чоловік важко дихав, і штучна рука стала переді мною. Я не знав, як вона працює, але я не міг зупинитися, щоб спитати про це.


Мій лікоть торкнувся грудей чоловіка. На індіанці було щось тверде, але не металеве. Мабуть, то був пластик. Шива продовжував посміхатися, навіть коли боровся, і, ніби прочитавши мої думки, сказав: - Дуже легкий і куленепробивний. Ще один чудовий винахід від Хаджі. - Він поводився як маніяк навіть у найбезвихідніших ситуаціях.


Він був такий гордий, так впевнений у собі. А тим часом зуби, що плюються отрутою, все ближче і ближче підходили до моєї шиї. Рука мала надприродну силу, як у робота, тоді як інша рука індіанця не могла подолати мою фізичну силу. Але змія виявилася сильнішою, і я відчайдушно боровся, щоб блискучі металеві зуби не встромилися мені в шию.


Я підняв одне коліно і пішов в атаку, вдаривши його в пах. Шива видав стогін, зігнувшись навпіл; Тієї ж миті я встромив зубоподібні голки для підшкірних ін'єкцій у його тіло, в його тонку, м'язисту шию.


За першим виразом подиву і подиву послідував вираз жаху, що спотворило його риси.


Я відсторонився, щоб залізна рука не вдарила мене вдруге, і зупинився, спостерігаючи, як Шива задихається, намагаючись дихати. Отрута почала вражати дихальні центри, на шкірі з'явилися дивні кров'янисті плями. На шкірі швидко з'явилися темно-червоні плями – внутрішня кровотеча.


- Машина... Картер... ан... протиотрута... - простогнав він, намагаючись пересунути ноги, щоб знову увійти на віллу і, мабуть, дістатися лабораторії. Але його ноги вже були паралізовані.


Шива впав на землю, курчачись у сильному судомному тремтіння, яке трясало все його тіло.


Поруч зі мною з'явилася Ріва.


Але вона не відвела погляду і не уткнулася головою мені в груди. Вона стояла там, тремтячи, дивлячись як вмирає її дядько, не перестаючи дивитися на фігуру, що корчалася, стає нерухомою і холодною перед лицем смерті.


Тому що саме смерть влаштовувала це шоу там, у цьому саду, який здавався таким недоречним, таким родючим і зеленим, і таким недоречним у посушливій бідності голої та курної Індії.


То була неприємна смерть. Але так, цей Шіва ніколи не був приємною людиною.


15


Не можу сказати, що в результаті все закінчилося благополучно, тобто красивим пакетом зі скринькою, перев'язаною стрічкою для зберігання біля дверей АХ. Насправді, після смерті Шиви лише одній людині (залишився лише один) вдалося вирватися з мережі організації, яка називала себе «Кобра».


Хоук сказав мені, що він дізнався з надійного джерела, що Хаджі перетнув індійський кордон, щоб зникнути на безмежній території Китаю. Після цього про албанського вченого більше нічого не було відомо. Але я не був настільки наївним, щоб вірити, що рано чи пізно, у недалекому майбутньому, ми не зустрінемо його на своєму шляху.


Як і Шива, спочатку Хаджі все ще був загадкою, безликою загрозою, чия наукова винахідливість, ймовірно, вже використовувалася людьми, що правили Пекіном.


У будь-якому випадку, це не моя справа... принаймні поки що.


Десять днів тому мені потрібно було зробити інші речі, а саме вбити Шиву та забрати скриньку. Шива був мертвий. Скринька, яку ми з Ривою знайшли в сейфі на віллі божевільного, вже була в наших руках. Після цього я виїхав з Агри, щоб забрати свої речі до Нью-Делі, взявши з собою Ріву. І в цей момент племінниця Шиви, що лежить поряд зі мною на великій циновці на золотому піску маленького пляжу вздовж Малахарського узбережжя. У десяти хвилинах ходьби знаходилося мальовниче місто Панаджі, колись окуповане португальцями. Ми були у Гоа на заслуженому відпочинку.


Рива згорнулася поруч зі мною і щось бурмотіла уві сні, її струнке засмагле тіло пахло ароматом крему для засмаги. М'який, ритмічний плескіт хвиль, що плескалися об берег, викликав у мене глибоку сонливість, чудове відчуття. Мені більше не загрожували, мені більше не треба було тікати, я не відчував розпачу. Я більше не боровся за своє життя, не стикався з ситуаціями, які в багатьох випадках здавались явно проти мене, але майже ніколи не сприяли мені.


Але вже тоді я мав дуже мало можливостей у цьому випадку. Весь цей час саме Шива створював ситуації, диктував правила гри. Зрештою він виявився програвшим, чого, на мою думку, він ніколи не вважав за можливе. Навіть партія наркотиків на десять мільйонів так і не досягла місця призначення завдяки оперативному втручанню індійського уряду.


Вертоліт, який перевозив героїн з Китаю, був збитий літаками ВПС Індії в той самий момент, коли він перетнув кордон і прямував маршрутом у небі Індії.


Двома днями пізніше міністр наклав на себе руки: його смерть свідчила про його зв'язки з організацією «Кобра». А щодо Пурана Дасса, колишнього офіцера індійської розвідки, то довга рука Закону нарешті довела свою ефективність.


Дасс перебував у в'язниці в Нью-Делі в очікуванні суду. Йому було б що розповісти суддям, тим більше, що уряд пообіцяв йому відстрочити винесення смертного вироку, якби він погодився розкрити все, що знав про операції «Кобри».


Зважаючи на те, як я його знав, я не сумнівався, що Дасс буде свідком, готовим співпрацювати, розповідаючи урядовцям все, що вони хотіли знати, а може, й більше.


Таким чином, у ситуації, що склалася, прогалини були заповнені. За винятком Хаджі, мені вдалося, на явне задоволення Хоука, виконати завдання. Я навіть не забув обіцянку, дану Ріві. Ми знайшли її батька у таємному місці там, на скотобійні.


Тепер бідолаху госпіталізували до окремої палати кращої лікарні Нью-Делі, де вдень і вночі надавали допомогу лікарі та медсестри, які робили все можливе для його одужання. Таким чином, я дотримався слова, даного Ріві та AX.


"Візьміть відпустку на місяць", - сказав Хоук у пориві великодушності тепер, коли я завершив місію з деяким успіхом.


Рана на нозі почала гоїтися, з кожним днем мені ставало краще. І в мене було передчуття, що за кілька тижнів мені передзвонить мій начальник, щоб звалити на мою спину нову місію... від чого я не зміг відмовитися.


Всі ці думки роїлися в голові, поки я лежав на пляжі, гріючись на сонечку.


Я простягнув руку і обернув її довкола плечей Ріви, привертаючи її до себе. Але хтось тицьнув мене в ребра...


Сонливість зникла, і я миттю схопився на ноги. Рива розреготалася, коли ми обидва повернулися обличчям до бородатого чоловіка, який поставив на пісок великий плетений кошик. - Я прошу мало, "сахіб", - з широкою усмішкою говорив чоловік. - Усього двадцять рупій, і я покажу вам, як зачаровуються змії... Дуже отруйні, "сахіб"... кобри!


Я дав йому двадцять рупій, не кажучи жодного слова.


Двадцять рупій за те, щоб «не» виступати заклиначем змій, а мати привілей не бачити перед собою кобру, навіть якщо вона приручена.


«Знаєш, тобі сподобалося б шоу», — зі смішком помітила Ріва.


— Не так сильно, як ти подобаєшся ти, — відповів я, знову обіймаючи її.


Вгорі, у безхмарному небі, ширяли чайки. На щастя, вони не стерв'ятники, подумав я. А потім я забув і стерв'ятників, і змій, забув навіть Індію.


Зі мною була Ріва, і цього було достатньо, щоб зайняти мій розум.


КІНЕЦЬ.


Картер Нік


Чоловік, який продав смерть


Нік Картер


Чоловік, який продав смерть


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: The Man Who Sold Death


Пролог


Хсян Шу Джан чекав. Один, у полярній ночі. Він сів у залитому місячним світлом снігу, як дракон, готовий до атаки. Його ніздрі тріпотіли та випускали клуби пари. Його очі шалено блиснули над власним слідом.


Білий камуфляжний плащ мало захищав його жилисте тіло від різкого вітру та мінусової температури. За ним, розкинувши лапи в мінливому снігу, лежали його мертві їздові собаки. Його нарти були розчавлені виттям люті передсмертної агонії собак. Отрута, тепер Хсян знав. Отрута повільної дії. Не має значення, подумав він. Хсян більше не думав про втечу. Він більше не думав про виживання. Він думав тільки про смерть і пістолет на стегні, який мав убити його.


У сотні миль на схід, далеко у примарному ландшафті, все ще тліли руїни роботи всього його життя. Пронизливий крик звірячої люті вирвався з його горла при згадці про всі роки, які він вклав у нього, і про його жорстоке, раптове руйнування. Його лабораторія. На мить він піддався думці, для якої це було призначено. На мить він уявив, яке спустошення це мало викликати.


Він уявив великі поля американської пшениці, хирляві в рості і гниючі під палючим сонцем, заплямовані і смердючі від смертоносного грибка його лабораторії. Він бачив, як російські чиновники відчайдушно потребували нових запасів зерна для голодуючого населення, які вони ніде не могли знайти. Він несвідомо посміхнувся.


Але лише частку секунди. Вітер зірвав усмішку з його губ, нагадавши, де він був і хто змінив його долю. Не буде дано пошани Хшангу Сджо Джану. Він зазнав невдачі. І його лідери були б незадоволені цим.


Але він не повернеться, щоб зустрітися з ними віч-на-віч. Хсян знав, що помре тут, у снігах диких просторів, цієї нескінченної ночі. Але перш ніж він зможе скуштувати смерть, він задовольнить спрагу вбивства: смерть цього американця.


Хсян був упевнений, що незабаром прийде високий американець, бо цей американець був ґрунтовною людиною. Він ретельно вбивав Сунга та Цзяна, вбивць-самоучок. І після вбивства цих двох вартових він пішов на багато, щоб встановити запальні бомби. Руйнування лабораторії було повним.


Американець завдав удару, поки Хшанг спав. Він прокинувся від останніх приглушених вибухів і побачив язики полум'я, що виривалися з усіх дверей та вікон.


Він побіг до своїх саней і собак, рятуючись від тієї далекої постаті, американця, про якого ескімоси шепотіли у південному поселенні раніше цього тижня.


Коли собаки померли в дорозі, Хсян зрозумів, що американець вжив запобіжних заходів. Він не збирався відпускати Хсьянга, тому було ясно, що американець не з тих, хто залишає щось на волю випадку. Він прийде, щоб упевнитися у смерті Хсьянга.


Хсянг тремтів від гніву. «Помри, американець, — прошепотів він ночі. «Помри першим».


Одна година, дві. Він сидів навпочіпки, зігріваючись ненавистю. І ось, нарешті, слабкий від вітру, що посилюється, гавкіт собак.


Хсянг швидко вийняв праву руку з рукавиці на овчині і засунув її до кишені парків. Пальці стиснулися довкола автоматичного пістолета. Китайці знають його як Тип 54, їхню копію російського 7,62-мм ТТ М 1933 Токарєва. Хсьянг повільно дістав пістолет з кишені і приніс до кімнати один з восьми патронів маузерів, досить важких, щоб пробити фут сосни. Потім він опустився животом на сніг, прямо між слідами, залишеними його розбитими санями, і глянув крізь забрало своєї зброї.


Це не буде важким пострілом у світлі місяця. Чітко окреслена мета наближається щодо нього прямо попереду. Хсян забрав пістолет назад у кишеню, опустив голову з білою шапкою і став майже невидимим у снігу. Потім почав рахувати. Американець мав би хороших собак, таких, які могли б дожити до тридцяти п'яти років. Але доводилося зважати на втому: двадцять п'ять на годину. Близько двох із половиною хвилин на кілометр. Чотириста метрів за хвилину. Сім метрів за секунду.


Коли знову почув звук, він став ясніше. А настороживши вуха, він розрізняти звуки різних собак. За мить почувся скрегіт саней.


Хсжан вихопив пістолет. Він не бачив сани, поки не опинився за сотню ярдів від нього. Він вискочив зі снігової бурі: мчали собаки, вибоїста купа прихованих ковдр припасів бігла по всій довжині саней, а потім висока темна постать висовувалася з задніх полозів, розгойдуючись крізь примарний ландшафт.


Хсян повільно порахував до десятої, потім відкрив вогонь. Дивлячись поверх забрала на голову темної фігури, що стоїть за собаками, що набігали, Хсьянг побачив невеликий чубчик, можливо, череп і волосся, який на мить димився в місячному світлі, перш ніж звалитися в сніг. Але нерухомий візник і гавкаючі собаки продовжували мчати.


Хсьянг вистрілив ще раз і ще раз. І знову. Собаки, нарти та людина продовжували гуркотіти, нависаючи високо над його забралом. Тепер він не міг схибити. Вказівний палець Хсьянга знову стиснув спусковий гачок. Пістолет загуркотів.


Його поле зору було заповнене дикими собачими очима, язиками, що звисали з слинних пащ, лапами, що скреготали по сніговій хуртовині, як поршні пекельної машини, що тікає. Хсжан став навколішки і знову вистрілив у щілину між собою та фігурою у темному парку. Потім він кинувся зі шляху несучих саней.


Поблизу, коли сани промчали повз, Хшанг побачив, що фігура не має обличчя. Парк був порожній. Він витратив свої дорогоцінні кулі на опудало. Наступної миті він побачив, як тягар на санях піднявся, коли фігура, що летить, випурхнула зі свого укриття під ковдрою.


Тонкий меч блищав у місячному світлі.


Хсьян змахнув пістолетом угору, коли тіло вдарило його, і він розтягнувся на спині на снігу. Сильна рука схопила його за зап'ястя і подрібнила кістку.


Слабко Хсян знову спробував підняти пістолет.


'Хто ти?' він закричав. "Хто ти такий, хто так добре вбиває?" Стилет блиснув униз.


В останню, коротку мить свого життя Хсян почув дві речі.


Капає кров на сніг.


І ім'я: "Нік Картер".


Картер Нік


Людина, яка продав смерть


Назва оригіналу: The Man Who Sold Death


Пролог


Сян Шу Ян чекав. Один у полярній ночі. Він скорчився в залитому місячним світлом снігу, як дракон, готовий атакувати. Його ніздрі затремтіли і випустили клуби пари. Його очі шалено дивилися його власним слідом.


Білий камуфляжний халат мало захищав його жилисте тіло від різкого вітру та негативних температур. За ним, витягнувши лапи в мінливому снігу, лежали його мертві їздові собаки. Його сани розчавила люта собака. Отрута, тепер Сян знав. Повільно діюча отрута. «Не має значення, — подумав він. Сян більше не думав про втечу. Він більше не думав про виживання. Він думав тільки про смерть і пістолет на стегні, який мав убити його.


У сотні миль на схід, далеко в чагарниках привидів, все ще тліли руїни справи його життя. Пронизливий крик звірячої люті вирвався з його горла при згадці про всі роки, які він вклав у це, і про цю жорстоку, раптову руйнацію. Його лабораторія. На мить він віддався думці, навіщо вона була розроблена. На мить він уявив собі руйнування, які це мало викликати.


Він уявив собі величезні поля американської пшениці, хирляві в рості і гниючі під палючим сонцем, забруднені і смердючі смертельним грибком з його лабораторії. Він бачив, як російські бюрократи відчайдушно потребували нових запасів зерна для голодного населення, яких вони ніде не могли знайти. Він несвідомо посміхнувся.


Але всього цього не стало лише за частки секунди. Вітер зрізав усмішку з його губ, нагадавши, де він був і хто змінив свою долю. Нагороди Сян Шу Яну не буде. Він зазнав невдачі. І його лідери були б незадоволені цим.


Але він не зустрінеться з ними віч-на-віч. Хсян знав, що він помре тут, у снігу диких просторів, цієї нескінченної ночі. Але перш ніж він зможе скуштувати смерть, він задовольнить спрагу вбивства: уб'є цього американця.


Сян був упевнений, що незабаром приїде високий американець, бо цей американець був скрупульозною людиною. Він акуратно вбив Сунга та Цзян, самоучок-вбивць. І після вбивства цих двох вартових він доклав усіх зусиль, щоб закласти запальні бомби. Лабораторію було повністю зруйновано.


Американець завдав удару, коли Сян спав. Його розбудили останні приглушені вибухи, і він побачив, як полум'я виривається з усіх дверей та вікон.


Він побіг до своїх санок і собак, рятуючись від тієї далекої постаті, американця, про якого ескімоси шепотіли у південному поселенні раніше цього тижня.


Коли собаки загинули в дорозі, Сян знав, що американець вжив запобіжних заходів. Він не збирався дозволяти Сяну втекти, тому було ясно, що американець не та людина, яка може нічого залишати на випадок. Він прийде встановити смерть Сянга.


Сян затремтів від гніву. "Помри, проклятий американець", - прошепотів він ночі. «Помри першим».


Одна година, дві. Він сидів навпочіпки, гріючись ненавистю. І ось, нарешті, почувся слабкий на вітрі гавкіт собак.


Сян швидко витяг праву руку зі своєї рукавиці з овчиною і засунув її до кишені своєї куртки. Пальці стиснулися довкола автоматичного пістолета. Китайці знають його як Type 54, їхню копію російського 7,62-мм ТТ М 1933 року Токарєва. Сян повільно вийняв з кишені пістолет і завів затвор з одним з восьми патронів «Маузер», досить важких, щоб пробити фут сосни. Потім він опустився животом у сніг між слідами, залишеними його розбитими нартами, і визирнув за візир своєї зброї.


При світлі місяця це буде нескладно. Чітко окреслена мета наближається щодо нього перед собою. Хсян сунув пістолет назад у кишеню, опустив голову у білій кепці і став майже невидимим у снігу. Потім він почав рахувати. Американець матиме хороших собак, швидкість яких може дійти до тридцяти п'яти кілометрів на годину. Але з втомою доводилося зважати: двадцять п'ять на годину. Приблизно дві з половиною хвилини на кілометр. Чотириста метрів за хвилину. Сім метрів за секунду.


Коли знову почув звук, він став ясніше. І, насторожившись, він міг розрізняти звуки різних собак. За мить почувся скрегіт саней.


Хсян витяг пістолет. Він не бачив сани, поки вони не опинилися за сто ярдів від нього. Він вискочив зі снігової засідки: мчали собаки, вибоїста купа покритих ковдрами припасів тяглася по всій довжині саней, а потім висока темна постать, що висувається із задньої частини санок, погойдувалася через примарний краєвид.


Сян повільно порахував до десятої і відкрив вогонь. Подивившись через козирок на голову темної фігури позаду собак, що набігали, Сян побачив невеликий пучок, можливо, голову і волосся, що на мить з'явилися в місячному світлі, перш ніж пірнути в сніг. Але нерухомий водій та гавкіт собаки продовжували мчати.


Сян стріляв знову і знову. І знову. Собаки, сани та чоловік продовжували шуміти, нависаючи над його засідкою. Тепер він не міг схибити. Вказівний палець Сянга знову обвився навколо спускового гачка. Пістолет прогримів знову.


Його поле зору заповнювали дикі очі собак, язики, що стирчали зі слинних пащ, лапи, що скреготали по хуртовому снігу, як поршні пекельної машини. Сян підвівся навколішки і знову вистрілив через проміжок між ним та фігурою у темній куртці. Потім він кинувся з траєкторії саней, що мчать.


Поблизу, коли пролетіли сани, Сянг побачив, що фігура не має обличчя. Парк був порожній. Він витратив свої дорогоцінні кулі на опудало. Наступного моменту він побачив, як вантаж на санях піднявся, коли щось вилетіло з укриття під ковдрою.


Тонкий клинок блиснув у місячному світлі.


Хсян змахнув пістолетом нагору, коли стилет ударив його, відправивши його на спину в сніг. Сильна рука схопила його за зап'ястя і подрібнила кістку.


Хсян спробував знову підняти пістолет.


Він закричав. - 'Хто ти?' "Хто ти, хто так добре вбиває?" Майнув стилет.


В останній короткий момент свого життя Сян почув дві речі.


Як капає кров у сніг.


І ім'я: "Нік Картер".


## Глава 1


- Ти абсолютно впевнений, що Хсян мертвий, Нік?


Бувають моменти, коли Девід Хоук може дратувати, і це був один із таких моментів. Засідає в штаб-квартирі АХ у Вашингтоні, коли його пом'ятий твідовий костюм пропах смердю його дешевих сигар, Хоук знімався у своїй постановці «Довершений бюрократ».


Коричнева папка з позначкою «Картер-Хсян» лежала перед ним по діагоналі, і Хоук, потягнувши за недопалок, доклав усіх зусиль, щоб переконатися, що я не побачу нічого з його вмісту. Крім папки та сигари, його головною милицею була стара перова ручка, яка продовжувала писати в папці, поки я описував події в Арктиці.


Я подивився на годинник і витріщився на синю хмару диму, що нависла над сивою головою Хоука. "Хсян мертвий рівно п'ятдесят чотири години сім хвилин і шістнадцять секунд", - сказав я.


Перо Хоука продовжувало дряпати папір.


«Йому двічі встромили в горло стилет. Перше поранення пошкодило сонну артерію, друге розкрило трахею. Тіло досі там. Якщо ви хочете піти і побачити тіло, я можу розповісти вам про нього вздовж та впоперек.


— Ну, Нік, — сказав Хоук. - Не так вороже. Ви ж знаєте, як справи з нашими у Вашингтоні. Ми живемо паперової тяганини. Як ми ще можемо виправдати себе? Такі агенти, як ви, плейбої Killmaster, отримують усі задоволення, всі пригоди, усі подорожі. Не шкодуй нам цих кількох жалюгідних моментів.


Хоук усміхнувся мені шириною приблизно з довжину недопалка його сигари. - Добре, Нік, - сказав він. 'Дякую. Не тільки від свого імені та АХ. Є деякі високопосадовці, які хочуть, щоб ви знали, що вони цінують те, що ви там зробили».


Я видав відповідні звуки подяки.


"Хсян працював, щоб завдати нам дуже серйозних неприємностей", - сказав він. — І я боюся, що тепер ми побачимо більше за таких, як він. Крім того, що це досить дороге хобі, війна стала дуже рідкісною. Тобто війна по-старому, з арміями та зброєю, з масовими руйнуваннями в чистому полі.


Хсян був солдатом нового типу: економічним воїном. Менше копій, більше мізків. Майже хірургічне знання вен світової економіки та бажання маніяка розкрити їх. Результат залишається тим самим: загибель націй і народів, повалення всіх цивілізованих систем, породжених життям. Але вартість операції нижча, а цілі легко приховати».


Хоук вийняв із рота сигару, схилився над своїм столом і заговорив дуже повільно, дуже чітко та дуже обдумано. - Але небезпека не менша.


Він махнув рукою перед обличчям, ніби стираючи невидимий жах.


«Ви бачили цвітіння сакури дорогою сюди?» він запитав.


- Так, - сказав я.


"Навесні Вашингтон може багато чого запропонувати", - сказав він.


Я глянув на нього різко. Знаючи його дивну манеру доходити до суті, мені неважко було запідозрити його в тому, що він намагається обтяжити мене якоюсь конторською роботою. Я повинен був знати його краще.


«Як би гарний був Вашингтон, — сказав він, — я вважаю, що є місця й кращі».


- Не для тебе, - сказав я.


Хоук засміявся. - Як щодо відпустки, Нік?


Мої брови піднялися до лінії росту волосся, але перш ніж Хоук встиг насолодитися своїм маленьким подивом, я знову опустив його.


Я запитав. - "Що за жарт?" .


'Жарт?' — сказав він, запалюючи ще одну брудну сигару.


— Ти чув мене, — сказав я.


Хоук грав скривджену невинність. Коли я заплачу комусь багато грошей, щоб він зробив для нього копію Оскара. - Чому ти сумніваєшся в мені, Нік? Я коли-небудь брехав тобі?


Нам обом довелося розсміятися.


- Серйозно, - сказав він. - Як щодо поїздки? Він відкинувся на спинку крісла, що обертається, його очі вивчали стелю, ніби це була карта світу.


«У якесь приємне і тепле місце, де можна позбутися арктичного холоду», — сказав він.


Я чекав, нічого не говорячи.


«Ах, візьмемо, наприклад, Французьку Рів'єру. Я чув, що пізно навесні там гарно, якраз перед тим, як туди стікаються туристи. Місце на кшталт Ніцци. У мене було достатньо інформації. — Слухайте, — сказав я. «Ти говориш про відпустку чи роботу?»


Ідея Хоука про чесну відповідь була новим питанням. — Ти знаєш, хто зараз у Ніцці?


— Скажи мені, — сказав я.


«Просто одна з найкращих кінозірок Америки».


Я сказав. - 'Справді?'


- Так, справді, - сказав Хоук з акулою усмішкою. — І вона, здається, також одна. Минулої ночі вона була там, зовсім одна, у Палаці Медітерані, грала та програвала в рулетку, і ніхто не міг її втішити. Хоук похитав головою від «суму» всього цього. - Добре, - сказав я. 'Я здаюсь. Це хто?'


Його очі трохи звузилися, коли він відповів: "Ніколь Кара".


"Ніколь Кара, - сказав я, - загинула в авіакатастрофі чотири роки тому".


'Справді?' - сказав Хоук, кладучи мій квиток на літак через стіл.


Розділ 2


Він був справжнім виродком.


Я стояв і дивився на нього в скляній клітці, не помічаючи нічого, крім його роботи. Крихітна пташина голова, нервові очі, що мерехтять за парою окулярів, що примостилися на довгому дзьобі носа. Його кістляве тіло смикалося від нервової напруги, ніби він завжди збирався втекти, коли злякався. Нікотинові пальці перегортали фотографії на покритому попелом столі. Один у своїй маленькій кімнаті з гарним оглядом своїх шаф для документів, які стояли там, як великі ряди надгробків на переповненому цвинтарі, він почував себе у своїй стихії. Х'юберт Уїклоу, шанувальник фактів, зберігач спогадів, носій забутих даних. Його імперія була запорошеним архівом Єдиного національного інформаційного агентства.


Промені світла, що проникли крізь забруднене нью-йоркське повітря через високі вікна кімнати, приносили єдине полегшення. Повітря повисло нерухоме і важке від пилу в кімнаті.


У цьому величезному мавзолеї забальзамовано минуле: журналістські останки полковників, які керували десь у Латинській Америці тиждень чи місяць; вбивці, чиї злочини порушували громадськість близько чотирнадцяти днів; шахраї, спортсмени, президенти, прем'єр-міністри, вигнані королі, величезна міжнародна низка людей, які на мить заволоділи примхливою увагою преси, а потім прослизнули далі, щоб бути практично забутими. Але не Х'юберта Уїклоу.


У гігантських схованках його розуму нагромаджувалися імена, факти, дані та статистика, як скарби скнари. Те, що він не міг відразу згадати по пам'яті, він міг знайти за десять хвилин, дістаючи минуле зі схожих на могили ящиків своїх картотечних шаф.


Є люди, які можуть зробити таку пам'ять прибутковою, але не Х'юберт Уїклоу. Помістіть його серед незнайомців, змусіть його виступати і розкажіть йому, як розбагатіти, надаючи лише простий факт, і все, що вирвалося з його тонкого рота, було безпорадним заїканням. Він знизував плечима і простягав руки долонями вгору. Він похитав головою. Краплі поту грали на його чолі і скочувалися по носі.


Х'юберт Уїклоу був наділений дивним і тонким генієм. Виродок було для нього добрим словом. Друг теж.


Я почистив горло.


Здригнувшись, він підняв очі. Рука торкнулася купи фотографій на підлозі. Його обличчя почервоніло. Рука шльопнула по сигареті, що тліла в попільничці, промахнулася і покотила сигарету по столу.


— Чорт забирай, — сказав він. 'Прокляття.'


- Заспокойся, - сказав я. "Це просто я."


Йому вдалося знайти свою сигарету, і тепер, нахилившись навпіл у кріслі, він старанно вишукував фотографії під своїм столом.


Його слова закружляли крізь клуби диму. — Дозвольте мені спершу прибрати безладдя. Ось там. Прокляття. Я почув, як він ударився головою об стіл унизу, а потім знову з'явився зі своїми фотографіями; почервонілий, але доволтний.


Він акуратно поклав їх на стіл, підвівся і простяг руку. - Як справи, Нік?


- Як завжди, - сказав я. 'А у тебе?'


"Я роблю все, що можу", - сказав він.


Він узяв чарку фотографій зі стільця в кутку своєї кімнати і поклав їх на підлогу. - Сідайте, - сказав він.


'Сідаю.'


Прилаштувавши свій скелет назад на крісло, що обертається, він погасив сигарету, запалив іншу, приставив її до куточка рота і швидко затягнувся. Попіл пролетів повітрям і приземлився йому на сорочку. " Все ще об'єднані преса та телеграфні служби?" Цей псевдонім був єдиним, що колись вказував на заборонену тему моєї роботи. - Справді, - сказав я.


"Ну, що ми можемо зробити сьогодні для наших колег-журналістів?" — спитав він з усмішкою.


— Мені потрібна інформація, — сказав я.


Х'юберт ковзнув уперед по столу. - Розкажіть мені про це, - сказав він.


- Ніколь Кара, - сказав я.


«Загинула 3 березня 1972 року в авіакатастрофі в аеропорту Франкфурта, внаслідок якої загинули тридцять шість пасажирів та екіпаж «Каравели», найнятої…»


Я підняв руку. "Хууууууу".


"Я не хотів змушувати тебе відчувати, що мене там більше немає".


— Це навіть не спадало мені на думку, — сказав я. «Давайте зупинимося на деталях. По-перше, ви впевнені, що вона мертва?


'Без сумніву.'


Я запитав. — "Хіба ви ніколи не чули нічого зворотного? «Сумні в пізнанні тіл. Чутки, які ви завжди чуєте в таких випадках: не зовсім помер, страшенно понівечений, замкнений десь у санаторії?"


- Ні, - сказав Х'юберт. - Вона мертва. Ніхто, навіть фан-клуб, не висловив іншої думки».


"Ніколи жодних вказівок на протилежне?"


"Ні, і абсолютно ні".


- Добре, - сказав я. «Друге та останнє питання: припустимо, я зустрічаю жінку, яка виглядає точно як Ніколь Кара, так би мовити, повний двійник. Звідки мені знати, чи справжня вона чи самозванка?


- Важке завдання, - сказав Х'юберт. Він загасив цигарку, заклав руки за голову і відкинувся назад, заплющивши очі. — Ніколь Кара, — промимрив він. Ніколь Кара. Ви маєте знати її дані. Вага, зріст, колір очей, волосся. Вона блондинка від природи чи була. Він говорив задумливо. «Найважливіші дані – це просто факт. Вам потрібно щось особливе, чого ви ще не бачили у кіно».


'Саме так?'


"Як маленька родимка, дуже високо на внутрішній стороні її лівого стегна".


'Точно?'


"Більше, ніж просто чутки", - сказав він. «Я не можу згадати, де я прочитав це, але я вірю цьому. Думаю, ти можеш на це розраховувати, Ніку. Це найкраще, що я можу вам запропонувати.


Я встав і потис йому руку. "Я не знаю, як ти це робиш, - сказав я, - але ти диво".


Х'юберт дозволив собі досить посміхнутися і встав. "Є ще дещо, що тобі може знадобитися знати, Нік". Я глянув на нього.


«Ви друга людина, яка виявляє великий інтерес до Ніколь Кара, який зайшов до мене за останні шість тижнів».


— Продовжуй, — сказав я.


«Як ви знаєте, Uni-National News стосується не лише преси. Ми також є комерційним агентством. Будь-хто може зайти сюди і купити те, що ми пропонуємо. В основному це фотографії, переважно для книг. Близько шести тижнів тому сюди зайшов хлопець і хотів купити копії всіх фотографій Кари у нашому архіві».


«У вас уже були такі прохання, чи не так?»


- Іноді, - сказав Х'юберт. «Зазвичай, однак, вони спочатку приходять сюди, щоб переглянути всі фотографії, і лише потім кажуть їм, що хочуть. Цей хлопець купив не дивлячись. То була перша незвичайна особливість.


- А друга?


«По-друге, останні кілька років не було особливого інтересу до Ніколь Кара. Після її смерті було випущено кілька книг. Вийшли одноразові спогади фан-клубу. І це все було. Потім ми отримали запит на одну фотографію, щоб проілюструвати найпопулярнішу історію тих років. Тож просити у неї все, що в нас було, було другою його незвичайністю».


- А третя? .


— Ти маєш дівчину на ім'я Вільгельміна. Це було твердження, а чи не питання.


Вільгельміна – досить смертоносна подружка, точніше пістолет типу Люгер. Вона ніколи не була далекою від мене. Не більше, ніж Хьюго, мій стилет та П'єр, газова бомба.


— Цей хлопець мав таку дівчину, — сказав Х'юберт. «Під лівою пахвою».


'Як він виглядав?'


- Здоров'як, - сказав він. — Один із тих широкоплечих, кремезних типів. Обличчя як у неандертальця. Очі сховані за сонцезахисними окулярами. Шрам на лівій вилиці, близько двох з половиною дюймів завдовжки.


— Він сказав, що збирався робити із цими фотографіями? “Це було майже все, що він сказав. Він сказав, що хлопець, на якого він працював, був без розуму від неї.


- Ти знаєш його ім'я?


Х'юберт порився в купі квитанцій у шухляді столу. "Тобі сподобається, Нік", - сказав він, вибираючи одну.


Я глянув на папір, який він мені простяг. Підпис клієнта був унизу. Поруч каракулі, які б ганьбили шестирічну дитину: Джон Сміт.


«Він був такий чудовий, як і виглядав», — зауважив Х'юберт. Мабуть, у тому, як я глянув на свого старого друга, було щось звинувачуюче, бо його голос звучав майже як оборона. - Давай, Нік. Звідки я міг знати? Будь-хто може зайти сюди та купити все, що захоче».


— Не звертай на мене уваги, — сказав я. — Зрештою, ця людина могла бути абсолютно невинною. Можливо, це просто збіг.


"Звичайно," сказав Х'юберт, коли я йшов до дверей. 'Є і такий шанс.'


Я знову потис йому руку і попрощався. Він продовжував дивитися, поки я йшла довгим коридором до ліфта.


"До побачення, Нік", - почув я його голос. 'Бережи себе. Будь обережний.'


Розділ 3


'Бережи себе. Будь обережний.'


Ці слова не могло заглушити навіть люте ревіння двигунів у тридцяти тисячах футів над Атлантикою. Все це було зловісним. Відпустка, яка не була відпусткою. Проклятий Хоук. Красива дівчина, яка могла бути чи не бути мертвою.


Я подивився на свій тацю з їжею. З моря коричневого соусу, що оточував шматок недосмаженого м'яса, наче око циклопу, дивився зляканий шматок цибулі.


Тінь перетнула мій погляд. Я почув, як стюардеса запитала. - 'Не голодний?'


Я похитав головою.


Її довга тонка рука пройшла переді мною, щоб узяти тацю.


Я випередив узявши склянку віскі. - Мені це подобається, - сказав я. — Можливо, це допоможе мені заснути.


- Так, - сказала вона. — Це теж один із способів. Я подивився на пару яскраво-блакитних очей і пустотливу усмішку.


"Я чув, що є й інші напої".


- Так, - сказала вона. — І краще для печінки.


Я закурив одну зі своїх цигарок із золотим мундштуком. — І для легень теж, я думаю.


- Так, - сказала вона. — Для легенів також. Ви зупинитесь у Парижі?


'Ні. У мене пересадковий рейс із Орлі через сорок хвилин після того, як ми там приземлимось.


'На жаль. А якщо ні, то я міг би показати вам пам'ятки.


- Так, звичайно, - сказав я. — Але, можливо, вдруге.


'Можливо.'


Вона взяла аркуш і повернулася, щоб піти.


"Думаю, тобі краще принести мені ще віскі", - сказав я їй ззаду.


Чортів Хоук, знову подумав я. Навіть скотч не допоміг би мені.


Я все ще був у поганому настрої, коли того ж дня приземлився в аеропорту Ніцци рейсом з Парижа. З таксі, яке доставило мене до готелю Beau Rivage на Quai des Etats-Unis, я міг бачити залиту сонцем гладь Середземного моря з одного боку. З іншого — майже безперервна лінія готелів, вілл і висотних будівель, що штовхають одна одну, як купка розпещених дітей на легендарних ігрових майданчиках багатіїв.


Мій номер був із видом на море. У високі французькі двері дув прохолодний вітерець. Я розпакував свої сумки, поклав Вільгельміну, Х'юго та П'єра у два згорнутих рушники і поніс їх на гальковий пляж.


Цілу годину я лежав із заплющеними очима, слухаючи шепіт води об берег.


Коли я повернувся до своєї кімнати, не було потреби робити звичайну перевірку. Не можна було заперечувати те, що хтось був усередині.


На столі для сніданку стояв великий кошик із фруктами. Ананас мав білу картку, прикріплену до зеленої стрічки. Почерк належав якомусь французькому крамарю, але справжності передавача сумнівів не було. «Ласкаво просимо на Французьку Рів'єру», - говорила листівка. — Нехай твоя відпустка буде всім, на що ми можемо сподіватися.


Хоук – мудак! З того моменту, як я повернувся з басейну, він турбував мене, бісів, сміявся з мене. Спочатку передбачалося, що Хсян міг утекти від мене. Тоді це було не таке очевидне запрошення взяти не таку очевидну відпустку. У минулому також були часи, коли Хоук скупився на подробиці завдання. Я міг це зрозуміти. Були такі речі, які, як він знав, не були такими безпечними, як я знав, враховуючи ризик бути схопленим. До того ж, мені не обов'язково було знати все, щоб виконати своє завдання. Але, правду кажучи, я не мав жодного уявлення, навіщо я в Ніцці. Яка справа Хоуку, чи жива Ніколь Кара чи ні?


Мої руки були стиснуті в кулаки. І кров шалено стукала у вухах. Заспокойся, сказав я собі. Припустимо, що старий у своїй дірі на Дюпоні Круг у Вашингтоні знає, що робить. А потім, якщо ви не знаєте, що це таке, спробуйте дізнатися щось. Просто дозвольте речам відбуватися. Саме це незнання завдає вам стільки неприємностей.


Дія. Це було те, що мені було потрібне. Тоді я завжди почував себе краще. Час очікування добіг кінця. Я прийняв душ і одягнувся надвечір. У кишені куртки був мій новий паспорт на ім'я Ніколас Андерсон. Куди б я не пішов, пістолет, стилет і газова бомба могли шокувати, особливо якщо охорона була настільки проникливою, як я підозрював.


Цього разу Вільгельміна, Х'юго та П'єр залишаться. Вони були супутниками Ніколаса Андерсона, туриста. Але людина на ім'я Ніколас Картер у ранзі Killmaster АХ був би дурнем, якби вийшов один. Я встромив за комір два леза з однією ріжучою кромкою. Третє було у поясі на спині. Вони лежали плазом, невидимі, обнадійливі та смертоносні.


У мене ще буде час повечеряти до того, як розпочнеться вечірня робота. Вийшовши з готелю, я повернув ліворуч, перетнув Quai des Etats-Unis на наступному кутку і почав довгу звивисту прогулянку вздовж моря до гавані, щоб пообідати десь на свіжому повітрі, на самоті і при свічках, зі смаженими креветками, рататуєм і білим вином. . .


Я не поспішав. Тепер, коли я був готовий діяти, я втратив цю надмірну стимуляцію. Я насолоджувався їжею та навколишнім середовищем. З іншого боку гавані на ніч заходили яхти та траулери. Небо потемніло, перетворившись із блакитного на чорне. У ресторанах через дорогу мерехтіли вогні. Я зробив останній ковток вина і загасив цигарку.


Якби в мене була відпустка, вона вже закінчилася б. Настав час було починати.


З оголеними грудьми, підтримуваною юними руками, вона піднялася з моря високої трави і яскраво-червоних квітів, бліда хтива провісниця темних задоволень і всепроникних насолод для тих, хто готовий піддатися спокусам усередині кремової будівлі. за нею. Якби статуя мала ім'я, нікому б і на думку не спало його додати. Але з огляду на обстановку вхід до казино, можливо, ці зусилля були зайвими. Леді Фортуни буде достатньо.


Palais de la Méditerranée на Англійській набережній у Ніцці не є ні найкращим, ні найгіршим казино на Лазурному березі. Тим не менш, воно професійно, ефективно і однаково привітне як до туристів, які обмежують свій ризик десятьма-двадцятьма доларами за ніч, так і до гравців, які вимагають вищих ставок.


Нагорі подвійні вигнуті сходи, що ведуть на другий поверх, що тягнеться у всіх напрямках, відомої як Les Salons de la Mer, я повернувся до Секретаріату. За прилавком, що більше виглядав як гардероб, сиділи двоє чоловіків у фраках, бліді, з виглядом непорушного скептицизму. Поруч із ними сиділа молода жінка з важкими очима, одягнена в жалобну сукню, і ділилася своїми сумнівами щодо людства, що проносилися перед їхніми втомленими очима. Декілька туристів, очевидно, з однієї з численних конференцій, які постійно проводять міська рада Ніцци, зібралися біля столу.


Пробираючись крізь них, я поклав свій паспорт та п'ятифранкову монету на прилавок. Монети вистачило на вхідний квиток на один вечір. П'ятнадцять франків на тиждень, тридцять на місяць, шістдесят за сезон. Все, що мені було дозволено зробити всередині, я зробив велику здогад тут. Я ставив на саму удачу, ставлячи на те, що за один вечір виграю те, що послав мені Хоук.


Один із скептично виглядаючих чоловіків відкрив мій паспорт «Ніколас Андерсон», дивився на фотографію, а потім оглянув моє обличчя.


Я заповнив форму, поки він перевіряв мій паспорт в архіві в кутку за ним. Задоволений, він подряпав моє ім'я на жовтій картці казино з двома бордовими смужками збоку і підсунув її до мене.


Двоє охоронців біля входу до Les Salons de la Mer кивнули мені, коли я підійшов до дверей.


Я стояв на вершині трьох мармурових сходів, що вели до розкішної зали; кімната на різних рівнях, широка та довга, як футбольне поле, повністю вкрита червоним. Навпроти мене червоні штори обрамляли вікна з видом на море. На маленьких балконах зовні, залитих місячним світлом та вологим весняним бризом, пари пили напої та розмовляли, перекриваючи шум вуличного руху. Між мною та балконами ліворуч і праворуч стояли столи. Рулетка, кістки, баккара, блекджек, écarté, trente et quarante. Під м'яким світлом криваво-червоних екранів оберталися срібні шестерні, карти шепотіли об зелену тканину, стукали гральні кістки і текли фішки в безперервному кругообігу втрат і прибутків.


Я швидко пройшов через кімнату, зупинившись у одному з двох барів, щоб випити. Народу на початку сезону було небагато. Декілька столиків було закрито. Іноді над гулом різко лунав голос: «Рієн ne va plus», і тут я почув цокання кульки зі слонової кістки об стінки рулетки.


Нічого особливого у публіці не було. Американці стовпилися навколо столів для блекджека та гри в кістки. Група баккара складалася в основному з британців і людей похилого віку, а міжнародна сцена була зосереджена навколо столів для рулетки. Там було кілька всюдисущих японців у синіх костюмах, білих сорочках та справжніх краватках, два араби, жменька греків, кілька скандинавів, іспанець, німці, англійці та американці.


Сидячи на вільних стільцях, напружені жінки похилого віку, озброєні огризками олівців, схилилися над аркушами паперу, розробляючи суворі системи на кшталт Д'Аламбера і Скасування.


Я встав за однією з цих старих жінок за столиком, найближчим до входу. Там я мав поле зору, яке не дозволяло нікому проникнути непоміченим через головний вхід.


Я дав одному з круп'я двісті п'ятдесят франків. "У фішках по п'ять", - сказав я йому. Купюри зникли у настільному сейфі через жадібну щілину з латунним носиком. Зі скарбниці, повної різнокольорових жетонів різної гідності, до мене ковзнуло п'ятдесят жовтих дисків. Я дозволив їм дощем стекти в кишеню куртки.


На якийсь час я дозволив собі заснути під дзвоном ставок, гуркотом колеса, ритуальними криками круп'я, злитими в нескінченний ритм:


- Неф. Руж. Порушення. Faites fox jeux. Рієн не ва плюс. Кінз. нуар. Порушення. Faites vous jeux. Рієн не ва плюс. Гвинт-хуїт. Руж. пара. '


Щоразу, коли двері відчинялися, я з надією підводив очі, але марно.


Я поліз у кишеню і почав робити ставки. Іноді стіл забирав мої фішки, іноді віддавав. Мої думки були лише наполовину про колесо. Я грав за вищими ставками.


Минуло півтори години. Занудьгувавши, я переключився на ставки на окремі числа. Я склав кількість літер у Ніке Картері, довів до десяти і програв. Я склав кількість літер у Ніколасі Андерсон, поставив на шістнадцять і знову програв. Я склав букви Девіда Хока, поставив на дев'ять і програв. Я склала кількість літер у Ніколь Кара і знову поставила на десять.


Моя фішка була тільки на числі на зеленому аркуші, шанс 37 до 1. Круп'є ворухнув зап'ястям, і величезне колесо почало обертатися проти годинникової стрілки. М'яч зі слонової кістки метнувся в колесо за годинниковою стрілкою проти потоку чорного дерева, наче метеор у нічному небі. Рієн ne va plus, — гаркнув круп'є. Колесо сповільнилося. М'яч випав з-під обідка, перескочив через перегородки, сповільнився, підстрибнув раз, другий і впав у коробку номер десять. Граблі підштовхнули до мене стопку жовтих фішок і одну рожеву стофранкову.


Я підібрав їх, засунув кілька жовтих круп'є, що зробив ставку, і нахилився, щоб зібрати решту.


Коли я знову підняв погляд, вона стояла там, навпроти мене, з іншого боку столу. Вона була захоплюючою. Медово-світле волосся, прибране з її засмаглого обличчя і перев'язане блідо-зеленою стрічкою, оголювало високі вилиці, що підпиралися красою, яку не міг простежити час. Тонка біла сукня з низьким вирізом на шиї, щоб показати пишність її повних грудей, звисала з її багато складеного тіла. Я побачив, що ніщо не заважає її твердим соскам притиснутися до прохолодної ніжної тканини.


Вона полізла в гаманець і витягла банкноту сто франків. "П'ять фішок", - сказала вона круп'є.


Він спритно обернув купюру навколо дерев'яного диска і пустив її у мідний жолоб ненаситного склепіння. Вона взяла сумку під пахву, а обома руками стиснула фішки, як дитина, що стискає гору печива. Жест був настільки безневинним, що мені довелося посміхнутися. У цей момент вона підняла очі і витріщилася на мене через стіл очима, сяючими, як смарагди, що горять. Потім вона знову опустила очі із замішанням на ці вилиці і продовжувала дивитися на стіл. Вираз її обличчя став серйозним, похмурим. Простягнувши руку між гравцями, вона поставила одну зі своїх жовтих фішок на сімку. Вона програла, поставила на шістнадцять та програла. Вона поставила на сімнадцять і програла. Вона поставила на дев'ятнадцять і програла. Вона поставила на двадцять шість і програла. Вона поставила на тридцять три та програла.


Десять разів поспіль вона ставила на одне число, найгірші шанси на столі, і десять разів поспіль програвала. Тепер її подих почастішало, і від хвилювання її грудей рухалися вгору і вниз, спустошуючи тонку тканину сукні. Руки з рожевими лакованими нігтями, що стискали її скарб, тремтіли, і після ще двох турів вона змогла втримати те, що залишилося, в одній руці.


Я ніколи не думав, що вона грає на задоволення. Тонкий шар поту блищав на її шиї знизу, і одного разу, коли колесо повернулося, вона прикусила губу. Я дивився, як пальці її правої руки витягли ще один жетон із запасу її лівої руки.


Вона глянула на нього. Її губи склали німі слова. — Будь ласка, — сказала вона. 'Будь ласка.'


Вона поставила фішку під номером дев'ять. Ритуал повторювався: обертання колеса проти годинникової стрілки, зали в інший бік; у той момент, коли м'яч впав, пролунав крик: «Рієн ne va plus» і тиша, в якій чекали гравці.


Навіть якби я був глухим, все, що мені потрібно було зробити, це подивитися їй у вічі, щоб дізнатися результат. Дві сльози хлинули з-під її вік, балансуючи там, щоб скотитися її щоками. Я бачив, як її тіло напружилося. Вона насилу проковтнула, і її сльози зупинилися.


Вона подивилась на свою руку. Залишилось шість фішок. Її довга коричнева рука обхопила одну з них та помістила її під номером двадцять чотири. Цього разу вона заплющила очі, коли колесо повернулося. Результат був не кращим. Не минуло й десяти хвилин, як у неї залишилося лише дві фішки. Хвилювання її не поменшало, але тепер вона, здавалося, майже змирилася зі своїм нещастям. Вона не вагалася. Вона поставила фішку під номером тринадцять.


— Щаслива, — гукнув я її через стіл.


Вона подивилася на мене і спробувала посміхнутися. Але вона не могла зупинити тремтіння підборіддя та губ, а очі її блищали від сліз. Вона знову прикрила їх, уникаючи мого погляду.


Я продовжував дивитись на неї. На задньому фоні вгорі відчинилися двері. Увійшов чоловік. Він був схожий на того здорованя, який збирав дані про неї.


Розділ 4


Він постояв там всього частку секунди, перш ніж його гострі очі вистежили її. А потім його суперглянцеві чорні гострі туфлі з гуркотом скотилися вниз сходами до червоної килимової доріжки. Я вже підходив довкола столу до неї.


Прямо за нею, посміхаючись від жорстокого задоволення, яке зморщило його шрам на щоці, він підняв руку і встромив свої пухкі пальці в плоть її правої руки, трохи вище ліктя. Він щось прошепотів їй на вухо.


Вона напружилася, обличчя її завмерло від страху. Рішуча, але обережна, боячись заподіяти неприємності, вона спробувала вирватися з його наполегливої хватки. На її засмаглій шкірі виднілися білі плями від грубого тиску його хватки.


Я підійшов до неї з іншого боку, вся доброта та невинність.


"Ах, ти там," луною повторив я. — Я вже почав думати, що тебе втратив. Якщо тобі набридла рулетка, як щодо випити?


У тиші я почув, як круп'є сказав: «Одиниця». Вона знову програла.


Коли дешеві парфуми огорнули його, як сморід із каналізації, а його чорний шовковий костюм заблищав у м'якому світлі казино, Поллард Віллоу опустив руку і направив на мене всі свої розумові здібності. Незважаючи на духи, незважаючи на свій костюм, він завжди матиме вигляд людини, яка провела більшу частину свого життя в харчевнях, де мухи снують над пирогами.


— Хто ти, чорт забирай? — спитав він пошепки. Це був добрий знак. Він не збирався влаштовувати сцену.


'Може, пан. Сміт? була моя відповідь.


Він сказав. - "А?"


Я не дивився на нього. — Ну як щодо випити? - сказав я їй. — Ти виглядаєш так, ніби тобі непогано освіжитись.


- Так, - сказала вона. 'Так дякую. Звичайно можу.


— Що ж, це чудово, — сказав я. - "Ходімо?"


— Ця дама призначена зустріч в іншому місці, — сказав він.


- Ти кажеш це, - сказав я. — Але ж дивно, що вона мені про це не сказала.


— Слухай, малюку, — сказав він. — Послухайся у мене гарної поради і забирайся звідси. Не суй свій ніс у те, що тебе не стосується.


"О, але воно стосується мене," сказав я. - Ви чули молоду леді. Вона хоче випити зі мною.


Його обличчя почервоніло. "Не змушуй мене питати тебе занадто багато разів", - сказав він.


Його рука недбало відкинула куртку, навмисно показуючи мені те, що було заткнуте за пояс, а також показуючи мені, що в нього більше мужності, ніж здорового глузду, і що безпека Пале - де-ла-Медітеране не така надійна, як я думав. Судячи з тієї частки секунди, що я побачив цю зброю, мені здалося, що він підкріпив свій привід мексиканським Trejo. а миролюбні, як піроманьяк на пороховому кораблі. Модель 1 - брудна і дуже незвичайна зброя. Він має селектор у лівому верхньому кутку магазину. Коли ви перевертаєте його та натискаєте на спусковий гачок, пістолет робить вісім пострілів автоматичною чергою.


Дівчина задихалася. — Не будь ідіотом, Гвідо, — сказала вона.


— Я не думаю, що ти використовуєш його, — сказав я йому.


— Я не ризикував би.


— Я сподівався, що ти скажеш, — сказав я.


Я обережно взяв її за руку, і ми попрямували до дверей. Позаду нас Гвідо пробурмотів прокляття.


Його розум, або що там ховалося за цим неандертальським чолом, мав пройти через неабияку боротьбу, щоб дійти висновку або згадати, що хтось наказав йому зробити. Він не видався мені типом, який стане генієм у розділі незалежного мислення.


Тим часом ймовірність того, що він відкриє вогонь, зменшувалась з кожним дюймом, коли ми збільшували відстань між нами. Гвідо був навчений діяти, а не думати, і якщо він одразу ж приступить до справи, щоб обміркувати ситуацію, ми матимемо достатньо часу, щоб прогулятися до Парижа.


Поки я утримував напружене тіло дівчини від лінії вогню, ми поспішили до дверей. У Гвідо більше мужності, ніж здорового глузду, але кожна секунда підтверджувала моє переконання, що він був запрограмований уникати яскравих сцен.


Це було лише кілька секунд, перш ніж ми досягли вершини сходів, але це завжди здається довшим, коли один із цих задоволених кур'єром клієнтів перемелює щось у своїй голові.


Пройшовши через двері, ми пройшли через передпокій до лівого крила сходів, які двома арками спускалися вниз до входу до Палацу Медітерану.


За кілька хвилин я почув важкі кроки на інших сходах і, глянувши в той бік, побачив, як Гвідо пробіг униз, майже поряд з нами. Його очі з-під зімкнутих брів були сповнені люті.


Він був всього за два-три кроки від нас, коли ми вискочили з парадних дверей Палацу в прохолодну ніч. Шукачі задоволень все ще приходили, хоч і в меншій кількості. Коли я озирнувся, перед входом прослизнули чорний «Сітроен» та білий «Мерседес». Коли ми проходили повз статую Леді Фортуни, я побачив, що Гвідо стоїть нерухомо, пухкий силует на тлі вогнів казино, він піднімає кулак і махає їм.


- Біжи, - сказав я дівчині.


- Так, - сказала вона. 'Я знаю.'


Ми побігли Англійською набережною. Легкий туман, що йде вглиб суші з моря, покривав ланцюжок вогнів біля входу в бухту Ангела, як м'яку тканину. У важкому повітрі вздовж стовпів безвольно висіли триколірні вимпели, які мали надавати дорозі святкового вигляду. Рух заспокоївся, тишу порушувало рідкісне ревіння двигуна.


Дивне, зловісне повітря висіло над берегом, відчуття сирої гнилі, що наростає в темряві, відблиск справжньої веселості дня і вечора, тепер розсіяний ніч, що крадеться.


У тиші ми поспішили крізь світло та тінь. Тераса готелю "Вестмінстер" була залита жовтими лампами, а жовті свічки мерехтіли на столиках зовні, де літні гості, закутавшись від вогкості, пили каву і боролися з обіймами самотнього сну. За готелем виднілася напівзруйнована вілла Прат, нежива за ширмою з пальм та обвітрених віконниць.


Я озирнувся. Від Гвідо не залишилося й сліду. Проте, я відчував, що за нами стежать. Ми пройшли готель «Вест-Енд» та музей Массена, де між пальмами за залізною брамою грали прожектори. Попереду на тлі залитого місячним світлом неба, немов пухкі жіночі груди, виднівся купол готелю «Негреско».


Я зупинився і повернув дівчину до себе обличчям. Її обличчя почервоніло від збудження, а очі заблищали. Її тіло на мить ковзнуло по мені.


- Дякую, - сказала вона, затамувавши подих. 'Дякую, сер...'


- Андерсон, - сказав я. "Ніколас Андерсон".


— Що ж, дякую, містере Андерсон.


— Поки не дякуй мені, — сказав я. — Я не впевнений, що ти вибрався з лісу. Думаю, твій друг Гвідо був не в захваті від того, що сталося у казино.


- Ні, - сказала вона. "Точно ні. Буде більше труднощів. Набагато більше проблем.


— Скажи мені, — сказав я. - Тебе звуть Ніколь Кара?


Вона довго дивилася мені у вічі. Гарне обличчя, в якому невинність якимось чином поєднувалася з обіцянкою витонченої пристрасті, тепер виражало розпач.


"Багато людей вірять у це", - відповіла вона. «Принаймні одна людина впевнена».


Це була відповідь, яка нічого не вирішувала, але перш ніж я встиг сказати більше, вираз безнадійності зник з її обличчя. Вона пустотливо підвела голову. - Містер Андерсон, - сказала вона. — Я гадаю, ви хотіли б запропонувати мені випити. Чи є найкращий час, ніж зараз?


Бар Негреско майже вимер. Величезна кімната нагадувала похмуру печеру зі слабким рожевим світлом, вибраним для того, щоб лестити старій, що зів'яла шкіра.


Ми сиділи поряд на синій лаві за круглим столом з мармуровою стільницею, що лежала на штучній леопардовій шкурі.


Я знову відчув тендітну красу дівчини, теплоту її міцного стегна поруч із моїм на синій лаві, вигин її грудей, класичну форму обличчя, пишність золотаво-каштанового волосся… смарагдове хвилювання в її очах.


Офіціант у білій куртці підплив до нас із завченим приниженням готелю, схильного догоджати крайностям у смаку.


'Що ти хочеш випити?' - Запитав я дівчину.


Вона хитро засміялася, як підліток, якого випустили на волю у кав'ярні.


- О, - сказала вона. — Я справді не думала про це. Маю зізнатися, що я не зовсім знавець випивки, але одного разу мріяла випити цілу коктейльну карту.


Шаркаючи ногою, офіціант висловлював тиху суміш занепокоєння і нескінченного несхвалення приємної балаканини. У мене була спокуса запропонувати йому стипендію у театральній школі.


Рука дівчини порилася між двома блюдцями з оливками та крекерами, щоб підібрати листівку.


"Я спробую це," сказала вона.


На картці було написано: "Роял Негреско 14 F".


Це була композиція з киршу, малинового сиропу, апельсинового соку та шампанського Moet. Просто прочитавши це, мій шлунок спалахнув від бунту.


"Ні, я не думаю, що ви експерт", - сказав я їй.


Я сказав офіціантові: "Один Королівський Негреско". А скотч із льодом. Він вклонився і вийшов.


У барі Негреско важко сховатись. Насправді, це чудове місце, щоб бути дуже помітним, тому я був радий бути там. Це було також причиною, через яку я пішов сюди після того, як ми покинули казино. Що, своєю чергою, зробило мене винятково щасливим, що дівчина обрала це місце, щоб випити. У цей момент битви я не збирався йти у підпілля. Я хотів дізнатися більше про дівчину, більше про Гвідо і більше, набагато більше про людину, яка відправила цього печерного чоловіка до Палацу Медітерану. І я хотів це з'ясувати, переконавшись, що мене ніхто не шукає.


Досі вечір був благословенний. Я виявив дівчину. Ця гра закінчилася добре. Гвідо знайшов мене. І якби я мав рацію, невидима людина стала б свідком нашої поспішної втечі в «Негреско». І тут вечір був не тільки благословенний, а й ледве розпочався.


- Мадам, - сказав офіціант. Схилившись у талії, він поставив її напій на круглу паперову серветку з літерою «Імператорська Н» та словами «Негреско» та «Ніца» у трьох синіх каблучках.


"Мсьє".


Я повернувся до дівчини і підняв свою склянку. - На щастя, - сказав я.


Вона подивилася на мене поверх краю склянки. Пустотливий і веселий погляд зник з її очей. Я знову побачив сльози.


"Ні, я сказав. - Я так розумію, для тебе це був не такий вже щасливий вечір".


- Ні, - сказала вона. "Звичайно, ні". Її голос був слабким та відчайдушним.


«Якщо ви вибачте мені цей грубий коментар, — сказав я, — ви знаєте про рулетку стільки ж, скільки і про випивку з огляду на вашу гру в неї».


- Я знаю, - сказала вона.


— Люди завжди так роблять, — сказав я. «Більшість людей приходять туди повеселитися, але ви явно справляли враження людини, яка займається серйознішими справами».


Вона похитала головою. Навіть у тьмяному світлі її волосся блищало. "Ні, містере Андерсон..."


- Думаю, тобі краще називати мене Нік, - сказав я. - Добре, - сказала вона. 'Нік.'


— Так краще, — сказав я.


"Ні, я була в тому казино не для розваги".


"Ви втратили дев'яносто п'ять франків," сказав я.


— Ти приділяєш мені багато уваги, — сказала вона. "Ну, - сказав я, - я один у Ніцці, і вас було важко не помітити".


Вона коротко посміхнулася. 'Я вважаю що...'


Вона полізла до своєї маленької сумочки. Я побачила білу хустку, паспорт, губну помаду і останню, жовту фішку. Вона дістала його і з легким клацанням поклала на мармурову стільницю. — П'ять франків, — прошепотіла вона.


"Це всі гроші, які у вас є, чи не так?"


'Так. Невже це легко побачити?


"Боюсь, що так."


— Це не п'ять франків, — сказала вона. "Це шматок пластику".


Я запитав. - «Чому тобі так багато означає виграш у цьому казино?»


Вдруге за ніч її очі вивчали моє обличчя.


- Ти не виглядаєш бідною, - сказав я, - ти не виглядаєш голодною. Не схоже, що тобі потрібний одяг та дах. У мене не склалося враження, що ви намагаєтеся виграти відпустку чи вагон коштовностей. Про жадібність теж не могло бути й мови.


- Ні.


Але ви грали, щоб виграти багато грошей. Це було для тебе важливо.


- Так, - сказала вона. - Ось воно.


— Гадаю, я хотів би знати, чому.


Вона знову вивчала моє обличчя цими розумними зеленими очима, тепер холодними й глибокими, як море.


'Що ти бачиш?'


"Небезпека", - сказала вона. "Труднощі."


— Ти можеш мені довіряти, — сказав я.


- Так, - сказала вона. - Я теж так думаю.


"Крім того, - сказав я, - маючи лише один жетон у п'ять франків, у вас не так багато вибору".


Її вологі, теплі губи відірвалися від рівних білих зубів у мимовільній посмішці. — Але якби я тобі не довіряла, я пішла б, — сказала вона. «Тоді я спробував би знайти когось ще».


- Це так важливо?


'Так.' Вона взяла свою склянку і зробила великий ковток.


- Хочеш ще?


«Я не звикла пити, – сказала вона. «Проте, я вважаю, що хочу ще одну склянку. Я не знаю, чи я хочу бути п'яним, щоб забути чи відсвяткувати. Так, Нік, ще один.


Я покликав офіціанта, і ми мовчки почекали, поки він приніс ще один «Роял Негреско».


Вона зробила ще один ковток, і коли вона закінчила, вона, здавалося, вирішила. - Так, - сказала вона. 'Я довіряю тобі. Сподіваюся, ти з тих парубків, які допомагають. Це не зовсім для мене, не тільки для дівчини, з якою ти познайомився в казино.


- Я знаю, - сказав я, заспокоюючи її.


«Це виходить далеко за межі вас і мене. Так, мені потрібно виграти багато грошей та швидко. Ти це бачив. Мені це потрібно для того, щоб найняти когось.


Я підняв брови у невисловленому питанні.


"Хтось дуже особливий", - продовжила вона. «Я навіть не знаю, скільки це коштує. Ти знаєш, Нік? Ти знаєш, скільки коштує найняти вбивцю?


Я простяг руку і взяв жовту фішку зі столу. - П'ять франків, - сказав я.


Розділ 5


На мить вираз її обличчя змінився напрочуд. Потім, повернувши до мене розгублене обличчя, вона притулилася до мене. Я бачив її очі, тепер освітлені горезвісним вогнем смарагду, її губи розплющилися, наближаючись до моїх.


Наступного моменту вона напружилася. Її обличчя стало попелястим. Її погляд був спрямований за мною, на бічні двері бару «Негреско».


Я обернувся. Гвідо був першим, кого я побачив, дещо посміхаючись. Потім я побачив незграбного, жилистого китайця, його високе струнке тіло було оповите чорним з ніг до голови. А між ними, серед цих його слуг, огидна істота, яку я знатиму як доктора Уайта. Лотар Інуріс. У той момент, коли я побачив його вперше, він щосили намагався контролювати гнів, що охопив його, коли він побачив дівчину, готову притулитися губами до моїх. Він відновив своє обличчя і стягнув його в складку привітної сердечності. Цей вираз добре поєднувався з його одягом: добре скроєний синій блейзер, сірі штани, сорочка, яка проголошувала себе одним із останніх творів Turnull & Asser на Джеремінстріт у Лондоні, шовковий шарф та туфлі від Gucci.


Але незважаючи на всю турботу і витрати, які пішли на його одяг, доктор Інуріс мав інтелект, поневолений збоченим і потужним потягом.


Його очі, ебенові намисто, слуги його схильності приховувати свої справжні наміри, були посаджені на маленьку кулясту голову, увінчану густим чорним волоссям, зачесаним назад з вузького чола. Сама голова з тонкими пурпуровими губами та вузькими ніздрями у великому носі здавалася карликовою порівняно з довгим та широким тулубом. І все ж таки воно не давало натяку на силу, а тільки на думку про м'якість, що корениться у вічному потуранні своїм слабкостям. Руки в нього були незвичайні. Довгі долоні, ненормально довгі, гострі пальці, короткі нігті. Руки хірурга чи душителя. Гладка, безборода особа і дивна хворобливо-бліда шкіра створювали враження, що залізисту рівновагу було порушено, спочатку розкладаючи тіло, а потім змушуючи розум служити неприродним нав'язливим ідеям. Він виглядав як людина, яка отримує задоволення, завдаючи комусь біль і підкоряючи інших своїм химерним збоченням, які ним керують. Він сердито видихнув. Я побачив, що його шарф трохи ослаб, оголюючи подвійний ряд бородавок, що покривали його тонку колючу шию, немов гротескний комір із зморщених очей.


Інші, подібні до нього, перетинали мій шлях. Їх поділяв дух самовпевненості в успішному скоєнні немислимих справ та віра у власну геніальність, яка переконала їх у непроникному імунітет до відплати. Ще до того, як він заговорив, я вже знав доктора Лотара Інуріса вже як людину, природа якої не дозволяла нічого, крім брехні.


Він усміхнувся і вклонився. Він підняв одну зі своїх гнучких рук у нерішучому привітанні і підійшов до мене. Я встав, щоб привітати його.


- А, - сказав він. — На мить я подумав, що ми втратили тебе. І це було б дуже сумно. Але вибач мені. Пробач мою невихованість. Мені ще доведеться представитися. Дозволь мені. Я доктор. Лотар Інуріс.


У руці, яку він простягнув мені, не було сили. Я надав йому всю доброту, на яку був здатний. — Приємно познайомитись, лікарю, — відповів я. "Я Ніколас Андерсон".


"Американець, я вважаю," сказав він.


- Справді, - сказав я.


«Дорогі люди, — сказав він. "Європа багатьом вам зобов'язана".


"Дякую, що сказали це, лікарю", - відповів я. «Інакше, наскільки я читав, нам тут не завжди раді».


- Так, - сказав він. «Є ті, хто забув, але я не з-поміж них. Для тих, хто забуває, найкраще ставлення – це толерантність».


"Ну, лікарю, можу я запропонувати вам щось випити?"


Він з жалем похитав головою. — Я ціную вашу щедрість, містере Андерсоне, але, боюся, мені доведеться відмовитися. Причина, через яку я тут, не світська, а суто професійна».


Я встав між ним та дівчиною, яка залишилася за столом. Він нахилив голову в її бік, ще більше понизивши свій і так м'який, культурний голос.


То був голос, що розривався від натяків. І саме цей другий голос був покликаний справити враження на слухача. Чудовий інтелект Інуріс, його неперевершені здібності, його щирість з кращих спонукань і, якщо всього цього виявиться недостатньо, небезпека глузувати з людини, чиї два товариші можуть вважатися здатними застосувати силу.


«Якщо ви знайомі з Європою, містере Андерсон, — сказав він, — і особливо з Південною Америкою, ви, можливо, знаєте, що титул доктора використовується досить вільно. Але в моєму випадку це титул, зароблений і набутий після багатьох років завзятого навчання. Я доктор медицини, містер Андерсон, фахівець з хірургії, яка певною мірою є механічним мистецтвом. Визнаючи це і не маючи наміру ігнорувати стимуляцію інтелекту, я спробував придбати додаткові спеціальності. Я також психіатр із практикою, яка, — він блиснув очима на дівчину, — присвячена найскладнішим випадкам.


Я вважав, що було б нормально розворушити його своєю радістю. — То ви майстер?


Я був нагороджений тремтінням, що пробігло його тілом. - Так, - сказав він, намагаючись засміятися. — Гадаю, нас так називають в Америці. Дуже цікавий та примітивний термін. Але я не маю відволікатися. Як я й збирався сказати, ця юна леді виявилася однією з моїх пацієнток.


Я понизив голос до приголомшеної конфіденційності. — Ви маєте на увазі, що вона хвора, лікарю?


Лікар Інуріс щосили намагався бути терпимим, але я бачив, що щосили відчуваю його терпіння. — Ну, це досить загальний термін, якщо так сказати. У професійному плані все набагато складніше. Але скажемо так, не порушуючи стосунків між лікарем і пацієнтом і не вдаючись у технічні описи, що юна леді страждає на серйозні емоційні розлади».


- Я розумію, - сказав я. - Ти міг би мене обдурити. І ти сподіваєшся, що це так, сказав я собі.


«Не всі емоційні хвороби виявляються таким чином, щоб їх могли легко розпізнати неспеціалісти на кшталт вас».


— Гадаю, що ні, — сказав я.


Лікар Інуріс усміхнувся мені. «Я радий, що у вас такий широкий світогляд, містере Андерсон, — сказав він. «Гвідо ясно дав мені зрозуміти, що ваша поведінка щодо нього в казино була, як би це сказати, дещо войовничою».


- Так, - сказав я. — Але, з іншого боку, ваш джентльмен був не зовсім те, що ви називаєте доброзичливим з цієї молодої леді. Я маю на увазі, що він завдав їй болю, і вона, схоже, не дуже прагнула його компанії.


— Я знову повинен просити пробачення, — сказав доктор Інуріс, коли він звертався до мене з лицемірною сяючою посмішкою. «Іноді Гвідо стає занадто старанним. І я вважаю, що він злякався мого гніву. Чи бачите, я не керую звичайною клінікою. Молода леді була довірена моїй турботі на віллі неподалік звідси, і на даному етапі поводження з нею недоцільно наражати її на те, що ми з вами вважаємо нормальними соціальними віддачами.


«Минулого тижня, — продовжив він, — їй вдалося залишити віллу для несанкціонованого походу до казино. Гвідо не професійний медбрат, і, можливо, тому з його боку слід очікувати на помилки. Тим не менш, тимчасове зникнення дівчини дуже розсердило мене на Гвідо, і він урочисто пообіцяв мені, що дівчина більше не вислизатиме від його супроводу. Проте їй вдалося повторити це сьогодні ввечері.


Так що зрозуміло, чи не так, що Гвідо, як би це сказати, досить нетерплячий з нею? І, - сказав д. Інуріс відверто сказав: "Також зрозуміло, що, будучи американським джентльменом, ви благородно втрутилися, щоб захистити її від чогось, що було для вас абсолютно неприйнятною поведінкою".


- Ну, лікарю, - сказав я, - я й не підозрював, що за цим стоїть так багато всього. Мені просто здалося, що ваш слуга щось задумав.


"Зовнішнє часто буває оманливим", - сказав він.


"Так, багато," я погодився. «Чорт забирай, я ніколи не думав, що вона хвора».


Лікар Інуріс підбадьорливо поплескав мене по руці. - Ну, ну, - сказав він. «Від вас потрібно занадто багато, щоб зрозуміти речі на основі короткого спостереження, навіть медична наука іноді збивається з пантелику».


- Зрозуміло, - сказав я.


— А тепер, містере Андерсон, ви зрозумієте, коли мені доведеться просити вас дозволити мені і… е-е… моєму персоналу закінчити ваш вечір із дівчиною і відвезти її назад на нашу віллу. Я не знаю, скільки ви з нею говорили один з одним, але якщо ви дасте мені якусь благонамірну пораду, вам буде мудро поглянути на все, що вона могла сказати, у світлі її хвороби. Іноді у неї виникає спокуса сказати речі, які, на перший погляд, можуть здатися правдоподібними, але, на жаль, вони викликані її хворобою, яку, я сподіваюся, в моїх силах вилікувати».


Я кивнув на знак згоди. — Я дуже сподіваюся, що ви вилікуєте її, лікарю. Здається, така ганьба, що така мила дівчина, як вона...


«У мене є всі надії, – сказав доктор Інуріс. "Але тривалість лікування, ймовірно, може бути досить тривалою".


- Дуже погано, - сказав я.


"Справді," сказав він, з відтінком нетерпіння. — Але тепер нам справді час іти. Було приємно познайомитися з вами, містере Андерсон. Дійсно мило. Він клацнув пальцями, і Гвідо рушив, готовий до дії.


Він не знадобився. Дівчина встала, сунула сумочку під пахву та підійшла до них. Лікар привітно посміхнувся їй.


З виразом нестримної огиди вона пройшла повз лікаря і Гвідо до дверей, що оберталися, через які вони увійшли. Високий, незграбний китаєць перегородив їй шлях, але коли вона наблизилася до нього він відійшов убік, щоб відчинити перед нею двері, і пішов за нею. Гвідо пішов за ними1.


«Вибачте, що вас потурбував, — сказав лікар Інуріс мені.


Я похитав головою: «Як шкода, – сказав я. "Така мила дівчина..."


"Постарайтеся забути її, моя дорога людина," сказав доктор Інуріс, коли пішов до дверей.


— Я вас проведу, — сказав я.


— Не треба, любий друже, — сказав він ялинковим голосом. - О, - сказав я. — Мені дуже цього хотілося б.


Обличчя лікаря похмуріло. - 'Як хочеш.'


Я пішов за ним до дверей. Білий «мерседес» стояв на узбіччі. Я впізнав у ній машину, яку бачив, коли ми виходили із казино. Поруч стояли дівчина, Гвідо та китаєць.


Лікар ляснув у долоні. Він сказав. - "Що ми чекаємо?"


Китайець відчинив задні двері, потім ступив уперед і сів за кермо.


Блиснувши своїми довгими ефектними ногами, дівчина ковзнула на заднє сидіння. Я помітив, що на ній були туфлі-човники на високих підборах. У наші дні жінки рідко їх носять, але ще жодне взуття не прикрашало жіночу ногу так добре. Ви бачили їх ще кілька років тому, коли Ніколь Кара була ще жива.


Лікар Інуріс ковзнув усередину. Гвідо зачинив двері й сів поруч із китайцем. Двигун уже працював, машина вислизнула від бордюру.


Я дивився, як вони їдуть, коли запам'ятовував номерний знак. Мерседес загальмував на повороті. Через заднє вікно я побачив, як лікар підняв руку на гарне личко.


Потім передумав. Величезна рука розслабилася, як величезний павук. За мить з руки стирчали лише великий та вказівний пальці.


Коли примарна машина завернула за ріг, лікарю. Інуріс дуже повільно простяг руку, обережно і з усмішкою сильного задоволення поклав пальці на трахею дівчини і почав її стискати.


Розділ 6


-


Я повернувся і пішов назад у бар. Якщо Др. Інуріс мав на увазі швидку смерть, він дозволив би Гвідо це зробити. Можливо, лікареві подобалася повільна смерть, я не сумнівався в цьому. Але якби він хотів це зробити, він би вибрав набагато зручніше місце, ніж заднє сидіння автомобіля.


Я знову сів за стіл під критичним поглядом офіціанта, який виглядав трохи полегшеним, коли я повернувся з моєї невеликої прогулянки на вулицю з доктором Інурісом та його жахливою маленькою бандою. Я не спокушався тим, що офіціант переймався моєю безпекою або рахунком. Я підозрював, що його реальний інтерес був до мене, припускаючи, що я досить здоровий, щоб оплатити свій рахунок, щоб дізнатися, чи можу я, подібно до багатьох туристів, не знати, що чайові були включені в рахунок, і, отже, заплатити йому удвічі.


Я зробив жест у повітрі, і він поспішив до столу, обережно опустивши очі, щоб підштовхнути мені рахунок по мармуру. Коли я простежив траєкторію руху його руки, мій погляд упав на рукописний почерк. Воно було на паперовій підставці, спотвореній ніжкою склянки, з якої дівчина пила.


Я підняв склянку і взяв папір. Тоді як Др. Інуріс і я брехали один одному, вона була чимось дуже зайнята.


Вона написала своє повідомлення олівцем для брів. Вілла Нарцисса, він сказав: Кап Ферра. Допоможи мені, заради бога. ' Воно не було підписано, і я зрозумів, що досі не знаю, хто вона така.


Але я знав, якою вона була: при здоровому глузді, незважаючи на все те, що заявив доктор Інуріс. Красива, відчайдушна і досить впевнена у собі, щоб піти зі зловісним лікарем без опору. Але ким вона була, так і лишилося загадкою.


То була загадка, яку я збирався розгадати до кінця вечора.


Але я маю діяти швидко. Я глянув на годинник. Приблизно половина другого, і доктор Інуріс мав велику перевагу. Я сплатив рахунок, не дав чайових, на превелике розчарування офіціанта, і вийшов з «Негреско» через головний вхід. Таксі чекали на пасажирів. У «рено» попереду черги водій, товстолиця чоловік, лежав, закинувши голову, і важко хропів за кермом. Коли я поплескав його по плечу, він миттєво прокинувся. Він глянув на мене, сяючи усмішкою, яка була сумішшю тваринного самонасмешки і хитрощі, усмішкою колишнього солдата. — Мсьє, — сказав він таким тоном, наче привернув увагу.


Я запитав. - Ви знаєте Кап Ферра?


- Звичайно, - сказав він.


— Ви знаєте Віллу Нарцису?


«Так».


— Ти можеш мене відвезти туди?


- Як забажаєте, сер. Але, вибачте, це дивне місце.


'Справді?' — сказав я, ривком відчиняючи задні дверцята його «рено» і сідаючи. «Скажи мені, чому, а поки що давай поспішаємо».


Машина ковзнула на захід уздовж дощатого підлоги і розгорнулася на першому ж повороті.


Там ніхто не живе. Тут безлюдно, — сказав він.


— Ти був там недавно?


— Ні, я цього не можу сказати. Але там уже багато років ніхто не живе, мсьє. Я це знаю точно. Кілька тижнів тому, може місяць тому, я проїжджав повз нього вночі. Між віллою та дорогою кам'яна стіна, а біля воріт залізна брама. Я глянув у ворота. Світла не було. Ви це відчуваєте, коли в будинку нікого немає. Ця вілла була таким будинком.


- Ви знаєте, кому він належить?


- Ні, сер, я не знаю. Право власності тут переходить від одного власника до іншого, і іноді присутність сторонньої людини просто означає, що власник дозволив жити на своїй віллі».


"Рено" тепер набирав швидкість. Я бачив, як готель Beau Rivage зник позаду нас; а потім ми повернули на вигин дороги, що спускалася до гавані з дорогою, вирубаною в скелях, що височіли над морем.


«На віллах завжди є нові обличчя, – сказав водій.


«Проїжджаємо Moyenne Cormiche? », - сказав я.


"Так сер."


Тепер ми піднімалися, і місто Ніцца залишилося позаду нас. Піді мною праворуч море лежало нерухомо під покровом туману.


— Вдячний, — сказав я, — якщо ви не довезете мене до воріт вілли Нарциси, а дозволите зійти на кілометр раніше.


- Зрозумів, - сказав водій. Мабуть, він був добрим солдатом. Товстий та розумний, навіть тоді. Розуміння того, що це дасть йому, якщо він розумітиме і забуде про інше. Насамперед бережіть себе і виживайте. Виживання завжди було найкращою рекламою, яку солдат міг зробити для себе.


Він їхав швидко і плавно, насолоджуючись викликом однієї з найзахоплюючих доріг у світі. Попередня дорога була порожня, і він запалив кілька жовтих ліхтарів, щоб розірвати завісу туману. Хоча ніч була тихою, швидкість створювала приємний вітерець.


- Ось, - сказав він.


Табличка з написом «Св. Жан-Кап Феррат вималювався і промчав повз. Праворуч від мене, десь окреслений вогнями, Кап Ферра лежав, як великий палець, що стирчав у морі. Двигун «рено» заскулив, коли водій перейшов на знижену передачу, готуючись до спуску з Мойєн-Корніш.


- Ми скоро будемо там, - сказав він з відтінком веселощів. — На тебе чекають твої друзі?


Я був не проти відповісти йому. — Ні, — сказав я, — боюсь, що ні.


— Може, ти цього хочеш?


Поклавши одну руку на кермо, інший він щось намацав під сидінням. Коли він потягнув його назад, у руці у нього було монтування. Він сміявся. — Може, ти зможеш використати це?


'Можливо. Але я обійдусь без цього. Дякую вам за вашу доброту.


— Не має значення, — сказав він. - Дивне місце ця вілла. Дуже стара. Дуже недружня. Це не той будинок, де ви почуваєтесь комфортно і вам раді».


— Я там ніколи не був, — сказав я. — Але ж я тобі вірю.


"Я вимкну світло", - сказав він. "Це допоможе твоєму нічному баченню".


Я запитав. - Армія?


"Іноземний легіон", - відповів він. «Заплющте очі на кілька хвилин. Я скажу тобі, коли ми туди дістанемося.


За деякий час машина зупинилася. - Добре, - сказав він.


Я знову розплющив очі. Навколо нас була непроглядна темрява. Я засунув водієві стопку банкнот.


- Пощастило, - сказав він.


Я вийшов із машини.


Водій висунувся. - Кілометр прямо. Праворуч. Кам'яна стіна. Три метри заввишки. Біте скло зверху. Ворота сім метрів. Загострений верх. Усередині нічого вартого красти. Принаймні місяць тому. Але принаймні удачі.


Він усе ще посміхався, поки машина тихо заднім ходом їхала дорогою. Я почекав, поки перестану його чути, а потім пішов. Поки я йшов, я перевіряв, що леза бритв все ще на місці.


Шматочки моху валялися на старій стіні, наче проростання гнили. Іржа облупилася на залізних воротах. Місячне світло пробивалося крізь тісно зрощені хвойні дерева, що підіймалися з клаптиків туману, і бавилося над нечесаною травою, що стирчала з землі, як борода трупа.


З дороги мало було видно. Тільки шлях машини, щойно пройдений, враховуючи колії у прим'ятій траві. Високі дерева стояли як вартові між цікавими поглядами та віллою.


Якийсь час я стояв за брамою і прислухався. Просто тиша. Жодних собак, що сигналізують про мою присутність. Жодного шостого почуття для позначення патрулів, почуття, яке стільки разів рятувало мене.


Я зняв куртку і кинув її поверх стіни, щоб захистити руки від брудних уламків скла, що лежали на камені, чекаючи, що цікавий спливе кров'ю. Я підстрибнув, знайшов надійну опору і одним рухом підтягнувся догори, потягнувши куртку за собою.


Присівши біля підніжжя стіни, я зупинився і прислухався. Лише тиша. Пригнувшись і використовуючи дерева як укриття, я рушив уперед, паралельно до стежки. Я рухався повільно. Мої ноги ступали мокрою травою. Туман, що пахнув хвоєю та морською водою, клубився довкола мене.


Я піднімався на пагорб і раптом побачив проблиски світла крізь дерева та крізь туман. За кілька секунд я досяг відкритого поля.


Я зупинився на узліссі дерев і побачив, що сліди машин праворуч від мене повертають ліворуч, а потім знову повертають праворуч до входу на віллу. Білий "мерседес", майже замаскований туманом, стояв темний і мовчазний на під'їзній доріжці.


Сама вілла, з прохолодою холодного каменю, що витала в нічному морському повітрі, вимальовувалась із туману, як місце жахливого кошмару. Високо у вікні, оточеному звисаючими віконницями, шматок молочно-білої фіранки ловив світло місяця і дивився на сцену внизу, як невидяче око. Два верхні поверхи вілли були темними. Світло горіло у трьох вікнах на першому поверсі.


Тримаючись у межах лінії дерев, я швидко обігнув будинок. Задня частина, сторона з іншого боку і передня частина залишалися чорними та безмовними. Я почав наближатися по твердій траві. Лише тонка фіранка прикривала праве вікно. Підвівшись навпочіпки, я зазирнув усередину.


То була кухня. Високий китаєць сидів до мене спиною за дерев'яним столом і пив чашку чаю, що димився.


Я пригнулась і підійшла до іншого вікна, благословляючи вологу, яка приглушувала мої кроки. Повільно я знову підняв голову і виявив, що дивлюся в кімнату, в якій було тільки ліжко. Гвідо лежав на цьому ліжку, притулившись головою до стіни, і гортав журнал. Я бачив, як він зняв куртку і переклав пістолет з пояса в кобуру.


Третя із трьох освітлених кімнат знаходилася на значній відстані від перших двох. І поки я йшов туди, тримаючись нижче за рівень підвіконь, я почув голос лікаря.


- Люба, - сказав він. — Я дуже намагався бути терплячим із тобою. І я знаходжу, що терпіння не винагороджується розумінням та вдячністю з вашого боку; тільки невірність та зрада. А тепер, на жаль, моє терпіння добігло кінця.


Тепер я був на рівні вікна. Воно було відкрито, і голос лікаря, заряджений загрозою, був чітко помітний. Я підійшов до підвіконня. Ще частина цієї тонкої білої фіранки, лише частково задернутої, висіла в кімнаті, як павутиння в могилі. Виглянувши з вікна, я ясно побачив доктора Інуріс та дівчину. Лікар зняв куртку і накинув шарф на місце, але кілька подвійних бородавок все ще кидали свій зморщений злісний погляд на складки шовкової пов'язки.


Я побачив, що дівчина все ще була одягнена так само, як коли я її зустрів. Руки в неї були зчеплені за спиною, як у дитини, яку звітують за погану поведінку, голова трохи схилена, а блискуче волосся все ще пов'язане блідо-зеленою стрічкою.


— Я сподівався, що ви виявите мені певну вдячність, — сказав лікар. «Я сподівався, що ти прийдеш до мене з власної волі зі скарбами, які може дати тільки жінка, що ти почнеш відплачувати мені за відданість, яку я вилив на тебе так ясно і так постійно. Ви можете мені не вірити, але це справді була моя найщиріша надія. Але, можливо, я надто сподівався. Це буде не вперше. І тому я також знаю, що те, що не дається добровільно, може взято силою». Дівчина глянула прямо на нього. Вона говорила повільно та обдумано. - Ти жахливий, - сказала вона.


Обличчя Інуріс спотворилося від гніву. Він підняв руку і знову опустив. — Це вже вдруге за сьогоднішній вечір, коли ти спровокувала мене настільки, що мені захотілося показати жорстокість на твоєму надзвичайно гарному обличчі. Але я не маю цього робити, чи не так? Я, дивлячий так страшно. Так, я так розумію, мої риси не знаходять у вас схвалення. Інші вже пояснили це мені.


— Не зрозумійте мене неправильно, лікарю, — сказала дівчина. — Я не говорив про твою зовнішність. Я маю на це найменше прав.


'Чи? - сказав лікар.


- Ні, - сказала вона.


— Що ж, моя солодка?


«Ти мені неприємний тому, що ви такий невимовно поганий, — сказала вона.


Лікар засміявся, пронизливий сміх вирвався з його непристойного горла.


- Поганий, - сказав він. «Як мало ви знаєте про зло, щоб говорити про нього так легко. Але незабаром ви дізнаєтеся про це більше, і я сам буду вашим провідником, вашим вчителем, вашим партнером».


— Ніколи, — сказала вона.


"О, так, люба," сказав доктор Інуріс. - І дуже скоро. Тут, у твоїй кімнаті, на твоєму ліжку.


Дівчина швидко глянула на двері.


Лікар похитав головою. - Ні, - сказав він. - Це тобі не допоможе.


Дівчина скривилася.


У цей момент мені хотілося діяти, кинутися до кімнати, щоб побачити доктора Інуріс і почути його м'який, проникливий голос. Але я змусив себе заспокоїтись. Досі він нічого не робив, окрім балаканини. Дівчина переживе це. І, чекаючи, у мене буде все більше і більше можливостей дізнатися більше про цю збочену людину та її таємничу полонянку, яка своїм фантастичним обличчям і бездоганним тілом пробудила його загрозу.


Посмішка жорстокості та передчуття оскалила його зуби. "Ну, моє серце," сказав він. - Я даю тобі останній шанс. Я дав тобі все, що мої сили. Чи даси ти мені замість того, що в твоїх силах, чи це має бути взято у тебе?


«Ви можете взяти мене, лікарю, — твердо сказала вона, — але ви знаєте, і я знаю, що ви ніколи не матимете мене».


Обличчя лікаря зблідло, а щелепи стиснулися від гніву. Відень пульсував на його скроні, наче змія, що згорнулася під його блідою плоттю. Він підійшов до дівчини, яка стояла тихо і спокійно, дивлячись повз нього, ніби його більше не існувало. Його величезна рука піднялася і вирвала стрічку з її волосся, яке впало їй на плечі золотим водоспадом.


Гнів спалахнув на відштовхувальній частині його обличчя, посилившись за кілька секунд, які знадобилися йому, щоб схопити зелену стрічку і шпурнути її на підлогу. Він зробив паузу на мить, щоб впоратися з цим і підготуватися до холоднокровного нападу на неї. Дівчина продовжувала дивитися повз нього, ніби його наміри більше не торкалися її, як дзижчання мухи.


Лікар знову простяг руку. Його довгі тонкі пальці зімкнулися на тонкому вирізі її сукні, а кісточки пальців навмисно завмерли в пишній улоговині між її грудьми.


Він зробив швидкий рух зап'ястям і стягнув тканину з її тіла. Вона стояла нерухомо, коли він стягнув тканину з її плечей і дозволив їй з шелестом упасти на підлогу.


Вона не ворухнулася, щоб захистити свої оголені груди від жадібного збудження, що вирує в його очах. Її руки висіли з обох боків. На ній були тільки білі трусики та туфлі-човники.


Дихання лікаря виривалося з нього, шипаючи. "Ах, так," сказав він.


Поки я змушував себе ігнорувати голос, що кричить у мені, закликав зламати його зміїну шию, його руки ковзнули до її стегон, а її трусики почали скочуватися по засмаглих стегнах.


Х'юберт мав рацію щодо Ніколь Кара, якщо вона була Ніколь Кара. Вона була білявкою від природи.


Ліжко було праворуч від мене, у кутку між стіною та вікном. Дівчина, все ще нерухома, була ліворуч від мене, а доктор Інуріс між нею та ліжком.


Ставши навколішки, злегка задихаючись від хвилювання і втоми, він закотив трусики їй до кісточок.


Лікар Інуріс підвівся на ноги, схопив її за руку і почав тягти назад до ліжка.


Я дозволив їй зробити один крок, інший, просто переконатися. На внутрішній стороні її лівого стегна родимки не було. Зовсім ні. Потім я перестрибнув на підвіконня і пірнув у кімнату.


Лікар повернувся навколо осі, щоб побачити мене. Дівчина ковзнула назад до своєї зв'язки зіпсованого одягу.


Шарф звалився з шиї лікаря, оголивши його нудотний комір з бородавок. Перш ніж я встиг подолати розрив між нами, він подолав своє здивування.


- Гвідо! він гукнув. - Гвідо!


Розділ 7


Краєм ока я побачив, як дівчина підняла свою здерту сукню і притиснула клаптики тканини до свого чуттєвого тіла. Доктор Інуріс був затиснутий, як павук у пастці, витрачаючи час на прибуття смертоносного Гвідо.


Він не намагався бігти до дверей. У мене майнуло в голові, що він, мабуть, боявся зіткнутися зі своїм маленьким катом у темному коридорі, а потім заплатити штраф за ущербний інтелект і примхливість Гвідо у вигляді пістолетної кулі 22 калібру від цього відморозку. І в той же час у мене виникла уявна картина карлика-печерної людини, що стрибає з ліжка, висмикує з-під пахи свій пістолет Трехо і бігла до кімнати дівчини.


Як загнаний у кут боксер, доктор Інуріс рухався зліва направо вздовж стіни кімнати, його долоні розгорнуті назовні, немов у жесті примирення.


Я не мав багато часу. Лікар представляв таку ж фізичну загрозу, як солодка вата, але вставати між ним і Гвідо не було жодного сенсу. Єдина бійка, в яку він міг уплутатися, була та, в якій шанси були на його боці.


Я дозволив йому підійти, змахнувши плечем і лівою рукою. Він штовхнув мене, хапаючись за мою праву руку. Я відпустив удар і вдарив його в щелепу. Він врізався в стіну, потім зісковзнув униз, знепритомнівши, кров струменіла з його пурпурових губ.


Я не став поспішати, щоб насолодитись видовищем, а повернувся і кинувся до дверей. Пізно. Вона відчинилася.


Гвідо стояв там. Trejo був націлений на мій живіт. "Стій смирно", сказав він.


Я підняв руки. Я вважав, що в той момент у Ніколаса Андерсона, захисника дівчат, які потрапили в біду, не було особливих причин мати справу з Гвідо. У цьому не було абсолютної потреби.


Пістолет залишався нерухомим. Лікар був ще від цього світу. Гвідо посміхнувся. — То це ти вклав цього виродка, чи не так? Ну от і все, гадаю. Але все-таки я не можу схвалити, друже. Це означає погано для мене. І це мені не подобається. Ти мусив утекти, коли я сказав тобі. Тепер ви можете пошкодувати про це.


Гострі очі Гвідо помітили дівчину та розширилися. - Одягайся, - сказав він. — І поклич Тьсоенга. Скажи йому, що лікареві потрібна допомога. І не намагайся пустувати.


Дівчина повернулася до нас спиною, дістала з-під ліжка валізу, вибрала кілька предметів одягу та почала одягатися.


- Ти, - сказав Гвідо, - вибери шматок стіни і приклади до нього руки.


Я зробив, як мені казали. Гвідо провів у мене прийнятний пошук. Ймовірно, він часто ставав об'єктом таких жартів, щоб навчитися ремеслу. Його пошуки могли принести йому пістолет, ніж та газову бомбу, але він не був достатньо гарним, щоб дістати три бритви. Гвідо не вирізнявся уявою. - Добре, - сказав він, - ви чисті. Поверніться, покладіть руки за голову і тримайте їх там, доки я не скажу вам опустити їх».


За дверима почулися кроки. Дівчина повернулася з китайцем, який ніс рушник і щось схоже на маленьку миску з водою. Я вперше побачив його руки. Нігті на вказівних пальцях і мізинцях стирчали, як чотиридюймові кинджали.


«Допоможіть лікареві, Тьсоєнг», - сказав Гвідо.


Китайець кивнув головою.


— Ти,— сказав Гвідо дівчині,— устань поруч із цим своїм білим лицарем, і ніяких жартів. Я ситий тобою по горло. Якби це залежало від мене, я застрелив би вас обох прямо тут, на місці. Тоді мені було б спокійніше.


Китаєць схилив коліна поруч із доктором Інурісом, витираючи його обличчя рушником. Лікар застогнав, і його головка звисала з потворної шиї. Його очі моргнули. Китаєць продовжував витирати його, поки лікар не відштовхнув його убік, намагаючись не торкатися його довгих нігтів. - Допоможи мені підвестися, Чанг, - сказав він.


Китаєць схопив його під пахви і підняв нагору. Він продовжував тулитися спиною до стіни. - Принеси мені бренді, Чанг, - сказав він.


Китаєць вийшов з кімнати і за мить повернувся з келихом коньяку. Лікар занурив свою свинячу морду в склянку і вдихнув пари, перш ніж випити. Вільною рукою він обмацав ушкоджену щелепу. Потім він повернувся до мене зі стомленою усмішкою. «Жодної реальної шкоди, містере Андерсон, — сказав він. 'Принаймні для мене. Щодо вас... ну, це може бути зовсім інша справа.


- Слухай, - почав я.


Але Гвідо перервав мене: «Заткнися, — сказав він.


доктор Інуріс відмахнувся від нього, як дресирувальник, який має справу з молодим собакою, що гавкає. — Досить, Гвідо, — сказав він. "Замовкни."


Гвідо люто глянув на нього. Зважаючи на все, їхні стосунки не будувалися на прихильності. Гвідо був би так само щасливий спрямувати дуло свого автоматичного пістолета на доктора Інуріс як у дівчину і мене, щоб подивитися, як ми рухнемо під його кулями.


— Що ж, містере Андерсон, я думаю, настав час вам і мені прийти до якогось остаточного розуміння. Мені здавалося, що я роз'яснив вам там, у Негреско, що дівчина, яка привернула вашу увагу, насправді дуже хвора. І ваша присутність тут може лише посилити та ускладнити її хворобу. Я готовий змиритися з досить драматичним способом, яким ви так болісно продемонстрували свою лояльність, оскільки, мабуть, ніякої шкоди не було завдано. Але ви повинні розуміти, що я людина науки і не зазнаю жодного втручання, коли справа стосується дуже серйозного питання лікування хворої людини».


— Якщо хтось у цій кімнаті хворий, лікарю, — сказав я, — то це ви.


Я знову відчув силу його зусиль зі стримування гніву, який погрожував зірвати його маску доброзичливого лікаря, щоб дати вихід збоченому гніву, що палав усередині нього.


Тремтіння пробігло по його тілу. Він зробив ще ковток бренді. Його очі дивилися в бурштинову рідину, доки він крутив бренді в руках. Він почав розуміти, що я чув і бачив більше, ніж він підозрював. - Містер Андерсон, - сказав він з однією зі своїх поблажливих усмішок. «Є такі випадки між лікарем та пацієнтом, які здаються, як би це сказати, дивними для непідготовленого спостерігача. Сцена, яка може здатися шокуючою такій людині, як ви, була відразу зрозуміла одному з моїх колег.


— Перестаньте, лікарю, — сказав я. "Я цього не приймаю, а якщо ти так думаєш, то ти ще більш божевільний, ніж я підозрював, і я підозрював, що ти повністю божевільний і ганьбиш свою професію".


Лікар сунув свою морду в кулясту чашу свого келиха для коньяку і глибоко вдихнув, перш ніж вп'ятися в мене очима.


— Яка ганьба, — сказав він із сумною усмішкою. - Дуже шкода. Для тебе. Ви дурень, містере Андерсон. Якби ви тільки послухали мене, ви могли б тепер насолоджуватися перспективою поринути у дуже багаті принади Блакитного Берега. Але натомість твоя впертість змусила тебе втрутитися в мої плани. І це, сер, дуже сумно.


— На жаль, для вас, — сказав я. "Але не для тієї дівчини тут, я думаю."


— Герої мене бавлять, містере Андерсон, — сказав він, сьорбаючи бренді. «Можливо, ваш досвід сягає корінням у вестерни, як і багато ваших співвітчизників, але мій заснований на фактах. І тому я сподіваюся, що ви повірите мені, коли я скажу вам, що виходячи з мого значного досвіду, раптову смерть зустрічає більше героїв, ніж трусів. І я впевнений, що це так само небажано для них, як і для їх менших, але мудріших побратимів. Але досить філософствувати. Досить сказати, що ви не зробили ні собі, ні дівчині ласки. А для мене ти не більш ніж легка незручність.


— Це ще треба з'ясувати, лікарю, — сказав я.


- Справді, - сказав він. "І це зараз з'явиться".


Лікар Інуріс поставив склянку. - Тьонг, збери весь свій багаж і поклади все в машину. Ми їдемо якнайшвидше.


Він знову повернувся до мене. — Ось, містере Андерсон, ви завдали мені незручності. Я мушу відмовитися від цього будинку зараз. Незабаром Гвідо, Чанг, я і юна леді, чиє благополуччя вас так турбує, поїдемо. Ми будемо шукати нове житло як запобіжний захід проти будь-яких заворушень, які можуть бути викликані людьми, яким стало цікаво дізнатися про ваше місцезнаходження. І справах, його тонкі губи розкрилися в самовдоволеній посмішці, а очі метнулися до дівчини, продовжуватимуться до свого неминучого кінця.


Гвідо махнув пістолетом у мій бік. - І що з ним буде?


"Ах, Гвідо. Дорогий Гвідо, - сказав доктор Інуріс. 'Потерпи. Ми випишемо рецепт містеру Андерсону в потрібний час. А поки пропоную вам відвести його в одну з підвальних кімнат і міцно зв'язати там. Попросіть Чанга піти з вами. А потім, коли Чанг все запакує, а ви вдвох завантажите фургон, ми подивимося, що ми можемо зробити з болем містера Андерсона через його розлуку з цією юною леді.


— Іди, — сказав Гвідо, показуючи мені на двері.


Чанг приєднався до нас зовні у коридорі. Насправді, вони були непоганою командою. Чанг, задкуючи переді мною коридором, тримався досить далеко від мене. Гвідо залишився досить далеко позаду мене, щоб я не міг швидко рушити до зброї.


Наприкінці сходів був невеликий сходовий проліт, що веде вниз. Біля підніжжя сходів ми ввійшли в маленьку кімнатку, порожню, якщо не брати до уваги стільця з дерев'яною спинкою і пофарбованого білою фарбою столу, на якому в тьмяному світлі голої груші, загвинченої в стелю, виднілася акуратно складена газета. Під столом, акуратно згорнуті, наче їх поклали туди за прямим призначенням, лежали відрізки мотузки.


— Сідай, — сказав Гвідо.


Він був найефективнішим працівником. Йому знадобилася всього хвилина, щоб прив'язати мої руки до спинки стільця та ноги до ніжок.


— Можеш іти, Чанге, — сказав він.


Китайець опустив голову в недбалому поклоні, потім мовчки підвівся сходами.


— Я відіслав його,— сказав Гвідо,— бо хочу вам дещо сказати.


'Ой?'


— Лікар думає, що ти якийсь жартівник, друже. Ти примушуєш його сміятися. Він тицьнув дулом пістолета мені під підборіддя і відкинув голову назад. — Але я не думаю, що ти такий смішний. Ти завдав мені багато неприємностей сьогодні ввечері, і це мені зовсім не подобається. Отже, що я повинен вам сказати, так це те, що лікар запланував для вас - можливо, він залишить вас живим - ви помрете. Я подбаю про те, щоб спуститися сюди, перш ніж ми підемо. А потім я тебе уб'ю. Лікар може якийсь час сердитись на мене, але він все одно не дуже задоволений мною. І за годину чи близько того він вирішить, що насправді це не має значення. Отже, ти мертвий, і я дуже щасливий.


Я думав, що не завадить змусити цю мавпу повірити, що вона має справу зі слабаком. — У мене багато грошей, Гвідо, — сказав я. — Якщо ти мене відпустиш, то я все тобі віддам.


— О, чуваку, — сказав він. "Я люблю, коли мене просять".


— Ти міг би стати багатим, Гвідо, — сказав я. 'Відпусти мене. Будь ласка.'


— Я хочу сказати вам тільки одне, — сказав він, трохи дужче натискаючи на пістолет. Він понизив голос до шепоту. — Ти помреш, друже. Він витяг пістолет і швидко вийшов за двері. Я побачила, як за ним зачинилися двері, і почула, як клацнув замок. Я почав рухати пальцями в пошуках ременя. Через кілька секунд я витяг лезо зі схованки і вже працював над мотузками. Гвідо, може, і загравав з Ніколасом Андерсоном, але Ніколас Картер зовсім інша справа. Екскурсія невинного туриста добігла кінця. Мені знадобилося не більше тридцяти секунд, щоб перепиляти мотузку.


Я взяв газету зі столу. Найс-Матен була досить товстою, щоб провернути трюк. Я відкрив газету і залишив її складеною лише один раз. Потім я звернув її по діагоналі в тугий циліндр і зігнув удвічі. Готовий продукт мав конічну рукоятку та тверду, як скеля, головку. Це була дешева зброя, але смертоносна.


Я підібрав мотузки, вільно прив'язав ноги до стільця і просунув руки в спинку, стискаючи газету за спиною.


Мені не довелося довго чекати. Його кроки загуркотіли сходами, і замок клацнув. Обличчя Гвідо було яскраво-червоним. Він вибив двері.


— Брудні виродки, — сказав він. - Він хотів, щоб Чанг убив тебе. Щоб покарати мене. Ну, вони всі можуть отримати лайно для мене. На той час, коли я закінчу, ти будеш трупом.


— Не роби цього, Гвідо, — сказав я.


"Кінчай свої молитви, приятелю", - сказав він, підходячи до мене зі зброєю напоготові.


Я трохи відкрив рота, щоб він подумав, що я хочу сказати щось ще. Потім я кинув биту з-за себе, і вона стукнула по руці з пістолетом. Зброя пролетіла дугою над його плечем і врізалася в землю позаду нього.


Очі Гвідо розширились. Він сів, обороняючись, відчуваючи забиту руку і човгаючи ногами. Його дихання виривалося з легень, що здіймалися, коли його адреналінова система пристосовувалася до сплеску болю. Його яскраві очі ніколи не відпускали мене.


Я пішов за ним, коли він ковзав назад. Він перестав терти поранену руку. Він витяг руки назад, намацуючи пістолет.


Раптом він упав навколішки і його права рука метнулася до зброї. Я почекав, поки він повністю витягне руку, потім клацнув газетою на його лікті. Кістка зламалася, і звіряче виття зірвалося з його губ.


Десь нагорі я почув голос лікаря... — Гвідо? він сказав. «Гвідо! Де ти?'


Гвідо був загнаний у куток у цій темній підвальній кімнаті, його обличчя спотворилося від болю, коли його неушкоджена рука кинулася до зброї. Його пальці зімкнулися навколо рукоятки, коли я дозволив своїй зброї вдарити її по носу знизу, по ніздрях. Його ніс був розчавлений, а уламки кістки проникли в його одержимий вбивством мозок.


З його закривавленого обличчя зірвався пронизливий крик, що плакав. Потім він упав на спину, сіпнувся і завмер. Я став навколішки, переклав биту в ліву руку, а правою схопив пістолет.


Піднявши очі, я побачив примарну постать, одягнену в чорне, нагорі сходи. Його руки були витягнуті, і з чотирьох кинджалоподібних нігтів повільно капала темна рідина. Він зупинився нагорі сходів, і там я вперше почув, як Чанг каже, і від двох слів, які він промовив, у мене в жилах застиг тромб.


"Латродектус Мактани" - монотонно сказав він.


Завдяки сумнівному задоволенню осі навчання виживання Я знав, що капає з його нігтів: концентрована отрута чорної вдови.


Розділ 8


Так і було. Немає права на помилку. Або я позбавлюся Чанга, швидко і точно, або він дістане мене і розірве мою плоть однією з найзліших отрут, що виділяються будь-якою істотою на Землі. Отрута у п'ятнадцять разів сильніша, ніж у гримучої змії. Але смерть, якщо це було якоюсь втіхою, швидше за все, прийшла б незабаром через цю погань, еквівалентну отруті тисяч павуків, що капає з кожного гігантського нігтя цього китайця.


Він підійшов до мене, ніби я був беззбройний, крок за кроком, як хтось, що йде в траурній процесії. Позаду нього, на вершині сходів, з глузливою усмішкою дивлячись униз, доктор Інурі зробив недбалий прощальний жест, ніби прощаючись із двома гравцями в пінг-понг, і зник з поля зору.


Я пішов далі в кімнату і поставив пофарбований білою фарбою стіл між собою і Чангом, що наближається. Обличчя його залишалося невиразним, дихання невтомним, темні очі нерухомі.


Я поставив ноги разом. Це був час для поганих результатів стрілянини. Я мав рацію щодо пістолета Гвідо. Це був Трехо 22-го калібру, модель 1. Ручка селектора була встановлена на скорострільність: коли я натискав на курок, розривалося вісім патронів, і я хотів, щоб вони всі потрапили в кістляві груди Чанга. Якби я цілився йому в голову, був би шанс, що частина куль промахнеться через віддачу його механізму.


Чанг зупинився біля підніжжя сходів, поряд із кімнатою, в тіні, що закривала його запале обличчя. А потім руки в чорних рукавах, ці огидні руки, гіпнотично розгойдуючись туди-сюди, як холодна прелюдія до балету смерті, ковзнули через поріг.


Я підняв пістолет обома руками. Повільно, вигнуті могильні руки корчилися, як гігантські вугри в ритуальній виставі, і часом крапля густої отрути скочувалась по нігтю на землю.


Я відчув, як пістолет вагається в моїй руці, але подолав бажання відкрити вогонь. Я хотів, щоб Чанг просунувся далі до світла.


Я обережно опустив зброю, щоб розвантажити м'язи та сухожилля від напруження очікування. І в цей момент Чанг перестрибнув через стіл.


Нема часу на дві руки. Більше немає часу на ретельне прицілювання. Помахом стегна я підняв пістолет і натиснув на курок.


Відбувся вибух... повної тиші.


Чудова машина смерті Гвідо застрягла.


Чанг стояв з іншого боку столу, тицяючи пальцями мені в очі. Нирнувши, я вдарив паперовою битою, але зустрів тільки повітря, коли він прибрав руки. Він швидко обійшов стіл, рухаючись боком, але коли він рухався, я робив те саме, зберігаючи між нами таку ж відстань.


З інтервалом всього в мікросекунди чорні, маслянисті нігті миготіли вперед, як чотири стріли, шукаючи мої очі. Я сунув пістолет у кишеню, розмахуючи битою туди-сюди, потрапляючи тільки в повітря.


Кожен грам концентрації в моєму мозку та очах напружувався, щоб оцінити напрямок та швидкість кожної потенційно смертельної атаки Чанга.


І гіпнотичні візерунки, які він плів для мене, були лише частиною більш хитромудрого нарису старого плану атаки, який врешті-решт закінчився б смертю. Нігті, що пронизували повітря, спалахували все ближче і ближче, руки все далі розсувалися, очі все більше й більше напружувалися, щоб не відставати від темного слабкого руху. Потім був момент безтурботності, гострий біль від цвяхів, що встромлялися в плоть, а потім агонія і смерть.


Якщо смерть не настане для Чанга раніше.


Я націлився дубиною йому в підборіддя, і, коли він відсмикнув голову назад, я щосили лівою рукою врізав стіл йому в живіт. Він задихнувся і відсахнувся, але швидко відновив рівновагу і знову атакував.


Я підійшов до нього, висунувши перед собою стіл. Чанг стояв на своєму місці.


Його ліва рука раптом метнулася до моїх очей. Я відкинув голову назад, але надто пізно зрозумів, що то був фінт. Його права рука була спрямована вниз, два отруйні списи були націлені на мережу вен на зап'ясті моєї руки, яка штовхала стіл уперед.


В останню хвилину я відсмикнув стіл, і Чанг намагався компенсувати свій хід. Він запізнився. Його мізинець пролетів над метою, а кінчик довгого нігтя вказівного пальця врізався у стільницю.


Правою рукою я вдарив його битою по голові. Він нахилився, щоб уникнути її, коли я повернула стіл у інший бік. Я був нагороджений тендітним потріскуванням. Шипляче дихання, гнів, змішаний з подивом, зірвався з губ Чанга. Чотирьохдюймовий ніготь стояв, тремтячи, кінчиком глибоко в дереві.


Я знову підсунув до нього стіл. Тьонг не хотів більше про це чути. Стіл заважав йому у його намірах. Його ліва рука шукала моє обличчя та очі, а права схопилася за стіл і спробувала вирвати його з моєї міцної хватки.


Між нами в фарбованому білою фарбою дереві тремтів заплямований зламаний цвях; вістря не більше півтора міліметра в м'якій ялинці як мініатюрна стріла, вся вкрита смертельною отрутою від вістря до тріснутої іншої сторони.


Ухиляючись від одного з високих ударів Чанга лівою рукою, я вдарив битою по правій руці, що чіплялася за стіл. Чанг відійшов із блиском збудження в очах.


Я знав, що він чекав: один момент нерозсудливості. Коли я нахилився над столом, щоб завдати удару, моя спина і шия виявилися незахищеними перед його лівою рукою.


Якби він утримався на місці і продовжував триматися за нижню частину столу, то проміняв би не більше ніж хворе зап'ястя на чистий і останній удар лівою рукою в мою шию. Це була пропозиція, яку я не збирався повторювати, хоча Чанг сподівався, що це зроблю.


Я повільно підштовхнув до нього стіл, погрозливо розмахуючи кийком. У той момент, коли дерево знову опинилося в межах досяжності, Чанг витяг праву руку і жадібно схопився за стіл.


Ми знову зайняли свої позиції для перетягування каната навколо столу, простягаючи його руку до моєї голови, а я стрибав туди-сюди, ухиляючись від його невпинної атаки.


Раптом я впав навколішки і вискочив з-під столу.


Другий довгий ніготь на правій руці Чанга відламався і безшумно впав на підлогу.


Перш ніж він встиг оговтатися від подиву, я знову встав. І ось уперше я побачив страх у його очах. Зброя в його правій руці тепер була зовсім тупою.


Я знову схопився за стіл. Це був крок, який Чанг міг ігнорувати лише ціною смертельної небезпеки. Витягнувши ліву руку, він знову схопився за нижню частину дерева. І ось ми стояли там, як два дуелянти на поверхні розміром з хустку, всього кілька рухів і смерть дуже близько.


Я боровся зі спокусою підійти до Чанга, під цими смертоносними кинджали, з ризиком для життя, щоб розмозжити йому обличчя одним ударом палиці. З кожною секундою шанси ставали все більше на мою користь. Я вдвічі скоротив арсенал переді мною. Я міг дозволити собі зачекати. Але Чанг зламався. Він кинувся через стіл, виставивши голову вперед, як людський спис.


Я кинув биту, стрибнув убік і схопив його зап'ястя обома руками. Його пазурі шукали моє тіло, наче пара темних блискучих іклів. Його м'язисте тіло розтягнулося на столі обличчям униз.


Я прибрав одну руку з його зап'ястя і ліктем притис його шию до столу, а інший відвів його руку назад. Він боровся з моєю вагою та моєю хваткою, нерви та м'язи порвалися, а кістка зламалася. Його рот відкрився в безмовному крику. Коли я послабив тиск, його рука безпорадно впала на край столу. Тьонг лежав, важко дихаючи. Його очі виражали болісний біль та безмірну ненависть.


Я відступив назад і глянув на нього.


Ми обидва побачили це одночасно: зламаний ніготь все ще стирчав у дереві, і я знав, що Чанг вирішив схопити його, незважаючи на біль і марну руку, щоб використати його у своїй останній атаці. Коли він підвівся на своїй правій руці, я обійшов його і завдав йому удару карате по шиї боковою стороною руки, через що його обличчя тріснулося об дерево.


Жахливий крик вирвався з його нутрощів, і коли він став крутитися, як змія, гойдаючись туди-сюди поверх білого вівтаря столу.


З правого ока стирчав уламок від нігтя. Він усе ще кричав, коли його тіло здалося отруті, зісковзнувши зі столу і з глухим стукотом приземлившись на підлогу.


Я не мав часу витрачати його ні на благоговіння перед мертвими, ні на те, щоб продовжувати дивитися на трупи Гвідо і Чанга на цій похмурій арені. У мене була якась справа до лікаря Інуріс і я швидко піднявся сходами.


Зовні вдома я почув рев мотора «Мерседеса». Я вийшов через дверний отвір якраз у той момент, коли машина відкидаючи гравій, виїхала з під'їзної доріжки і зникла за рогом будинку. Я бачив дівчину на передньому сидінні, що бореться з огидним божевільним.


Коли я дійшов до кута вілли, машина стояла на вершині схилу, що спускався до воріт. Він був би біля воріт раніше за мене, але доктор Інуріс повинен зупинитися, щоб відкрити загороду. А потім я його наздожену і розмозжу йому череп у кашу. Лікар Інуріс, мабуть, думав так само.


Двері праворуч відчинилися, і тіло дівчини, закручене його рукою, вилетіло головою вперед.


Я кинувся до неї, коли машина рвонула до воріт. Внизу заверещали гальма, коли Інуріс різко зупинив її і виринув із машини. У світлі фар він відчайдушно намагався відчинити ворота.


У мене зараз не було часу.


Я опустився навколішки поряд із дівчиною і взяв її голову на руки. Дивлячись їй в обличчя, я знову почув рев двигуна, коли Інуріс виїхав з воріт.


Дівчина заворушилась.


На сході небо стало світлішим. Туман розвіявся, і з моря віяв освіжаючий бриз.


Дівчина раптово опритомніла, її очі розширилися від страху.


— Тепер усе гаразд, — сказав я, міцно обіймаючи її. «Він пішов, і я не думаю, що він колись повернеться сюди».


Я відчув, як напруга в її тілі ослабла, і за кілька хвилин вона подивилася на мене і зуміла посміхнутися.


Це було прекрасно.


Розділ 9


Ми сиділи на сходах ганку з напоями, які я виніс зсередини. У скотчі, який був у Інуріс, не було нічого поганого. Дівчина виглядала нормально, крім кількох подряпин на ліктях.


Я спитав її, чи не хоче вона увійти, але вона похитала головою. Я не міг звинувачувати її. У наростаючому світанку вілла виглядала не дуже привабливо. Шматки відколотої і розбитої рожевої штукатурки здулися, і темні плями іржі поширилися по всій поверхні, як капіляри, що лопнули на носі старого п'яниці.


Ні, я не міг звинувачувати її за те, що вона більше не хоче входити. Для неї це був справді будинок з привидами, зі спогадами про справжні жахіття, навіть без трупів Гвідо і Тьонга як додаткова, моторошна нотка.


Вона притулилася до однієї з дерев, що облупилися, на кутку сходів і дивилася на море.


Я сказав їй, що Гвідо та Тьонг мертві. Новина вона сприйняла кивком, ніби подібні речі неминучі у світі, де справедливість завжди йде своєю чергою, а зло не може уникнути відплати.


Я не наполягав, щоб вона говорила. Вона зробить це достатньо, коли буде готова. Я знав це. Але спочатку їй потрібно було посидіти і насолодитися свіжим бризом, ароматом хвойних дерев та чудовою свідомістю того, що вона вільна від доктора Інуріс та його маленької банди.


Закинувши голову, із золотим волоссям, схожим на подушку на старій колоні, вона насолоджувалася чистим повітрям нового дня.


Коли вона, нарешті, заговорила, її голос звучав задумливо. "Тут так мило", - сказала вона. — О, я не маю на увазі прямо тут, тут, тут. Я маю на увазі тут, уздовж Рів'єри, з деревами, квітами, морем, небом та сонцем. Хотіла б я прийти сюди іншим часом, з кимось іншим. Але навіть така людина як доктор Інуріс не може стерти його красу. І тепер, коли її тут немає, я хотіла б залишитися тут. Принаймні на якийсь час. Але цього не може бути не зараз. У мене ще є справи. Втеча Інуріс була лише початком, принаймні для мене. Ти не думаєш, що він повернеться, Нік?


Я похитав головою. — Ні, він не повернеться сюди, — сказав я. — Але це не означає, що вона більше не з'явиться. Я знав таких людей, як він. Вони не люблять, коли їх принижують. Вони не можуть дозволити, щоб їхні плани були зіпсовані. І коли вони це роблять, вони зазвичай хочуть помститися. Вони не заспокояться, доки не помстяться, навіть якщо на це підуть роки. доктор Інуріс саме така людина.


— Як ти їх зупиняєш?


- Ти вбиваєш їх. Як шалених собак.


На ній була синя робоча сорочка з кількома розстебнутими гудзиками зверху та вибілені джинси. Вранці, після ночі жаху, і в одязі, який вона поспіхом схопила з валізи у своїй кімнаті, де один невірний рух міг змусити Гвідо вистрілити, вона виглядала так само добре, якщо не краще, як і вранці, в казино, в той момент коли я вперше побачив її.


Вона підтягнула коліна та обхопила їх руками. Вона схилила голову, щоб закрити обличчя своїм золотим плащем, що закривав усе, крім очей та чола. Вона подивилася на мене з кінчиків колін.


"Ти можеш посидіти тут, Нік," сказала вона. Ти звільнив мене від доктора Інуріс. Це все, що я просила.


— Я, здається, щось нагадую про замовлення про вбивство на п'ять франків, — сказав я.


Вона підвела голову і посміхнулася. "Я вважаю контракт виконаним", - сказала вона. «Я не вважаю тебе кимось подібним до Гвідо, який вбиває заради розваги».


- Далеко ні, - сказав я. «Але деякі люди просто мають бути вбиті. І мені здається, що доктор Інуріс — один із таких людей.


— Ти маєш рацію більше, ніж думаєш, — сказала вона. — Але це не має бути твоєю проблемою. Можливо, я зможу знайти допомогу в іншому місці, якщо вона знадобиться.


— Думаю, що це моя проблема, — сказав я. «Можливо, потім доктор Інуріс захоче мати справу з тобою, я подумав, що в нього теж є дещо для мене. Я казав тобі, що такі люди, як він, не люблять, коли їм заважають у їхніх планах. І я вірю, що трохи порушив його плани. Це може змусити мене погано спати, гадаючи, де він, що він задумує, або, можливо, думаючи, що він починає якусь інтригу, яка не може бути така вже корисна для мого здоров'я.


— Думаю, ти маєш рацію, Нік, — сказала вона. — Але ти можеш подбати про себе. Тобі не треба зациклюватися на мені та моїх турботах.


Я стояв. — Ти хочеш, щоби це було так?


Вона глянула на мене і нічого не сказала. Вона просто подивилася мені у вічі. Я бачив, як сльози виступили в її очах. Вона похитала головою і тяжко проковтнула.


Я сів поруч із нею і обійняв її за плечі. 'Тоді все гаразд. Хоч би що це було, ми всі виправимо разом. Добре?'


- Добре, - сказала вона з широкою усмішкою.


«До речі, — сказав я, — я думаю, що безглуздо розбивати виграшну комбінацію. Я нізащо не пропустив би кінець цього світу».


- Дякую, Нік, - сказала вона.


- А тепер одне, - сказав я.


'Що?'


"Прямо зараз, швидко, перш ніж щось станеться, не могли б ви просто сказати мені своє ім'я і що все це таке?"


- Це довга історія, - сказала вона. «Чому б тобі не налити собі ще випити і не сісти сюди, біля колони, де тобі буде зручніше».


Я стояв. Я готовий зробити все це. Але перш ніж я зроблю ще один крок, перш ніж небо впаде, або дах ганку впаде на вас, або я спіткнуся об поріг і зламаю собі шию, я хотів би знати, хто ви і що ми намагаємося зробити.


Це вилетіло з неї, як автоматна черга.


«Мене звуть Пенні Доун, і ми намагаємося запобігти крадіжці 15 мільярдів доларів у Сполучених Штатів».


Розділ 10


Пенні Доун. Я промовив це ім'я кілька разів подумки, поки змішував морозиво з міцним напоєм, який налив собі. Це ім'я їй пасувало. Це відповідало її життєрадісності, її золотому волоссю, засмаглій шкірі та її готовності прийняти це, коли шанси повернулися проти неї.


Я сів навпроти неї біля підніжжя колони. "Ну, Пенні, розкажи мені цю історію".


Вона притулилася головою до колони, щоб сонце обігріло її втомлене обличчя. "Історія Пенні Доун, - почала вона м'яким і задумливим голосом, - починається з історії Філіпа Доуна, мого батька ..."


Філіп Доун народився у Китаї у сім'ї американського місіонера. Вони жили в селі, де вони доглядали хворих, допомагали бідним і де пройшло дитинство Філіпа Доуна. Китайський спосіб життя був єдиним, що знав молодий Пилип.


Серед багатьох друзів юного Філіпа Дона був старий Джі Шан Джо. То був худорлявий горбатий чоловік з довгими білими вусами, що звисали по обидва боки рота. Його шкіра була схожа на пергамент, але руки були гнучкими, як у юнака. У молоді роки Цзе Шан Джо був відомим фокусником.


Філіп Доун був улюбленцем старого в селі, і він навчив Філіпа деяким своїм трюкам. Джі любив головоломки та складні речі. Він міг проводити багато годин, вирізуючи предмети, такі як хитромудрі коробки, які він збирав, - коробка всередині коробки всередині коробки, яку міг відкрити тільки той, хто знав їхню складну, але просту комбінацію. Натискання на одне місце, легке постукування по іншому змушувало коробку відчинятися.


Джі Шан Джо навчив юного Філіпа мистецтву цих трюків; і до того часу, коли Філіпу довелося відвезти своїх батьків до Америки, яку він ніколи не знав, він став дуже вправним у створенні їх. Складні головоломки Джо... . На пам'ять і на честь їхньої дружби старий подарував Пилипу одну зі своїх скриньок, витвір мистецтва, вкритий прекрасним різьбленням по слоновій кістці. Філіпу Доуну було десять років, коли його батьки повернулися до Америки. Він ніколи не забував ні старого, ні його уроків. «Життя сповнене чаклунства», — сказав Цзе. Шан Джо часто говорив до хлопчика. «Ніколи не знаєш, які хитрощі вона зіграє або які дива зробить. Це найбільше шоу всіх часів».


Проживаючи в Америці, Філіп продовжував розгадувати головоломки та фокуси. Він любив замки. Замки з ключем, кодові замки — все це заворожувало його. Коли Філіп вступив до університету, він вивчав інженерну справу і в якийсь момент пішов працювати у фірму, яка розробляла системи безпеки для банків. Це була ідеальна робота для Філіпа Доуна.


Незабаром у своїй кар'єрі він почав набувати певної репутації завдяки своєму явно чарівному таланту в проектуванні систем безпеки. Коли до нього звернулися інші фірми, він сам зайнявся бізнесом. З огляду на його репутацію не дивно, що уряд незабаром зв'язався з ним для отримання завдання.


Золотосховища та Форт-Нокс стали у США майже синонімами. Але багато людей не знають, що зараз у сховищі Федеральної резервної системи під Нассау-стріт на Манхеттені більше золота, ніж будь-де ще у світі. І коли уряд вирішив модернізувати це сховище, він звернувся до Філіпа Доуна.


Пенні Доун перемістилася і підібгала ноги під себе. Я приніс їй склянку, і вона зробила ковток, розповідаючи свою історію.


— Добре, що Філіп Дон є чесною людиною, — сказав я.


- А, - прошепотіла вона, - але ця історія не про нього. О, тоді так, — квапливо додала вона. «Не помиляйтеся з цього приводу. Гроші, золото чи коштовності, або хоч би що вони просили його захистити, його це не хвилювало. Для нього було складним завданням розробити щось таке, ніж Джі Шан Джо був би гордий. Ось що рухало їм. Проектування замків, які були простими та складними одночасно».


"Тому модернізація системи безпеки в сховищі на Нассау-стріт була його найбільшим завданням", - сказав я. - І він закінчив?


Вона посміхнулася загадковою усмішкою. 'Ах да. Він зробив. Це стало найбільшим шедевром у його житті...»


Уряд любить стверджувати, що ніхто не знає комбінації, необхідної для відкриття сейфа, що ні в кого немає необхідної інформації, щоб проникнути в нього. Але, звичайно, Філіп Доун — єдина людина, яка знає його. І з того часу, як він спроектував сховище, уряд найняв його як консультанта для підтримки якості їхніх заходів безпеки. Він вносить усі необхідні зміни відповідно до останніх новин у галузі безпеки або методів крадіжки. Він сам приймає остаточне рішення про те, хто буде найнятий як озброєна охорона, життєво важлива частина системи оборони. Філіп Доун міг би прожити довге та щасливе життя. Життя було гарне. Він був у дуже шановному становищі, він одружився з прекрасною дружиною, і у них була дочка, якій вони обоє були дуже віддані: Пенні.


Але життя було сповнене всяких хитрощів, Джі Шан Джо говорив це так багато разів. І одного разу ця фатальна магія змінила все.


Був душний літній день, і родина Доун поїхала на пляж, щоб урятуватися від гнітючої міської спеки. Коли вони повернулися ввечері, приємно втомлені і відпочили, вони були всього за кілька миль від дому, коли це сталося. Водій автомобіля, який їхав з іншого боку, не впорався з керуванням і лоб у лоб зіштовхнувся з автомобілем Доуна. Дружина Пилипа була вбита миттєво. У самого Пилипа було лише кілька подряпин. Але Пенні Доун пройшла головою через лобове скло. Вона була страшенно понівечена.


Лікарі перев'язали дівчинку, як могли, але сказали Пилипу, що більше вони нічого не можуть зробити. Вона залишиться у шрамах на все життя; а Філіп Доун був уражений почуттям провини за цей нещасний випадок, який мав такі жахливі наслідки для його дитини. Пенні росла, стикаючись з жорстокістю, яку можуть виявляти інші діти: насміхаючись з її понівеченого, вкритого шрамами обличчя. Схоже, Філіпа це зачепило більше, ніж Пенні. Він усіляко балував Пенні, щоб компенсувати її потворність, яка стала для нього чимось на кшталт нав'язливої ідеї. Він возив її в екстравагантні подорожі, відправляв до найкращих шкіл, наймав вчителів фортепіано та співу, вчителів танців, водив її на концерти, у балет, у театр, на все для неї. І, звичайно, водив її по всіх пластичних хірургах країни.


Здавалося, щомісяця був інший лікар і щомісяця одна й та сама відповідь: рубцева тканина, деформація надто повна. Більше нічого не можна було вдіяти. Подорослішавши, пішовши до школи і отримавши диплом, Пенні навчилася жити зі своїми шрамами. Вона добре пристосувалася і вважала, що її життя завершено. Але її батько наполягав, попри її протести, у пошуках цього чарівного хірурга, якого не існувало.


Але виявилось, що він існує. І одного разу він без попередження і зненацька з'явився до офісу Філіпа Доуна на Манхеттені. — Я так розумію, — сказав ця людина, — ви шукаєте хірурга своєї дочки?


- Так... але хто ви...?


- Я той хірург, - сказав чоловік. 'Можу я уявити себе? Лікар Лотар Інуріс.


Розділ 11


Тож Др. Інуріс мав на увазі простий бартер: доступ до сховища Федеральної резервної системи в обмін на нову особу для Пенні.


Це здавалося смішним. Тільки божевільний запропонував би це, і тільки божевільний прийняв би це. Це не означає, що Лотар Інуріс та Філіп Доун були однаково божевільними. Якщо Філіп Доун і збожеволів, то він збожеволів від любові до своєї дочки. Усі батьки хочуть щось робити для своїх дітей; Філіп пішов на крайні заходи. І ціна була високою для Філіпа Дону. Його попросили заплатити найвищу ціну, яку міг собі дозволити: знищення його шедевра. Звід, який він спроектував, має залізобетонні стіни. Це на двадцять сім метрів нижче за вулицю Нассау. Зовні ворота з хитромудрою системою подвійного ключа. Але доступ до сховища здійснюється через вузький прохід через триметровий дев'яностотонний сталевий циліндр. Циліндр обертається у сто сорокатонній рамі. Коли вхід закритий, циліндр повертається так далеко, що рама заповнюється твердою сталлю, а потім занурюється в один сантиметр, як величезна пробка на пляшці. Він герметичний, водонепроникний і замкнений на якийсь час, не кажучи вже про всю електронну апаратуру, телебачення та інше прицільне обладнання, а також систему безпеки людей, що складається з одного з найбільших підрозділів такого роду в країні: снайпери регулярно тренуються. зі стрілецькою та автоматичною зброєю.


Система сигналізації може заблокувати будь-який вихід із будівлі. А всередині сховища є замкнені відсіки, потрійні замки. Вони містять близько чотирнадцяти тисяч тонн золота у злитках із США та приблизно сімдесяти інших країн. Кожен брусок важить приблизно 12 фунтів. Це не те, що можна пронести в кишені і вам не вдасться зробити це непомітно з цілим парком вантажівок.


Дістати звідти золото було загадкою, яка Джі Чжан Джо сподобалася б. І йому також сподобалося рішення Філіпа Дону. Це було просто та складно одночасно.


На першій зустрічі двоє чоловіків зіткнулися віч-на-віч зі своїми умовами. Філіп Дон, людина, одержима трагедією своєї дочки, не одразу вирішив обміняти свою унікальну магію на магію доктора Лотара Інуріс. Єдина проблема полягала у довірі.


- Але, любий мій, - сказав доктор Інуріс: «Ми обоє можемо довіряти один одному. Я вірю, що ви доведете цей проект до успішного завершення, і ви повинні довірити мені успішну операцію дочки. У вас немає вибору.


— Звичайно, ти маєш рацію, — відповів Філіп Доун. — Ніхто, повторюю, ніхто не може зробити того, що я можу. Я вдосконалив передові техніки. Мої власні методи, засновані на багаторічних дослідженнях... А я єдиний хірург у світі, який може вилікувати рубцеву тканину, яка вразила вашу дочку, і дати їй не тільки нове, а й гарне обличчя».


— А я, — безпристрасно сказав Філіп Дон, — я єдиний у світі, хто має повну інформацію про безпеку, яка потрібна за вашим бажанням.


'Саме так. Значить, нікому з нас не вигідно зраджувати довіру один одного, чи не так? Те, про що просили обидва чоловіки, було величезним підприємством. Інуріс, маючи намір втекти з приблизно шостою частиною золота світу, здобутого з давніх-давен, погодився надати Філіпу Доуну вірний персонал на стільки часу, скільки це буде необхідно. Однак заради власної безпеки він відмовився назвати інших ватажків, причетних до цього великого пограбування. Натомість він погодився організувати операцію Пенні, якщо Філіп продемонструє свою співпрацю, забезпечивши доступ до золота. Як довгострокове планування досягне безповоротної стадії, він почне трансформацію Пенні. На крадіжку золота підуть місяці, а можливо й роки. Операція триватиме менше ніж тиждень.


Ще до того, як закінчилася їхня перша зустріч, Філіп Доун та Інуріс розробили систему, що дозволяє підтримувати зв'язок. І Філіп сказав докторові, що повідомить його, коли буде готовий приступити до виконання свого плану.


З цього дня Філіп Дон здавався дочці зовсім іншою людиною. Вперше за багато років він здавався щасливим та веселим. Пенні не ставила запитань про цю зміну. Їй хотілося вірити, що він нарешті змирився із ситуацією. Але в цього щастя була нестача. Пенні виявила, що її батько з часом був захоплений гарячковою напругою, і коли вона висловила своє занепокоєння, він пояснив це хвилюванням нового проекту. Пенні зупинилася на цьому. Вона була рада, що він більше не тягає її країною по всіх лікарів і що він поглинений своєю справою. Вона навіть не помітила його зовнішності, що змінилася; його волосся з роками посивіло від природи; але згодом від його «нового проекту» він схуд і зігнувся. Його обличчя було зморшкуватим та старим. Нарешті, якось уночі вона помітила його фізичні зміни.


Він прийшов додому рано, у гарному настрої і налив дві склянки свого найкращого хереса, одну з яких дав їй. - Тост, Пенні. Вип'ємо за чаклунство життя».


Пенні подивилася на батька з веселим подивом. Минули роки з того часу, як вона бачила його таким щасливим. - Ну, що відбувається, тату?


Філіп Доун сів у своє улюблене крісло. — Завтра ввечері вас оперуватиме хірург. І коли ви прокинетеся, у вас буде нове обличчя. Не залишиться сліду від твоїх старих шрамів і слідів операції. Пенні недовірливо глянула на нього.


- Це правда, - сказав він. Він поставив склянку і підняв руку, немов присягаючись. - Я абсолютно серйозно. Я бачив роботу цієї людини і говорю вам, їй немає рівних».


- Але, тату, - сказала Пенні. «Мені справді вже байдуже». Філіп Дон кивнув головою. - Я знаю, - сказав він. — І тому я пишаюся тобою. Але, Пенні, будь ласка, давай не сперечатимемося. Навіть якщо тобі байдуже, прошу тебе, зроби це для мене, для старого. Для твого батька, щоб принести йому щастя та радість.


Пенні не склало труднощів прийняти таке прохання. Вона підійшла до батька та поцілувала його в щоку. Філіп Доун обійняв її.


— Нехай Бог благословить вас, — сказав він. Сльози текли його щоками. "Без сліз, тату", - сказала вона. "Просто радість". Вона замислилась. "Скажи мені, як я виглядатиму?"


— Правду кажучи, я не знаю, — сказав Філіп. «Я залишив усе на лікаря. Він це знає. Але він сказав мені так багато, що ти будеш дуже красивою.


"Схоже, він дуже видатна людина".


- Так, дуже чудово, - сказав Філіп.


"Розкажи мені про нього?"


«Про це особливо нема чого сказати. Але чудова людина. Голос у нього був слабкий, задумливий.


- Як він? Це хто? Звідки він?


"Це не важливо". Він здавався майже розгніваним на її запитання. «Він найкращий у своїй галузі, і це єдиний суттєвий момент, чи не так?» Його тон пом'якшав. "Тато, - сказала Пенні, - ти нічого не хочеш мені розповісти?"


- Ні, ні, - сказав Філіп зі штучною усмішкою. - Це зовсім не так. Ось тільки про нього особливо нема чого сказати. Я маю на увазі, яка різниця? Важливим є результат».


— Це дуже дивно, тату, — сказала Пенні.


«Ну такого ще не було,


Що ж? І я трохи нервуюсь, от і все, тепер, коли це так близько. І ваш шквал питань теж не робить його кращим.


— Ну, я не бачу в цьому шкоди. Це природно. Зрештою, це важливо. Я маю на увазі, ви не залишили б мене якомусь підозрілому лікарю.


Філіп Дон схопився, наче його штовхнули.


'Татучка.'


Він почав плакати. Його дочка опустилася навколішки поруч із ним. — Я думаю, тобі краще мені розповісти все, — сказала вона. Філіп підніс руки до обличчя. - Я не можу, - сказав він між риданнями. 'Я не можу це зробити.'


- Ти повинен, - сказав Пенні.


А коли ридання припинилися, Філіп Дон, все ще закривши обличчя руками, розповів дочці, що він зробив. Він розповів, як він і загадковий доктор Інуріс зумів за кілька років поставити нових людей, вірних лікареві, на всі ключові пости безпеки навколо сховища. Іноді Філіпу Дону це вдавалося, наприклад, коли йшла стара гвардія і доводилося наймати нову. Філіп Дон влаштував так, щоб коли нову людину приводив доктор Інуріс той був обраний і призначений. Але це ще не все. Чоловіки йшли рідко. З інформацією, зібраною та наданою Філіпом, Інуріс організував те, що він назвав «магічними зникненнями». Охоронець зникав, але про це ніхто не знав. Бо відразу ж, щоб зайняти його місце та виконувати його роботу, був ідеальний двійник, створений доктором Інурісом.


Через якийсь час вся система сховищ опинилася під контролем цілої команди, яка зосереджена на одному: крадіжці золота.


Рішення, знайдене Філіпом Доном, було настільки ж простим, як і складним. Найскладніше було замінити чоловіків, але доктор Інуріс це зробив. А простота полягала в тому, що Філіп Доун з самого початку знав, що немає сенсу використати грубу силу, щоб проникнути у створене неприступне сховище. У металі був слабких місць. Слабке місце, він знав, був у охоронцях.


Тепер операція стала значно легшою. Більшість золота належала США. Деякі зі злитків належали іншим країнам, і коли потрібно було виплатити борг, «укладачі золота» у своєму спеціальному взутті переміщали золото в потрібний відсік за допомогою гідравлічних підйомників та стрічкових конвеєрів.


Щодня за розкладом, встановленим Філіпом Доном, кожен охоронець переміщував золотий злиток і замінював його фальшивим, при цьому ніхто нічого не знав, крім самого охоронця, і він не збирався про це говорити. Як терміти роз'їдають будинок і. Повільно, але ефективно. Протягом кількох років зникли тисячі злитків. Періодично, коли умови вважалися абсолютно безпечними, вантажівка забирала і доставляла великі вантажі. Через певний час кількість золотих злитків, що залишилися в сховищі, поменшало кількості злитків підробленого золота. Мільярди були вкрадені. На цей час ціна золота на світовому ринку залишалася стабільною: 35 доларів за унцію. Потім раптово комбінація сил почала висмоктувати силу долара. Було надруковано надто багато доларів. Було надто багато паперових грошей. Довіра до долара почала слабшати. Народ хотів золота.


Офіційно золото було ціннішим. Офіційно долар коштував менше і почалися величезні втечі в золото, подалі від долара. Коли великі фінансові мудреці світу вирішили створити вільний ринок золота, ціна злетіла до понад ста доларів за унцію.


Все було готове до фінансового удару. доктор Інуріс та його друзі контролювали майже шосту частину всього золота у світі. Вони мали реальну вагу на ринку та вміли задовольнити високі ціни та високі вимоги.


Тієї ночі Філіп Дон усе пояснив Пенні, і коли вона почала наполягати на тому, щоб він пішов до влади, він відмовився.


'Ще немає. На цьому етапі це було б катастрофою. Щось просочиться назовні, і економіка Сполучених Штатів порине в хаос. Результат був би настільки катастрофічним, що абсолютно ніхто не залишився б незайманим. Промисловість звалиться, безробіття різко зросте, а фондовий ринок звалиться. Але поки що ми мовчимо про це, все ще є шанс, що США знову знайдуть своє золото. Говорячи зараз, ви тільки зруйнуєте одну гарну річ у всій цій історії: нове життя для вас. Якщо ми мовчатимемо до операції, все буде добре. Уряд почує свого часу, але немає причин ламати греблю, доки ми не отримаємо наш прибуток. Ми маємо співпрацювати зараз, інакше все, що я побачу у своїй роботі, це потворна дівчинка та батько, засуджений як злодій». Пенні швидко зрозуміла. Її батько мав рацію. Її єдиний шанс полягав у тому, щоб зробити операцію, скасувавши угоду між Філіпом Доуном і доктором Інурісом. І після цього вона все ще могла зробити все можливе, щоби виправити ситуацію.


Батько наче прочитав її думки. «Щойно цю операцію буде зроблено, — сказав він, — доктор Інуріс сплатить свій борг переді мною, і мій контракт з ним добігтиме кінця. Тоді Пенні, ти зможеш зробити те, що потрібно.


І тому вона поцілувала свого батька на прощання наступної ночі. Перед їхнім будинком чекала машина. Високий китаєць зайняв своє місце за кермом, перш ніж вона встигла сісти ззаду. Чоловік ззаду, поруч із нею, сидів у тіні. Його голос пролунав від його напівприхованого обличчя. 'Я доктор Інуріс, сказав він. "Ваш хірург, міс Доун".


Перш ніж вони були за милю від її будинку, він дав їй наркотик. А Пенні Доун була непритомна, коли вони дісталися місця призначення.


Розділ 12


Я зрозумів, що дивився на миле обличчя Пенні Доуна, коли вона розповідала цю історію. Коли вона на мить замовкла, я боровся з безліччю питань і проблем, піднятих її історією в яскравий сонячний день. Залишалося ще багато незавершених образів, які, сподівався, вона завершить. «Отже, цей добрий лікар зробив тебе подібністю до Ніколь Кари», — сказав я, крутячи в руках залишки випивки.


«Так, під враженням образу кінозірки, яку він обожнював». Її тіло тремтіло від стриманого сміху. — О, звісно, я була вдячна. Я не повірила своїм очам, коли вперше побачила себе у дзеркалі. Нове обличчя, красиве обличчя. Тоді я зрозуміла, що ніколи раніше не знала, що краса, фізична краса — це справжній чудовий дар. Але подарунок, — продовжувала вона напруженим від неприємних спогадів голосом, — потребує високої ціни.


Інуріс пояснив, що Пенні була непритомна трохи більше 72 годин. Все ще полонена витонченою красою свого нового обличчя, досконалістю, що повернула її захоплений погляд з дзеркала, вона не помітила лікаря, що наближався до неї. «Чоловік міг усе життя шукати таку жінку», — сказав він, стоячи поруч із нею. «Я ніколи не знав Ніколь Кара. Але я зізнаюся, що багато чого віддав би, щоб знати її. І те, що я бачу тебе такий, позбавляє мене розуму.


Раптом він простяг руку і притягнув її до себе. Рука обійняла її. Його вільна рука потягла тонку нічну сорочку і грубо стиснула її груди. Він притулився до її губ і засунув свою мову між її зубами.


Здригнувшись, Пенні вирвалася на волю. "Не чіпай мене!"


"Я думаю, вам краще навчитися приймати мої знаки уваги", - посміхнувся лікар.


Пенні попросила його піти. Тоді лікар сказав їй, де вона: на півдні Франції, на віллі. І, як він пояснив, їй не дозволять піти, поки він та її батько не завершать угоду. Пенні не мали іншого вибору, крім як залишатися в полоні. Вона вдавала, що не знає про угоду між Філіпом Доуном і доктором Інуріс, що виявилося на її користь. Вона вирішила, що найкращою стратегією для неї буде покірна поведінка та невігластво. Їй не дозволялося залишати віллу за жодних обставин.


Доктор Інуріс, мабуть, зрозумівши, що його перший грубий підхід до неї був серйозним прорахунком, кілька днів не робив фізичних зусиль. Однак він піддав її «бліцкригу» своєї збоченої чарівності. А «персонал», Гвідо та Тьонг, стали менш пильними.


Інуріс розповів їй про себе. І зі шматочків інформації, які вона зібрала воєдино, спостерігаючи і слухаючи, вона змогла уявити збоченого, понівеченого чоловіка, який тримає її в полоні.


По-перше, Інуріс пристрастився до героїну. Його любов до неприкритого використання шприца була очевидною. Він був німцем за походженням і під час війни був студентом-медиком. За цей час він зміг практикувати та розвивати хірургічні методи на в'язнях концентраційних таборів, до яких він був прикріплений. Скільки сотень людей він покалічив, убив, щоб удосконалити методи, якими він тепер хвалився? Після війни втік до Швейцарії, де відкрив невелику клініку. Він розбагатів завдяки фанатичній гонитві за новою молодістю старшими жінками. Його зростаюче багатство стимулювало його жадібність, і він повністю зосередився на вгамуванні своєї спраги багатства.


У всіх своїх спогадах він жодного разу не згадав, звідки він дізнався про Філіпа Доуна. Він також не говорив з Пенні про їхні ділові стосунки.


Кілька днів минуло з розповідями Інуріса, в цей час Пенні загоряла в саду вілли. Потім, якось уночі, коли вона відчула, що Інуріс і його охорона були досить заспокоєні, щоб заснути завдяки її очевидній співпраці, їй вдалося вислизнути і дістатися Ніцци. Вона якраз прийшла до казино, коли її наздогнав Гвідо. Коли її повернули на віллу, Інуріс розлютився і непристойними погрозами застеріг її від повторення того вечора.


За тиждень їй знову вдалося втекти. І Гвідо знову знайшов її. Але цього разу була людина на ім'я Ніколас Андерсон.


Я свиснув. «Це історія дуже цікава для мене. Але є ще одна річ. Справжнє ім'я Ніколаса Андерсона - Нік Картер. Він є агентом уряду Сполучених Штатів.


Очі Пенні широко розплющилися, а рот склався в маленьку мовчазну літеру О.


"Тепер, коли ти так ясно все пояснюєш, - сказав я, - я подумав, що зроблю те саме".


"Мені доведеться звикнути до цього", - сказала Пенні. "Але я не бачу, щоб це щось змінило".


- Я теж, - сказав я. «Ми обоє все ще хочемо, що треба схопити Інуріса, доки він нас не вбив. І як тільки ми його схопимо, я захочу дізнатися трохи більше про це золото та про те, хто є партнерами Інуріс. Ти ж розумієш, що твоєму батькові загрожує якесь покарання?


Пенні опустила очі. - Так, - сказала вона. 'Я знаю. Але я думаю, що він також знає. І йому буде байдуже. Єдине, про що він турбувався, це про мене. І тепер про мене подбають.


«Чорт забирай, якщо це неправда, Пенні Доуне, — сказав я. "Ти дуже красива жінка."


Там, на розваленому ганку, вона почервоніла. «Я ще не звикла до таких компліментів, – сказала вона.


— Ну, я думаю, тобі краще звикнути, — сказав я, підводячись із сходів.


— Це так дивно, — сказала вона. "Не знаю, чи зможу я коли-небудь до цього звикнути".


Я підійшов до неї і підняв її. — Допоможу тобі спробувати, — сказав я. "Це просто питання практики". Я взяв її обличчя у свої руки і підніс її рота до своїх губ. Вона чекала на мене. Її руки обвилися навколо мене, і її тіло, гра твердих точок та плавних ліній, злилося з моїм. Її руки піднялися і вплилися в моє волосся.


- О, - сказала вона нарешті, - о, Нік.


Вона важко дихала, засмаглі верхівки її грудей випирали у довгому V-подібному вирізі сорочки. Я побачив, як очі дівчини спалахнули зеленим вогнем. Її руки обвили мою шию, і її губи торкнулися моїх, теплих і вологих, з пристрастю, яка була більша, ніж просто вдячністю. Її стегна притиснулися до моїх стегон у ритмі нестримного бажання. І її руки, слуги її бажання, рушили вниз, щоб торкнутися моїх стегон. Я розстебнув її сорочку, взяв її груди до рук і поцілував тверді соски. Вона дозволила сорочці нетерпляче зісковзнути з плечей. - Швидше, Нік, - видихнула вона. 'Швидше.'


Вона зупинилася, коли я стягнув з неї вибілені джинси та трусики. І її пальці та мої кинулися знімати з мене одяг, перш ніж ми вже разом опустилися на росисту траву, де її руки та ноги полонили мене в оксамитовому тілі. Її рот збуджено стогнав біля мого вуха, немов голос з бурі, що піднімає нас і знову опускає у вир неймовірного задоволення. Знову і знову, поки ми не закінчили з громовим вибухом і не залишилися спокійними, теплими та близькими один до одного на сонці нового дня.


Там, лежачи в траві, я розповідав їй, що подумав. доктор Інуріс хотів узяти її з собою, коли біг. Якби йому це вдалося, все було б добре принаймні для нього. Тоді йому вдалося б тримати Пенні в полоні, поки крадіжка золота не буде завершена. Але він зазнав невдачі. Йому довелося викинути Пенні з машини, щоб відволікти мене і втекти. Поки вона жива, він був у небезпеці. Але він не міг ризикувати повернутися на віллу. Це було надто небезпечно. Рано чи пізно хтось знайде Гвідо та Тьонга мертвими у підвалі. І відразу після цього хтось починав ставити безліч запитань про людину, яка зняла віллу.


ні, д-р. Інуріс ніколи не повернеться. Він був у бігах, і далеко. Боротьба була його грою. Він зачекає та приготує відплату для своїх катів, які виступатимуть за нього. У золотій операції він був техніком, творцем демонів, творцем заміни охоронцям, які «чарівним чином» зникли. Я знав, що це означає. Завжди знаходився хтось, хто мав хороші терміни для цього, такі як «ліквідація» або «беззастережне припинення діяльності». Ці охоронці були мертві та їх замінили. Такий був внесок Інуріс до крадіжки золота.


Хтось інший надав робочу силу, м'язи та купу мізків, необхідних для операції такого масштабу та складності. Я не знав, хто саме, але я знайшов присутність Гвідо і Тьонга поряд із доктором дуже повчальним. Вони не здавалися старими друзями лікаря чи старими друзями одне одного. Це виглядало так, ніби Гвідо і Чанг були призначені лікарю як допомога членами альянсу.


Отже, коли лікар залишився без охоронців і втратив дівчину, яку йому слід було тримати подалі від чужих очей, я мав зробити висновок, що він якнайшвидше прямує до своїх друзів у пошуках захисту. Якби він був досить швидкий, він міг би повернутися до своїх товаришів, розповісти їм, що сталося, і довіритися можливості того, що вони пробачать його чи, принаймні, не покарають, поки що вирішальне не піде не так.


А тим часом його партнери могли зробити все можливе, щоби переконатися, що нічого не пішло не так, вистежуючи дівчину і, можливо, «Ніколаса Андерсона». Вони подбають про те, щоб їхні уста були запечатані назавжди.


Якщо моя здогад була вірна, доктор Лотар Інуріс повертається до Нью-Йорка.


"Це звучить добре для мене", сказала Пенні.


Я не хотів говорити їй про друге, вагома причина, через яку доктор Інуріс, ймовірно, був у Нью-Йорку. Ще немає. - Добре, - сказав я. 'Підемо. Вам потрібно щось ще в будинку?


Пенні похитала головою. - «Все, що мені потрібне, це мій паспорт, і він у мене в кишені. Ходімо. Її рука ковзнула в мою, коли ми йшли стежкою до воріт біля входу на віллу Нарциса. Яскраво світило сонце, і приємно було розлучитися з похмурими руїнами вілли та її мертвими мешканцями.


— Ми поїдемо автостопом до Ніцци, — сказав я. — Нам ще треба пройти повз мій готель. Я просто відчуваю, що мені знадобляться мої друзі там, куди ми йдемо. Їх звуть Х'юго, Вільгельміна та П'єр.


Невдовзі ми знову вийшли з готелю. Ми взяли таксі до аеропорту Ніцци, на схід від міста, і коли зупинилися перед аеропортом, Пенні смикнула мене за рукав.


«Подивися, — сказала вона.


Припаркований зовні, краще сказати, покинутий, стояв білий «Мерседес».


— Ми правильним шляхом, — сказав я. «Ймовірно, він вилетів рейсом Air France до Парижа о 7:30 ранку».


Ми полетіли рейсом Inter з Ніцци в 9:30 з пересадкою в Парижі і Нью-Йорку.


В нас залишалося трохи часу до від'їзду. Я приніс каву для нас обох, кілька круасанів та екземпляр «Інтернешнл геральд трибюн». Великий заголовок на першій сторінці одразу привернув мою увагу. Ціна на золото досягла піку. Попит на нього був на рекордному рівні на міжнародних ринках, і занепокоєння майбутнім доларом посилилося.


Я відчайдушно хотів отримати дані про тих, хто стояв за цією операцією з крадіжки золота, якщо ще був шанс запобігти всій катастрофі. Якби більша частина золота США втекла, міжнародна криза із золотом перетворилася б на міжнародну паніку. Паперові долари знецінилися б. Буханець хліба коштував би мільйон. Я згадав, що десь читав про Німеччину після Першої світової війни. За кілька років вартість марки впала з чотирьох до чотирьох мільярдів марок. Все було готове для того, щоб історія повторилася, але цього разу у Сполучених Штатах.


Рейс до Парижа був завантажений без пригод. Літак вилив над затокою Ангелів, щоб набрати висоту після зльоту.


"Я хочу повернутися сюди скоріше", - сказала Пенні.


— Коли це закінчиться, — сказав я їй.


"Коли чи "якщо"?"


У Парижі ми пересідали на літаки, і великий "Боїнг-747" вчасно вилетів з Орлі. Якщо моя здогад була вірна, Лотар Інуріс випередив нас не більше ніж на дві години. Ми не збиралися наздоганяти його, але, принаймні, я відчував, що ми рухаємося в правильному напрямку. Над Атлантичним океаном Пенні спала у мене на плечі. Я не звинувачував її. Вона мала важку ніч. Я теж утомився, якщо на те пішло, але мені не хотілося спати. Мені не подобалося сидіти під замком у цьому літаку. Я хотів бути на землі і ганятися за Інурісом та його товаришами. Але, нарешті, хтось із персоналу підійшов з внутрішнього зв'язку і сказав нам пристебнути ремені. Це оголошення розбудило Пенні. Вона позіхнула, потяглася, потім притулилася до мене і заплющила очі.


- Гей, соня, - сказав я. Вона розплющила одне зелене око і подивилася на мене з-під свого густого золотого волосся. - 'Час прокидатися. Нам час на роботу.


Вона підвела голову і відкинула волосся назад. "Чим раніше, тим краще", - сказала вона. 'Що ти задумав?'


— Ми збираємось відвідати твого батька, — сказав я. — Це перший пункт порядку денного. Він найкраща зачіпка, яка у нас є з Інурісом. Пам'ятайте, він мав систему зв'язку з Інурісом, і я хочу знати, що це таке.


Таксі зупинилося перед одним із багатоквартирних будинків п'ятдесятирічної давності на Ріверсайд-драйв.


Коли я розплатився з водієм, я швидко озирнувся. Ніщо на вулиці мені не здавалося ненормальним. Якщо хтось і стежив за квартирою, він був добре захований.


Я взяв свою валізу, коли таксі знову від'їхало.


'Котра зараз година?' - Запитав Пенні.


Я глянув на годинник. '5:20.'


- Він буде вдома з хвилини на хвилину.


Ми піднялися на восьмий поверх на тихохідному ліфті. Я вийняв Вільгельміну з кобури і засунув її в кишеню куртки, тримаючи палець на спусковому гачку. Щелепи Пенні стиснулися, коли вона побачила Люгер. — Давайте просто назвемо це звичайним запобіжним заходом, — сказав я. "Я буду першим, хто вийде з ліфта".


Пенні кивнула головою. Коли ліфт зупинився, я сів за валізу і обережно відчинив двері. Якби хтось чекав у коридорі, він змушений був стріляти в маленьку низьку мішень, щоб потрапити в щілину у двері. Тоді йому краще бути справді добрим і швидким.


Я штовхнув двері навстіж і визирнув з іншого боку. - Все безпечно, - сказав я.


У Пенні готовий був набір ключів. — Тримайся подалі від дверей, коли відчиняєш їх, — сказав я їй. - І дозволь мені увійти першим.


У той момент, коли двері відчинилися, я зрозумів, що у квартирі нікого немає. Вона була наповнена спертим повітрям, і порошинки майже нерухомо висіли у світлі, що проникало у вікна косими пучками. Пенні зачинила за нами двері. 'Татучка?' - Вигукнула вона.


— Не думаю, що він удома, — сказав я, прибираючи пістолет.


— Тоді це ненадовго, — сказала вона. Вона відчинила вікна і налила мені хереса Філіпа Доуна. — Це все, що ми маємо, — сказала вона.


- Все гаразд, - сказав я.


- Котра зараз година?


"Пів на шосту".


— Влаштовуйтесь зручніше, — сказала вона. «Я збираюся прийняти душ і переодягнутися. Якщо він прийде, поки мене не буде, вам доведеться представитися.


Я підвівся, послабив краватку і почав розстібати сорочку.


«Я хотів би, щоб ви погодилися з пропозиціями, а я сам міг би прийняти душ», — сказав я.


Я взяв її за руку. Вона кинула на мене пустотливий погляд і повела мене коридором.


"Тобі подобається жити небезпечно, чи не так?"


— Можеш сказати, — сказав я.


Вона хихикнула. "Я не знаю, що станеться, коли він повернеться додому, а ми все ще будемо в душі".


— Ми можемо сказати привіт, — запропонував я.


У просторій ванній кімнаті був душ. Ми скинули одяг і підійшли до нього. Я знову захопився пишністю її тіла.


"Як ви цього хочете?" — спитала вона, тримаючи на кранах руки.


- Гарячий і сильний, - сказав я.


З лійки душа вирвався гострий струмінь. Я схопила мило, а Пенні, трохи притулившись грудьми до мене, стояла під водоспадом. Я дозволяв милу ніжно ковзати її спиною. Її руки витяглися і притягли мене до себе. Вона поклала руки мені на плечі і стояла, трохи розсунувши ноги, поки я тягнув доріжку піни вздовж і між її грудей; а потім ще нижче, по її плоскому животі і туди-сюди між її стегнами.


"Я хочу бути твоєю губкою для ванни", - сказала вона, притискаючись до мене своїм тілом, її гладка, піниста плоть коливалася навколо мене. Я потерся за неї. Вона ліниво посміхнулася мені, широко розплющивши очі.


— Помий мене, — сказала вона. «Помий мене скрізь».


Її руки зімкнулися навколо моєї шиї. Я простягнув руки і підняв її ноги, поки вони не опинилися у мене на стегнах, потім притис її спиною до стіни ванної і увійшов до неї. Легке, довге "про" зірвалося з її губ. А потім у нашому власному дикому, поточному всесвіті ми створили запеклий прибій, а потім вихор непереборного всмоктування, в який нас забрало, і ми зникли у вирі чистого збудження.


Де б ми не були, ми поверталися під шум струменя води на наших переплетених тілах.


— Я була впевнена, що він тут, — сказала Пенні, коли ми повернулися до вітальні.


Я допив свій напій і закурив цигарку. Я поки що не хотів говорити їй, про що думаю.


Пенні неспокійно задерлася на стільці. — Можливо, він вирішив затриматись на роботі, — сказала вона нарешті. — Зрештою він не міг знати, що я сьогодні прийду додому.


Я нічого не казав. Вона, мабуть, уже підозрювала те саме, що я, але все ще не хотіла в це вірити. Пенні Дон не була божевільною.


— Я зателефоную до його офісу, — сказала вона. У холі був телефон. Я чув, як вона набрала один номер, а потім інший. - Центральний, - сказала вона. «Я отримую автовідповідь, що номер, на який я намагаюся додзвонитися, вимкнено. Я вважаю, що це має бути помилкою. Я почув, як вона назвала номер, і на мить запанувала тиша, перш ніж вона знову заговорила. - Ти абсолютно впевнена? Я не чув відповіді, але знав, що це так.


Вона повернулася до вітальні і подивилася на мене. - Щось не так, - сказала вона.


Я осушив свою склянку. - 'Я знаю в чому річ.'


— Ти весь цей час знав, чи не так? вона сказала.


Я кивнув головою. — Я думаю, вашого батька тримають у заручниках. доктор Інуріс тримав тебе, щоб переконатися, що твій батько не зробить нічого, щоб запобігти крадіжці золота в останню хвилину. Коли він втратив тебе, він і його друзі звернулися до свого батька, щоб переконатися, що ти не зробиш нічого, що могло б зруйнувати їхні плани.


Але наскільки він знав, сказала Пенні, я нічого не знала про те, що відбувається між ним і моїм батьком.


"Коли на кону п'ятнадцять мільярдів доларів, вони не ризикують", - сказав я. І, крім того, це зараз близько 45 мільярдів доларів. П'ятнадцять мільярдів — це офіційна ціна, розрахована із тридцяти восьми доларів за унцію, яку уряд заплатив за золото. На вільному ринку ціна майже втричі вища».


Пенні свиснула. - Що ж нам тепер робити?


— Ти хоч уявляєш, як твій батько завжди зв'язувався з лікарем? Інуріс?


Вона похитала головою. "Ні, - сказала вона, - він мені не говорив".


"З огляду на стан будинку, - сказав я, - він не заперечував".


"Можливо, вони не забрали його звідси, - сказала Пенні, - можливо, в офісі".


Я похитав головою. «Я можу помилятися, — сказав я, — але дуже багато відбувається не так в офісній будівлі. Поруч ліфтери. Занадто багато людей скрізь, у під'їздах, на вулиці, які можуть щось побачити та запам'ятати. Житлові будинки набагато краще, тихіше. Люди займаються своїми справами. Було б набагато простіше і менш ризиковано схопити твого батька в його власному будинку. Враховуючи різницю в часі між цим місцем і Європою, для друзів Інуріс не важко було дістатися сюди раніше, якщо лікар зателефонував їм в аеропорту.


— І куди б вони його забрали?


- Не знаю, - сказав я. — Але після того, що ви розповіли мені про свого батька, він із тих людей, які отримують задоволення, залишаючи десь зачіпку.


— Ти маєш рацію, — сказав Пенні. 'Але де?'


— Скажи це ти, — сказав я.


Очі Пенні заметалися по кімнаті. «Все виглядає так само, — сказала вона, — все на своєму місці. Я помітила б, якби це було так. Він страшенно охайний. Вона підсунула ноги під себе в кріслі і похмуро згорнулася калачиком.


- Подумай, - сказав я.


Пенні заплющила очі. У кімнаті було тихо. Через вікна, що виходили на Гудзон, я міг бачити помаранчеву кулю заходу сонця, що світиться прямо над горизонтом. Я глянув на годинник. Було шість годин за нью-йоркським часом. Банки по всій Америці були зачинені. Світ був спокійний і безпечний принаймні до завтра. І тоді, можливо, паніка, щоб покласти край усьому.


Раптом Пенні схопилася. - Я зрозуміла, - вигукнула вона.


Розділ 13


Я підстрибнув у своєму кріслі.


'Що ти маєш на увазі?'


"Я знаю, де він залишить цю підказку", - сказала вона. "Якщо він її залишив."


'Де?'


«Ящик Джі».


Я глянув на неї запитливо.


«Та скринька зі слонової кістки, яку старий Цзе подарував моєму батькові, коли він їхав з Китаю. У ньому він зберігає всі свої цінні папери. Якщо він десь і залишив доказ, вона має бути в цій коробці.


"Де ця коробка?"


"У його кімнаті", - сказала Пенні, і вже мчала коридором за нею.


Вона повернулася за хвилину. Це була чудова робота, прямокутний футляр зі слонової кістки, кожен дюйм з боків і зверху був прикрашений чудовим рельєфом, здавалося б, усіх мислимих тварин. Пенні дала мені його.


Я схопив кришку і потяг. Коробка залишилася щільно закритою. Пенні подивилася на мене з жалем.


«Це не так просто, – сказала вона. Джі розважався тим, що збирав коробки, які були з головоломками, пам'ятаєш?


"Як він відкривається?"


"Я не знаю," була відповідь.


— Ми маємо два варіанти на вибір, — сказав я. "Ми можемо або розбити його, чого я б не хотів робити, або ми повинні розкрити цей секрет".


"Це дуже цінна річ, щоб її ламати", - сказала Пенні. «Тато ніколи б мені не пробачив».


"Сорок п'ять мільярдів доларів теж дуже цінні", - сказав я. «І мені абсолютно неприємні всі, хто намагається пограбувати уряд Сполучених Штатів. Або ми дізнаємося швидко, або внесок Пилипа в усунення багатьох неприємностей - це купа розбитої слонової кістки.


Я обережно взяв коробку, покрутивши її в руках. Я поплескав по кришці, дну та бокам. Я натиснув. Я пощипував і обмацував кути. Пробував комбінації постукування та натискання. Я тряс її. Нічого не допомогло.


Я глянув на Пенні. - 'Є ідеї?'


Вона похитала головою. Що б це не було, воно буде водночас простим і складним. Такий був шлях Джі. Дати вам проблему, яка здавалася дуже складною, але рішення весь час дивилося б вам прямо в обличчя.


- Весь цей час дивився тобі в обличчя, - повторив я. 'Добре.


Припустимо, що це рішення.


Коробка була в мене на колінах. Я глянув на кришку. Нічого, окрім тварин. Леви, тигри, мавпи, пантери, лами, слони, змії, ведмеді, жирафи, борсук, кити, сови, горили, антилопи.


Пенні засміялася.


'Що це?' — спитав я, дивлячись на неї, поки вона нахилялася, щоб оглянути коробку.


«О, я якраз подумала про старого Цзе. Мабуть, йому це сподобалося б. Бачити коробку, яку він зробив для маленького хлопчика, завдавало стільки занепокоєння.


— Я був би набагато щасливішим, якби старий Цзе дотримувався простих трюків, — сказав я.


- Але це просто, - сказала Пенні. 'Я впевнена.'


"Я даю на розгадування хвилин п'ятнадцять, а потім розіб'ю її на шматки", - сказав я. «Тим часом, подивіться, де є ручка та папір».


Пенні миттєво повернулася.


Я почав рахувати. - Пишіть, - сказав я. «П'ятдесят чотири тварини нагорі. По тринадцять із кожного боку. На дні нічого. Разом сто шість. Шість левів. Вісім слонів. Мавпи, п'ять. Ведмеді, три. Змії, п'ять. Дві сови. Кити, чотири. Лами, п'ять. Три жирафи. Одна пантера. Горили, чотири. Баффало, п'ять. П'ять павичів та три крокодила.


Я продовжував рахувати. Пенні продовжувала писати, доки я не сказав: «Це все».


- Разом, - сказала вона. "Це загалом сто шість."


Я взяв у неї список і вивчив його, поки вона дивилася мені через плече. — Ти бачиш щось незвичайне? Я попросив.


Пенні похитала головою. "Не більше ніж список гостей на вечірку на Ноєвому ковчезі", - сказала вона.


— Може, прощальна вечірка, — сказав я. "При прибутті всі повинні зійти на берег, парами".


Пенні, як і раніше, уважно дивилася на список. – Тоді буде важко.


'Що ти маєш на увазі?'


— Для пантери та борсука, — сказала вона. «Є лише один із них. Як ви думаєте, вони щось знають?


Потім я побачив це. — Ви маєте рацію, вони щось знають. Перевір їх.


- Я подивлюся, - сказала Пенні.


— Ти нічого в них не помічаєш?


- Нічого особливого, - сказала вона. «За винятком того, що є лише один із них і більше за інших».


Я забрав у неї список. Я тримав коробку в одній руці, а папір у другій. - Добре, - сказав я. «Кожної тварини більше двох, за трьома винятками».


- Так, - сказала вона. «Пара сов, пантера та борсук».


'Правильний. А що таке сови?


- Символи мудрості, - сказала вона.


- Ще раз. А де ці сови?


— Просто над пантерою та борсуком, — сказала вона. 'Так?'


— Пантера та борсук, — повторив я.


Пенні насупили брови.


"П і Д", - сказав я. "Ініціали Філіпа Доуна".


Я натиснув на пантеру. Нічого не трапилося.


- О, Нік, - тихо сказала Пенні.


- Не здавайся, - сказав я. — Ми можемо спробувати ще щось.


Я поклав один палець на пантеру, а другий на борсука. Я глянув на Пенні. - Ось він.


Я натиснув. Обидва звірята ковзнули під мій палець. Десь усередині коробки пролунало ледь чутне клацання. Я прибрав руку, і кришка відчинилася. Підказка Філіпа Дона була першою, яку ми побачили.


Розділ 14


Це було небагато, але цього було достатньо: аркуш білого паперу з чорними друкованими літерами.


Фу Куан Йонська акробатична трупа. Зараз у Сун Театр Мін.


В одному кутку дрібним акуратним почерком, який Пенні впізнала як почерк свого батька, стояли час і дата: 8:05 ранку доктор Інуріс не гаяв даремно. Як я й припускав, він, мабуть, зателефонував своєму колезі з аеропорту Ніцци і наказав йому якнайшвидше забрати Філіпа Доуна. Він збереже пояснення до прибуття до Нью-Йорку.


Значить, рано-вранці хтось здійснив візит Філіпу Дону. Ймовірно, він був спостережливим, але недостатньо спостережливим, щоб утримати старого від того, щоб покласти папірець у скриньку зі слонової кістки; мабуть, поки він одягався.


— Ходімо, — сказала Пенні.


'Не так швидко.' За словами мого обличчя вона зрозуміла, що я не хочу, щоб вона була зі мною.


— Ти не збираєшся виходити один?


— Боюся, мені доведеться, — сказав я. "Тут ми розлучимося, принаймні, на якийсь час."


"Я хочу піти, Нік," сказала вона. - Я затягла тебе сюди. І він мій батько.


Я похитав головою. «Щойно стемніє, я піду в той театр і трохи там поколупаюсь.


Я знаю цей театр. Він розташований на стику Бауері та Чайнатауна. Ти б надто виділялася там.


'І що?' — Може, варто їм повідомити, що ми тут. Може, це їх виманить.


"І припустимо, що це станеться", - сказав я. — Що, як вони схоплять нас обох?


"Вони виграють, а ми програємо", - сказала вона, знизавши плечима.


— Я не можу собі цього дозволити, — сказав я. «І уряд Сполучених Штатів також. Це не та гра, де "завтра" отримуєш ще один шанс. Якщо вони виграють, а ми програємо, це кінець не тільки тобі, мені, твоєму батькові, а й багатьом іншим людям. доктор Інуріс та його друзі, мабуть, зараз трохи налякані. Твоєї втечі та необхідності взяти батька в заручники достатньо, щоб порушити їхні плани, щоб змусити їх нервувати. Майте на увазі, що доктор Інуріс з якоїсь причини виключив вас із звернення. Це пограбування золота наближається до своєї кульмінації. На даний момент вони не впевнені, де ми, але принаймні вони повинні підозрювати, що ми створюємо їм проблеми. Отже, є шанс, що вони прискорять операцію. Якщо ми помилимося в розрахунках, вони будуть вільні, як птахи, і лихо спіткає США, як, мабуть, і решта світу. Я не думаю, що ти хочеш, щоб це було на твоїй совісті, Пенні Дон.


Вона опустила очі.


— Слухай, дай мені завтра до дев'ятої ранку. Якщо я не повернуся до того часу, зателефонуйте до Об'єднаної служби преси та телеграфних повідомлень у Вашингтоні і попросіть людину на ім'я Хоук. Розкажи йому все, що знаєш. А потім роби що хочеш. Це все, про що я вас прошу. Принаймні так у тебе буде шанс знову побачити свого батька.


Пенні відповідно кивнула. - І що з тобою буде, Нік? Вона притулилася до мене своїм теплим тілом.


- Не хвилюйся, - сказав я. «Я тільки-но згадав, що мені є заради чого жити».


Вона не могла не посміхнутися. — Тоді постарайся це запам'ятати, — сказала вона.


— Це мене надто відверне, — сказав я.


Вона зробила крок від мене. "Тепер будьте готові піти," сказала вона.


На мені був легкий блейзер, темно-сірі штани та темно-синя водолазка, яку я дістав із валізи. Вільгельміна, Х'юго і П'єр розійшлися по своїх звичайних місцях, а я засунув кілька лез у складки водолазки.


Пенні випустила мене. - Будь обережний, Нік, - сказала вона.


— Не впускай нікого, крім мене, — сказав я.


- Не хвилюйся, - сказала вона.


Можливо, це був Театр Сун Мін у веселих дев'яностих був хітом, але я сумнівався в цьому. Одне можна було сказати напевно: якщо в нього колись був свій розквіт, якщо припустити, що він колись був, то це було дуже давно. Великий, старий, квадратний будинок, здавалося, сховався в тіні Манхеттенського мосту, що нависав над ним аркою. Він перебував у постійній напівтемряві, наче зіщулюючись, щоб показати розкладання, що спіткало його за ці роки.


Свою велику сцену він давно втратив і більшість року служив кінотеатром. Що ж, знову ж таки, не той випадок, коли голлівудські гості з нетерпінням чекають на своїх прем'єр. Були старі вестерни та дешевий імпорт кіноіндустрії Гонконгу. Один чи двічі на рік на сцену виходили акробати з Тайваню. Мабуть, честь цього разу дісталася Куану Йонському загону.


Я скорчився на брудному даху, заглядаючи в один із запилених світлових люків. Піді мною, на сцені, я побачив чоловіка, оголеного до пояса, і дівчину в сукні з оголеною спиною глядачів, що вклонялися. Пролунали стримані оплески.


Вони схопилися назад на сцену і встали далеко один від одного. З одного боку, дівчина, а з іншого чоловік. На голому дерев'яному столі стояла чаша з дротиками з пензликами.


Дівчина дістала сама і повернулася до чоловіка, який стояв до неї спиною. Вона зігнула руку і щосили метнула дротик йому в спину. Дротик затремтів у його тілі, а з-під шкіри виступила крапля крові.


Я подивився ще трохи, потім обережно пішов просмоленим дахом. Там був ще один світловий люк, який слід було дослідити. Воно було грубим, але не непрозорим, і, дивлячись крізь старе скло, мій пульс почастішав. У кімнаті піді мною стояв доктор Лотар Інуріс.


Він був не один. Він був у компанії ще двох чоловіків. І хоча я ніколи раніше не бачив ні того, ні іншого, я одразу впізнав їх. Я бачив їхні фотографії у справах АХ.


Один з них був високим і худим, з темним хвилястим волоссям і смаглявим красивим обличчям. Я відразу дізнався в ньому Дона Маріо Принципі. Якби мафія була футбольною командою, він був би найкращим бомбардиром та футболістом року одночасно. Він був із нової мафії; народився США, добре освічений, розумний, досвідчений і жорсткий. Він не став використовувати м'язи там, де міг би використовувати розум. Він знав закон уздовж і впоперек і використовував кожну лазівку, яку міг знайти. Ви можете запідозрити його в багатьох речах - пограбуваннях, лихварстві, наркотиках, проституції та азартних іграх - але доведіть це. Його називають "принцом", і навіть старі дони віддавали йому належне. То були старі собаки зі старими трюками. Принц знав нові. Він умів відмивати брудні гроші за океаном. Він знав, як проникнути та взяти на себе юридичний бізнес, не переймаючись законом. Він знав всі хитрощі та пастки поліції і тисячу і один спосіб уникнути їх. Якщо хтось і полював за 45 мільярдами золота, участь принца справді мала сенс.


Не менш цікавим був і третій чоловік у кімнаті. У нього було кремезне, потужне тіло і плоскі риси обличчя в повний місяць. Навіть без уніформи його було легко впізнати. Сін Сі Воєн, вірніше, полковник Сін Сьє. Працює в китайській армійській розвідці, виріс на заході, здобув економічну освіту в Оксфорді. У воєнному відношенні він вважався блискучим стратегом. Він отримав репутацію керівника першокласного розвідувального агентства, відомого як Moonrise, за межами Макао в 1950-х роках. Він організовував операції військової розвідки у Північній Кореї та Ханої. Російська розвідка вважала його найнебезпечнішим китайським агентом, з яким вони коли-небудь стикалися. Говорили, що він був таким же крутим, як і блискучим, і настільки ж амбітним, як і холоднокровним. Тепер, у цей начебто мирний весняний вечір, він опинився в схудлому манхеттенському театрі і, судячи з виразу його обличчя, був дуже злий.


Я не міг чути, що говорив полковник Сін, коли він сидів на стільці з прямою спинкою за дерев'яним столом у порожній кімнаті, але в предметі його гніву не було жодної помилки. Його обличчя було спотворене гнівом. Темна кров текла прямо під його шкірою, і поки він говорив, вказівний палець правої руки метнувся кістлявим списом до Лотар Інуріса.


Принц стояв осторонь, схрестивши руки на грудях, і зневажливо посміхався підступному лікареві.


Інуріс простяг руки полковнику в жесті примирення. Але китаєць не хотів про це знати. Лікар Інуріс спробував заговорити, але у відповідь полковник Сін схопився і вдарив кулаком по столу. Я не чув жодного слова. Навіть звук кулака полковника Сіна по столу не чути.


Але я міг здогадатися, що діється. Лікар Інуріс повернувся до міста і повідомив Рів'єрі про подробиці свого невдалого підприємства. І полковник Сін відреагував передбачувано. Він мав репутацію перфекціоніста. І ось він вибухнув. Інуріс був дурнем. Його роль операції була досить простою: утримати дівчину подалі. Тепер він зруйнував план. Не раз, а двічі. А тепер вона втекла. Не кажучи вже про цього благородного американця Ніколаса Андерсона, який прийшов їй на допомогу.


Полковник Сін зупинився. Його руки робили рухомі рухи, поки він говорив. доктор Інуріс намагався бути якомога непомітніше, що важливо в кімнаті, де всього три людини.


Мені подобалося бачити, як доктор Інуріс отримав побої. Він отримав те, що заслужив, і навіть більше, але спостереження поодинці не допомогло мені зробити ще один крок вперед.


Полковник заспокоївся. Він повернувся до свого столу. Він запалив довгу сигарету, глибоко вдихнув дим і повільно випустив його з товстих ніздрів. Дим струмував двома рівними цівками. Він знову почав говорити.


Я приклав вухо до рами світлового люка, але нічого не почув. І коли я обережно пригнувся до світлового люка, спираючись на нього однією рукою для рівноваги, я відчув, як одне з вікон ворухнулося під моїми пальцями. Я відсунувся подалі, заглядаючи до кімнати. Здавалося, що ніхто з присутніх нічого не чув. Полковник Сін просто продовжив, як і раніше.


Мої пальці досліджували незакріплене скло. Замазка, що утримує його на місці, мабуть, висохла багато років тому. Скло рухалося легко. Я ворухнув рукою, і Хьюго, стилет, ковзнув мені в руку. Я мовчки почав зрізати замазку. Потім я акуратно підклав лезо ножа під дерев'яну рамку та підчепив його. Кінцем стилету я підняв скло і вийняв його. Тепер я почув голос Сина. «Наразі нам просто потрібно рухатися далі. Загалом, як цей ідіот», — вказуючи пальцем на лікаря, Інуріс — «правильно виконав свої інструкції». Він знову затягнувся димом із сигарети і знову випустив його через ніздрі. «По суті, ми повинні поводитися так, ніби цієї дівчини та містера Андерсона не існує. Можливо, вони становлять загрозу для нашої операції, але є ймовірність, що це не так». Він глянув на Інуріса. — Ви думаєте, що ця дівчина нічого не знає про нашу операцію. Я сподіваюся, що ви зрозуміли це правильно. Що ж до цього Андерсона, його присутність здається лише невдалим збігом. У будь-якому разі, тепер вже надто пізно, щоб покласти край нашим планам. Занадто багато поставлено на карту для всіх нас, та зараз ми близькі до кінця.


«Проте, я вважаю, що деякі зміни необхідні». Він докурив цигарку. — Я обговорю це з вами за кілька хвилин. Але спочатку, — він підвівся з стільця, вийняв з кишені порожню пачку цигарок і зім'яв її, — мені потрібні сигарети. Він вийшов із кімнати.


Я продовжував дивитись. Лікар Інуріс подивився на Дона Маріо. Один із тих огидних, пронизливих, нервових смішків вирвався з його бородавчастого горла. Його нерви були трохи менш напружені, коли полковника Сіна не було в кімнаті. Дон Маріо холодно глянув на нього.


«Не хвилюйтеся, – сказав доктор Інуріс йому. 'Все буде добре. Я це точно знаю.


Дон Маріо довго чекав, перш ніж відповісти. Його голос був сповнений огиди. "Не грай дурніше, ніж необхідно", - сказав він. «Все йшло добре, поки ти не вирішив, що має бути її коханцем».


— Все буде гаразд, — сказав Інуріс. 'Не хвилюйтеся.'


— Послухай, — сказав Дон Маріо, — ти на першому місці з усіх людей, яким є про що турбуватися. Якщо щось піде не так, тобі доведеться турбуватися про мене і про полковника Сіна, ти, нещасний ублюдок, якщо ти тут. А якщо ні, то завжди є чим турбуватися».


«Ось побачиш, — сказав доктор Інуріс. 'Все буде добре. Повірте мені. Вважати...'


Решту я не чув. Наступної секунди моє дихання припинилося, коли металевий ланцюг зімкнувся навколо мого горла. Поки я боровся за ковток повітря під сталевим тиском ланцюга, що вгризався у комір мого светра, моя рука інстинктивно потяглася до люгера. Моя мова висунулася з рота. Мої очі, здавалося, стрибали від болю. Десь у моєму мозку, позбавленому кисню, я знав, що той, хто був за мною, використовував смертоносні нунчаки, так кохані бійцями карате.


Ланцюг між двома ручками вичавив з мене все життя. Але моя рука все ще тяглася до пістолета.


"Ні, ні, Картер, з цього нічого не вийде", - пролунав голос. Потім був різкий удар по моїй потилиці і спалах нудотних вогнів, перш ніж мене поглинула темрява.


Розділ 15


Коли я прийшов до тями, то виявив, що лежу на підлозі маленької кімнати за сценою. Мої руки та ноги були пов'язані, а в потилиці було таке відчуття, ніби хтось придавив його мішком із піском. Полковник Сін, Дон Маріо та Інуріс стояли і дивилися на мене.


— Ти почуваєшся трохи краще? — спитав полковник Сін.


Я обережно рухав головою вперед і назад. — Здається, нічого не зламано, — сказав я.


Полковник Сін закурив одну зі своїх довгих сигарет і дозволив диму просочитися через ніздрі. «Насправді, ти заслуговуєш на смерть», — сказав він. — Хоча б тому, що ти був такий необережний. Недбалість у нашій роботі неприпустима, чи знаєте. І з твого боку було дуже необережно витягти це вікно зі світлового люка. Вам ніколи не спадало на думку, що коли ви прибираєте скло, свіжість повітря в кімнаті збільшується? Точніше, дуже маленький потік повітря. Але цівки достатньо, щоб розсіяти клуби диму з моїх ніздрів. Моє спостереження за димом неодноразово рятувало мені життя». Він усміхнувся. «Можна сказати, що я один із тих небагатьох людей у світі, які палять для свого здоров'я».


— Якби я міг, я схилився б перед вашою спостережливістю, полковнику, — сказав я. — Але, боюсь, у моєму нинішньому становищі це трохи важко.


"Я прийму цю думку, Картер," сказав він. Він кинув гнівний погляд на доктора Інуріс. - Так, це Картер, ідіот. Нік Картер, а не якийсь Ніколас Андерсон. Він є агентом АХ.


доктор Інуріс відкрив рота. Дон Маріо здивовано спостерігав.


— Я гадки не мав... — почав доктор Інуріс.


'Тихо!' - Полковник Сін перебив його. — Звичайно, ти гадки не мав. Цей твій мозок у тебе на кінчиках пальців, у промежині, можливо, скрізь, крім голови. Так ви думали, що він всього лише турист, досить галантна настирлива людина, яка випадково прийшла на допомогу дівчині, що потрапила в біду? Ти ще більший ідіот, ніж я гадав. Ім'я цієї людини Нік Картер. У кожної спецслужби, що поважає себе на Землі, є досьє на нього. Він майстер убивця з AX. Полковник Сін глянув на мене. "N3, чи не так?"


Я нічого не сказав і спробував перейти в сидяче становище. Моя голова розколювалася.


«Окрім його зовнішності, — продовжував полковник Сін, ніби читаючи лекцію, — Картер також відомий своїм арсеналом зброї. Люгер відомий як Вільгельміна. Він узяв його зі столу та помахав їм. "Стилет, відомий як Хьюго". Він повторив виставу. "Маленька, але смертоносна газова бомба, відома як П'єр".


Лікар Інуріс кивав на кожен поданий йому предмет. Його обличчя набуло червоного кольору, і я знову побачив пульсуючу жилу, як синій черв'як, під його скронею. Йому довелося проковтнути багато образ, і це йому не подобалося. Він тремтів від гніву.


Раптом він ступив уперед і вдарив мене ногою по ребрах. Я впав і відкотився. Удар не влучив у мене, але перекочування не дуже допомогло моїй голові. З болем я знову сів.


Полковник підвівся з-за столу. У руці він мав стилет. На мить я подумав, що він іде за мною, але натомість він наступив на доктора Інуріс, який відступив назад, поки його спина не опинилася біля стіни без іншого виходу. Полковник Сін заніс ножа під підборіддя. Він говорив дуже спокійно, що тільки посилювало його гнів.


- Слухай уважно, - сказав він. — Ви вже завдали нам достатньо неприємностей. Тобі пощастило, що я ще тебе не вбив.


Тільки моя честь велить залишити вам вашу участь у цій операції. І на вашому місці я б не надто розраховував на цю честь. Так що прислухайтеся до моєї поради і цінуйте це дуже добре: зберігайте спокій. Нічого не квапи; може, ти виживеш. Але якщо ти зневажиш мою пораду, я без найменшого вагання переріжу твою огидну горлянку. Що стосується Картера, то я і тільки я позбавлюся його в той момент, коли мені буде завгодно, а не раніше. Я ясно висловився?


Він трохи підкреслив питання кінчиком стилету в докторській горлі. Натиснув на шию Інуріс рівно настільки, щоб подряпати, але не пронизати його. Очі лікаря вилізли з орбіт. Йому вдалося коротко кивнути на підтвердження.


Полковник Сін відійшов від нього і знову зайняв своє місце за столом. - Добре, - сказав він. - А тепер, джентльмени, - сказав він, зупиняючи погляд на кожному з нас. «Повернемося до справи. Перш ніж ми покинемо цю кімнату сьогодні ввечері, я хочу, щоб усі були в курсі останніх подій. Він усміхнувся мені. - Навіть ти, Картер.


— Не робіть мені ласки, полковнику, — сказав я.


'Відборг?' - Він засміявся. 'Ледве. Дозвольте мені сказати вам дещо, — сказав він, нахиляючись уперед у своєму кріслі. — Ти помиратимеш дуже повільно і дуже болісно. І я хочу, щоб ви знали, що частина цього болю буде у вашому розумі. Деякі з них пов'язані з вашим тілом, але я запевняю вас, що те, що вразить ваш розум, напевно буде набагато болючішим. Поки я не закінчу, ти благатимеш мене померти. Ви продовжуватимете просити».


— Не будьте надто впевнені в цьому, полковнику, — сказав я.


Полковник Сін підняв руку. «Будь ласка, Картер, визволи мене від твоєї бравади і дозволь мені продовжити те, що я маю сказати. Мене не хвилює, що ти сидиш тут і береш участь у нашій сьогоднішній розмові. Я хочу повідомити вас, що ви зазнали невдачі. І поки ти живий, чи, вірніше, поки я дозволяю тобі жити, я хочу, щоб знання про твою невдачу давило на тебе, як великий камінь, що лежить на тобі, вичавлюючи з тебе всю волю до життя». Він понизив голос. "Я хочу, щоб ти подумав про це, Картер, з часом".


Він ляснув у долоні, наче щоб зруйнувати чари.


"Тепер перший пункт - дівчина".


— Не втручай її в це, — сказав я.


— Мовчи, Картере, — сказав полковник Сін. «Я був би найбільшим ідіотом, якби не скористався тупістю свого колеги, доктора Інуріс. Твої схильності до лицарства зовсім не стосуються мене. Навіть тобі доведеться визнати, що було б нерозумно не вивести її.


- Вона не знає про це, - сказав я.


«Я вважаю, що він каже правду, — сказав доктор Інуріс. "Вона сказала мені, що нічого не знає про стосунки її батька зі мною".


Або Лотар Інуріс був більшим ідіотом, ніж здавався, або його божевільний розум все ще плекав ідею розділити десь любовне гніздечко з його особистим воскресінням Ніколь Кара. У будь-якому разі мене це не хвилювало.


Але полковник Сін знає... — Я сказав тобі замовкнути, — сказав він. Лікар пробурмотів щось про спробу допомогти і закрив рота, але стиснувся під зневажливим поглядом полковника Сіна.


— Ні, Картер, боюсь, дівчину доведеться нейтралізувати. Говорю вам як колега. Я прошу вас поставити себе на моє місце. Припустимо, як ви кажете, що дівчина нічого не знає. Але я можу додати, що я не припускаю цього, тому що це також передбачає, що я довірятиму вам, а я ніколи не повірю. Але припустімо, що дівчина нічого не знає. Тобто нічого про ділові відносини між її батьком та доктором Інурісом. Однак є одна річ, яку вона рано чи пізно виявить, якщо вона ще її не відкрила. Очі полковника Сіна не миготливо дивилися на мене. – «І це те, що її батько зник безвісти».


Я намагався зберігати безпристрасний вираз обличчя.


— А якщо вона дізнається про це, то, мабуть, навідається про його місцезнаходження; розслідування, в яких братимуть участь органи влади. І коли влада почне допитувати її про батька, юна леді, без сумніву, розповість, що її батько мав справу з доктором Інурісом, лікарем, який робив їй операцію. І навіть якби він прийняв фальшиву особистість, його майстерність у своєму ремеслі така, що його справжня особистість незабаром вирине назовні. Але він не використав вигадане ім'я. І тоді влада виявить, що цей доктор Інуріс набув певної популярності, якщо ви думаєте, що ім'я може бути відомим, якщо воно фігурує в судових протоколах низки країн. Не хочу зайве бентежити свого колегу, але деякі з його злочинів мають особливо несприятливу репутацію навіть у спільнотах, цілком терпимих до сексуальних надмірностей. Інші стосуються чи припускають зловживання наркотиками, особливо особистого вживання. А треті припускають причетність до шпигунства. Не кажучи вже про деякі злочини проти неповнолітніх, які можна легко кваліфікувати як військові злочини».


Я подивився на Інуріса. Він опустив очі, поки троє чоловіків дивилися на нього з огидою. Але водночас від нього виходила гаряча ненависть до того, щоб бути предметом такого приниження з боку полковника Сіна. Я подумав про себе, що коли колись з'явиться можливість, коли доктор Інуріс міг би змусити китайця заплатити, він би з радістю це зробив.


Полковник Сін продовжив... І тому влада неминуче пішла б до доктора Інуріс і далі. Інуріс, як ми вже бачили, настільки повністю залежить від власного задоволення. Він прагне сильного задоволення. Він жахається будь-якій незручності. Він боїться болю з неймовірною боягузтвом. Віддайте його в руки влади, зазнайте його найменшого болю і який буде результат? Він виговорив би все в надії врятувати свою огидну шкуру. І чому? Все тому, що ми забули нейтралізувати дівчину. Полковник Сін похитав головою, немов у глузливому жесті жалю. — Ні, боюся, ми маємо забрати її. Ти не згоден, Картер?


Тобі є що сказати.


— Я маю прийняти вашу мовчанку за згоду, Картер, — сказав полковник Сін. "І це підводить нас до неминучого питання: де дівчина?"


— Боюся, я не знаю, полковнику, — сказав я.


Полковник усміхнувся до мене. - Картер, зовсім недавно ми говорили про твою надійність. Грунтуючись, звичайно, на вашій відомій репутації. Я казав вам тоді і скажу вам знову: я не довіряю вам.


Полковник Сін закурив ще одну довгу сигарету і запалив один із двох дерев'яних сірників, які він дістав із лакованої коробки в кишені пальта. Потім він узяв зі столу мій стилет і почав загострювати інший сірник.


— Будь ласка, не змушуй мене завдавати тобі болю, Картер. Згодом я завдаю тобі біль у всіх формах, але я сподівався уникнути звичайних тортур. Пам'ятай, у мене немає реальної огиди до того, щоб завдати тобі болю, але, знаючи задоволення, що мій недостойний колега тут, - він хитнув головою у бік лікаря. Інуріс: «Це змусило б мене цього не робити. Він не заслуговує на таке потяг.


— Продовжуйте, полковнику, — сказав я йому. Що раніше він почне, то краще. У тортурі є момент, коли ваш розум більше не отримує повідомлення про біль, що посилається тілом, навіть якщо ви залишаєтеся свідомим. Потім душа плаває на недосяжному рівні, вільна та безпечна. Я міг з нетерпінням чекати на це і знати, що якщо я зможу досягти цього рівня і залишатися там до ранку, Пенні Доун введе Хоука в курс справи.


Полковник підвівся, обійшов стіл і зупинився переді мною. Він нахилився, схопив мене за руки, пов'язані разом, і встромив кінчик сірника під ніготь вказівного пальця правої руки. Потім він доторкнувся до сірчаної голівки розпеченим кінчиком сигарети, і вона зі злим шипінням спалахнула.


Я сидів і дивився, як полум'я пропалює сірник, залишаючи чорні завиті рештки. Полковник Сін потягся до столу, схопив стилет і підніс його блискучий кінчик на долю дюйма від мого ока.


"Не рухайся, - сказав він, - а то твоє око може перетворитися на оливку на шпажці".


Я бачив, як сірник продовжує горіти.


"Де дівчина?" - сказав полковник Сін.


Я відчув, як тепло наближається до моєї шкіри.


— Не рухайся, Картере, — попередив полковник.


Біль посилився, і я відчув, як мої м'язи мимоволі починають напружуватися. Лезо було слабкою плямою перед моїм поглядом.


А потім раптом усе скінчилося. Полковник Сін простягнув вільну руку і погасив полум'я. — Я повинен був знати, що не мав пробувати, Картер, але мав. Ти ніколи не впізнаєш цього. Він повернувся до Дону Маріо і посміхнувся.


«Я в досить складному становищі, — сказав полковник Сін. «Я маю віддати належне Картеру, він, я певен, віддав би мені належне. Ми обидва профі і дуже гарні. Хоча варто було б ризикнути, щоб побачити, чи може він бути чутливим до більш простих форм тортур, у глибині душі я знав, що це не так, не більше, ніж я». Він повернувся до мене. — Взагалі, ти ніби вітав цю ідею, чи не так, Картер? Ви сподівалися, що пройдете початкову стадію рівня повного забуття, яким ми його знаємо. Він сміявся. "Це майже як я можу читати ваші думки, чи не так?"


Дон Маріо перервав його. — Добре, полковнику. Думаю, настав час припинити жарти та ігри.


Полковник Сін глянув на годинник. - Вибач мені, - сказав він. «Ніколи не слід витрачати час марно. І у нас багато справ сьогодні ввечері.


— Дай мені ножа, — сказав Дон Маріо.


З легким уклоном полковник вручив йому блискучий стилет.


Дон Маріо захоплено зважив його в руці. Потім він глянув на мене своїми блакитними крижаними очима. "Менше ніж через п'ятнадцять хвилин ти скажеш мені, де ця дівчина, Картер".


Він пройшов через кімнату і щось прошепотів лікарю на вухо. Лікар кивнув і вийшов із кімнати. За кілька хвилин він повернувся і кивнув Дону Маріо. Дон Маріо відповів коротким ствердним кивком. Що б ви не говорили про нього, він не був людиною, яка витрачає слова марно. Полковник Сін знову сів за стіл. Я гадки не мав, чого ми чекали.


Не минуло й десяти хвилин, як я почув різкий стукіт у двері.


'Хто там?' — спитав Дон Маріо.


«Віто», — була відповідь.


- Добре, - сказав Дон Маріо.


Двері відчинилися, і в кімнату, хитаючись, увірвалася маленька побита фігурка і звалилася біля моїх ніг. Його обличчя було забруднене, сорочка порвана. Одне скло з його окулярів не було. Незважаючи на замішання, вистачило лише побіжного погляду, щоб зрозуміти, що жалюгідна істота переді мною була не ким іншим, як Філіп Доуном.


— Ти знаєш, хто це, чи не так? - сказав Дон Маріо.


Якщо це було задумано як питання, він уже знав відповідь, судячи з того, що на моєму обличчі промайнуло впізнання, можливо, на секунду.


— Пам'ятаєте,— сказав полковник Сін,— у мене є плани щодо містера Доуна.


- Не хвилюйся, - сказав Дон Маріо. - Я знаю твої плани. Ви все одно отримаєте його назад, здебільшого.


— Дуже добре, — сказав полковник Сін.


— У вас є під рукою медикаменти, лікарю? - спитав принц.


«Так, - сказав доктор Інуріс.


"Принеси їх сюди. Мені потрібні компресійні та кляпові пов'язки і, можливо, трохи морфію, поки ми не повернемо його до тями. І прийми все, що в тебе є, щоб зупинити кровотечу.


Полковник Сін побачив, як мої очі розширилися, згадуючи наркотики.


«Не думай, що ти почув щось, чого не мав чути, Картере, — сказав він. — У найближчому майбутньому ти сам будеш під наркотою.


Лікар Інуріс вибіг з кімнати і повернувся із чорною сумкою.


Філіп Доун лежав на підлозі, час від часу стогнучи. Дон Маріо опустився поруч з ним на коліна і перевернув його, поки він не опинився обличчям вгору, трохи задихаючись, як риба, витягнута з води.


Ліва рука Дона Маріо метнулася вперед, він схопив старого за нижню щелепу і змусив його відкрити рота. Потім він вставив кінчик стилету і притис його до щоки, поки я не побачив, як шкіра випинається перед моїми очима.


Дон Маріо глянув на мене. «Слухай, Картере, і думай швидко. Я фахівець із ножів. Повір мені. Я також не проти його використання. Я питаю тебе, де дівчина. Я хочу швидкої та чесної відповіді. Жодних жартів. Жодних хибних доказів. Якщо я не отримаю відповіді, я поріжу старому щоку і спитаю ще раз.


Полковник Сін засяяв. Маріо явно був близький йому за духом людиною.


Дон Маріо продовжував говорити. «І якщо я не отримаю відповіді, яка мені подобається, я зроблю ще трохи. Тоді я беру іншу щоку і питаю тебе знову. Потім я працюю над вухами та носом. Я виріжу очі, пальці рук. Пальці ніг. Цілу ногу. Лікар збереже йому життя, бо потрібен полковнику живим. Але він буде руїною, і навіть лікар не зможе його підлатати. І ти той, хто у цьому винен. Тримаючи свій рот на замку, як великий герой, Картер. Як ви цього хочете?


Я майже міг бачити лезо крізь бліду, худу щоку старого. Він лежав із заплющеними очима, його дихання зі свистом виривалося з грудей. Ким би він не був, Філіп Доун особливо не було на що дивитися. Він завдав мені багато неприємностей, але це було найменше. Те, що він зробив, загрожувало катастрофою мільйонам людей. Тож, з одного боку, його не варто було рятувати. Але в своїй одержимості він був не такий уже й поганий. Я припускаю, що у його власній свідомості він відкрив лише кілька дверей кільком людям в обмін на те, щоб зробити життя своєї дочки яскравішим. Якщо я дозволю Дону Маріо розрізати його на шматки, це може врятувати Пенні. І, рятуючи її, можливо, я зможу врятувати золото.


З іншого боку, якщо я відкрию рота і скажу їм, де і як отримати Пенні, це може дати старому уявлення про те, що він для неї зробив. Ймовірно, він заслужив на це, шанс побачити її один раз: гарну.


Але цілком імовірно, що один проблиск обійдеться світу приблизно сорок п'ять мільярдів доларів.


На строго професійному рівні я міг дати лише одну відповідь. І це була цілковита тиша.


Я відкрив рота і сказав: «Ви знайдете її у квартирі її батька. Вона чекає на мене.


Розділ 16


Полковник Сін ударив Маріо по спині. — Гарно, — сказав він із широкою посмішкою, щоб оголити набір сталевих корінних зубів. "Просто красиво."


Дон Маріо не відповів йому. - Віто, - крикнув він. 'Заходь.'


Головоріз із мордою тхора просунув голову у двері. Дон Маріо кинув йому зв'язок ключів.


— Повертайся в дім старого, — сказав він. - Там ти знайдеш дівчину. Відведи її на корабель. Побачимося там.'


- Добре, - сказав тхір і зник. Незважаючи на мої вказівки Пенні, я не сумнівався, що тхір уміло виконає його команду. Вона почує звук ключа в замку і вирішить, незважаючи на все, що ми говорили один одному, що її батько таки прийшов і тепер відчиняє ці двері. Лише це буде не він.


Полковник Сін з цікавістю глянув на мене.


Звичайно, я визнаю, що це здавалося безумством, особливо в очах такого професіонала, як полковник Сін. Я мало не засміявся. Він почув пастку. Для нього не було жодного пояснення, що дівчинка намагалася врятувати свого батька. Для нього не було жодної вигоди. Бо, на його думку, ні в старого, ні в мене, ні в дівчини не було великого майбутнього.


Я не міг звинувачувати його. З його позиції гра була майже закінчена, і він виграв. З дівчиною в його владі він мав майже всі карти: загадковий містер Андерсон, який потрапив до його рук з нізвідки і виявився агентом AX; дівчина, яка могла завдати йому великих неприємностей; і Філіп Доун, який, мабуть, завжди був загадкою для полковника Сіна, оскільки ціна крадіжки золота, мабуть, здавалася йому неймовірно низькою.


Я не став повідомляти йому про свої мотиви. Він би все одно цього не зрозумів. Звісно, я порушив усі правила. Ці правила казали: «Відмовся від цього старого. Приділіть час дівчині, щоб дістатися Хоука. Тягни час. Сиди і дивися, як Дон Маріо ріже Філіпа Доуна на шматки. Прикинься, що не бачиш крові, жаху і болю. Уявіть собі все добре, чого ви досягнете, відсидівшись. Видаліть зображення крові, що ллється з обличчя та очей старого. Зробіть себе несприйнятливим до криків. Просто подумайте, що написано в інструкціях.


Іноді доводиться відкидати інструкції. Щось усередині мене голосно сказало «ні» ідеї про те, що дон Маріо розрубає старого на шматки, тоді як полковник Сін аплодує, а Інуріс облизнув би губи, і його очі заскленіли б від захоплення. Це була гіперчутливість. Щось усередині мене підказувало мені, що в той момент, коли я дозволив Дону Маріо досягти свого катуючи Філіпа Доуна, я почав би визнавати, що програю. І я насправді не просто хотів виграти дещо. Я хотів виграти все.


Я хотів повернути золото, повернути старого Філіпа Доуна дочки його цілим і неушкодженим і звести рахунки. Я хотів стерти їх з землі. То була велика авантюра. Але коли справа дійшла до справи, у той момент, коли Дон Маріо тицьнув кінчиком ножа в щоку Філіпа Доуна, щось глибоко всередині мене сказало: викинь цю чортову книгу інструкцій і грай по своєму. Полковнику Сіну ніколи не зрозуміти. Він був гравцем на відсотки. І мій принцип полягав у тому, що доки я не помру, у мене є шанс перемогти. Син виглядав здивованим. - Я здивований, Картер. Справді здивований. І трохи розчарований. Я думав, що ти покажеш більше мужності.


— Ніхто не ідеальний, полковнику, — сказав я.


"Можливо, ні, Картер," сказав він. — Але у вас була репутація людини, дуже близької до цього. І повір мені, мої звіти про тебе зовсім свіжі. Досить недавній, щоб зрозуміти вашу нещодавню зустріч із моїм добрим другом Хсянгом в Арктиці, не кажучи вже про доктора Інуріс. Він повернувся до Інуріса із змовницькою усмішкою. — Ви пам'ятаєте Хсянга, чи не так, лікарю? Я маю на увазі, принаймні ви бачили його фотографію, чи не так? Лотар Інуріс кивнув головою.


«Це була хороша робота — твоє полювання на Хсянга», — сказав полковник Сін. — Дуже красиво і трохи невчасно з мого боку. Якби Хсьянгу вдалося досягти успіху, його підприємство дуже вдало злилося б із цією справою, заключна фаза якої привела мене до вашої країни. Проте я вірю, що світ чекає дуже тяжке майбутнє навіть без зусиль Хсьянга» . Я не відповів на його хвастощі. Він усміхнувся мені. — І на тебе теж, Картер, чекає дуже важке майбутнє. Коли ми будемо в Китаї, ми матимемо багато довгих розмов. І ти мені багато чого розповіси. Але спочатку вам чекає довга морська подорож, яку ми почнемо за кілька годин. Чи не так, Дон Маріо? Дон Маріо кивнув головою. - Корабель працює, - сказав він. – «Ми прискорили події».


— Ми відпливемо ще до світанку, — сказав полковник Сін, — завдяки вашій співпраці, Картер. Містер Доун тут, — він вказав на старого, який все ще лежав на голій підлозі, — приєднається до нас, бо, як і у вас, має деякі навички, які ми хотіли б мати. Щодо дівчини... Полковник Сін закинув голову і почав розглядати стелю. — Щодо дівчини, Лотаре, можливо, я подарую її тобі пізніше, коли ми дістанемося до безпечної гавані. Поки ми в морі, ви можете розважатися з нею, тому що ми не ризикуємо так у безпеці, як на Рів'єрі. Як тільки ми дістанемося Китаю, ти можеш залишатися там стільки, скільки захочеш, з дівчиною. Але, знаючи тебе, Лотаре, я підозрюю, що ти втомишся від неї задовго до того, як ми туди дістанемося. Якщо це так, ми віддамо її екіпажу, який може робити з нею все, що захоче; і тоді ми позбудемося її. Це не має для нас практичної цінності.


Лікар Інуріс засяяв від задоволення і царственно вклонився. - Дякую за вашу щедрість, - сказав він.


"Знаєте, насправді ви цього не заслуговуєте, - сказав полковник Сін, - але я вірю, що все буде добре, як тільки дівчинка опиниться під нашою опікою, і тому я готовий пробачити вашу необачність на Рів'єрі".


— Дякую, полковнику Сін, — сказав доктор Інуріс.


Полковник Сін повернувся до мафіозі. — Щодо вас, Дон Маріо, то, боюся, я не маю особливого прощального подарунка, хоча ви його цілком заслужили. Мені сподобалося мати з вами справу. Ви людина честі, і ваше переконання, як ми бачили сьогодні ввечері, дуже чудово. Я дійсно хотів би висловити вам свою глибоку повагу.


- Я візьму це тут, - сказав Маріо, показуючи на стіл. — Дуже добре, — сказав полковник. «Дуже доречно, що ти, котрий привів грізного агента AX Картера до зради молодої жінки, став спадкоємцем його арсеналу. Це майже поетично доречно. Дуже добре, Дон Маріо. Ти отримаєш його Люгер, його стилет та його маленьку газову бомбу. Вважайте їх своїми трофеями.


Дон Маріо поклав бомбу в кишеню, а пістолет та ніж за пояс.


Полковник Сін глянув на годинник. — Ми маємо кілька хвилин до прибуття вантажівки, як ви й домовилися. Він сказав мені: “Коли він приїде, Картере, ми розпочнемо нашу подорож. Насолоджуйтесь цим якомога більше, тому що це буде ваша остання подорож. Ви їдете до Китаю із золотом на сорок п'ять мільярдів доларів, як ви, мабуть, уже знаєте. За допомогою доктора Інуріс, за допомогою невдахи містера Дону і неоціненної допомоги Дона Маріо, який надав необхідну робочу силу, нам вдалося видоїти Федеральний резерв».


«А завтра по всьому світу вируватимуть чутки про те, що більша частина золотого запасу США та золотого запасу багатьох їхніх вірних друзів зникла. Ваш уряд буде випускати обнадійливі повідомлення, але чутки збережуться і стають дедалі сильнішими. І незабаром банкіри та уряди інших країн вимагатимуть гарантій і нарешті доведуть це. Вони можуть надати докази. Тоді долар нічого не коштуватиме, бо довіра до нього зруйнована. Люди, які мають долари, спробують їх обміняти, але на що? Британський фунт знеціниться. Німецькі марки, навіть швейцарські франки будуть знецінені, бо ніхто більше не довірятиме паперовим грошам. Золото, що залишилося у світі, стане безцінним. Хто має, той і збереже його. Ті, хто його не має, панікуватимуть.


Власник магазину з буханцем хліба відмовиться продавати його, якщо за буханець не заплатять чимось іншим, крім паперових грошей. Людині, якій потрібен лікар, не буде чим заплатити за неї, крім марних паперових грошей, які лікар не прийме. Сцени, подібні до цієї, повторюватимуться багато разів у різних місцях. І незабаром банди блукають вулицями та грабуватимуть магазини у пошуках того, що їм потрібно, щоб вижити. Заводи будуть паралізовані, тому що ніхто не може дозволити собі автомобілі, пральні машини та телевізори, які вони виробляють. І робітників звільнять. Арабський шейх у Перській затоці вимагатиме оплати золотом перед відправкою своєї нафти. І не буде золота, щоби заплатити. Так і нафти не буде. І скоро не буде ні машин, ні поїздів, ні літаків, а заводи не простоюватимуть, а й марні. Сполучені Штати, якими ви їх знаєте, стануть економічною пустелею. Міста будуть заповнені голодуючими. Сільська місцевість буде розорена мародерними бандами, які вбивають худобу заради їжі та крадуть овочі». Я не хотів нічого чути. Я подивився на Дона Маріо. Він, здавалося, не звертав на це жодної уваги.


Я сказав. - 'І ти?' «Це твоя країна. Ти мешкаєш тут. Ти хочеш це?'


Полковник Сін засміявся. «Дон Маріо – продукт нової культури, Картер. Не варто очікувати, що він керуватиметься почуттями. Його справа – виживання та прибуток, а не співчуття. Ми партнери у цьому підприємстві. Ми відрізняємось лише в одному відношенні, у нашому виборі оплати за нашу участь. Китай, бідний на золото, вибрав золото. Дона Маріо мало цікавить золото. О, дещо він залишить при собі, але знаходить це надто пихатим і в принципі, з філософської точки зору, нецікавим. Але є товар, який є в Китаї удосталь, товар, який обіцяє великий прибуток, якщо продавати його з розумом.


А це, Картер, мак і те, що можна зробити з цієї квітки: героїн. Чи бачите, Картер, коли долар знеціниться, настане час, коли люди шукатимуть інший платіжний засіб. І той засіб обміну, який пропонує запровадити Дон Маріо, – героїн. Тобі не здається, що це те, що змушує людей забути про свої проблеми? І запевняю вас, у них будуть проблеми. Певні люди у вашому уряді будуть зацікавлені у відновленні порядку за будь-яку ціну; і населення, що з радістю дуріє героїну, стане привабливою спокусою. Ви так не думаєте, лікарю?


Полковник Сін не чекав відповіді. — Знаєш, сам лікар дуже любить мак, чи не так, Лотаре? Отже, ви бачите, Картер, що Дон Маріо, завдяки його партнерству з нами, матиме невичерпний запас. І цей запас надасть йому величезної сили. Так що з часом, коли до вашої країни повернеться певний спокій, Дон Маріо виграє набагато більше, ніж від вартості золота, яке він продав нам. Його прибуток буде розрахований з погляду поступок законам, які тепер забороняють деякі з його дій. Це буде розраховано при володінні землею, невичерпним ресурсом, який він скупить за допомогою героїну».


І коли паніка вщухне та інші країни побачать мудрість перепрофілювати те, що залишилося від вашого населення, для певної міри промислової діяльності, тоді Дон Маріо візьме на себе керування фабриками. Населення буде мотивоване потребою у героїні, так само, як зараз людей мотивує потребу в доларах. А Дон Маріо стане фактичним правителем країни, не кажучи вже про те, що він водночас стане її законодавцем. Тепер люди можуть знати його як принца, але запевняю вас, Картере, скоро люди кланятимуться йому, як королю.


- Ти божевільний, - сказав я.


Полковник Сін підняв руку. — Будь ласка, Картер, я благаю тебе. Бути реалістичним. У мене немає схильності до божевілля. Спробуйте думати про героїн як нову валюту. Хіба логічніше оцінювати так пачку білого порошку, ніж якийсь жовтий метал чи кольоровий папір? Ні, Картере, це не так. Йому просто потрібно надати іншу форму довіри. Регулювання. І негаразди, з якими зіткнеться ваша країна, нададуть кошти для цього коригування. Я визнаю, що це радикальна адаптація, але така адаптація потрібна Дону Маріо для його амбіцій. Чи бачите, золото не принесе йому ніякої користі. Володіння золотом тепер підкоряло його правилам і мисленню, актуальним на даний момент. І за цими правилами та за цим мисленням Дон Маріо — злочинець і означає крадіжку свого майна. Ні, перш ніж Дон Маріо зможе досягти статусу, до якого його приписують його честолюбство та тихий геній, спочатку має відбутися революція. І втрата золота викличе революцію у Сполучених Штатах.


Що ж до тих, хто має золото, то ми переконані, що у світі завжди знайдуться люди, які прагнуть золота. Які, як кажуть, збережуть стару віру. Китай з його маками та золотом буде подвійно багатий, хоча значна частина нашого врожаю маку призначена для Дона Маріо на довгі роки вперед. Китай та США стануть дуже добрими друзями.


І я впевнений, що ті, хто вірить у золото, і ті, хто вірить у мак, житимуть дружно довгі віки».


Ось так. Весь план. Це було жахливо. Я міг би назвати це безумством. Але межа між безумством і геніальністю вузька, і в одному полковник Сін мав рацію. У файлах AX не було нічого, що вказувало на те, що з його свідомістю щось не так. Те, що він мав намір зробити, було не чим іншим, як майстерним ходом; природний кінцевий продукт перетину спеціальності економіста та холоднокровної жадібності солдата, відомого своїм умінням вести війну. І, судячи з того, що він сказав, йому залишалося лише кілька годин до її виконання. Він знову глянув на годинник. - Ще кілька хвилин, джентльмени. Потім він обернувся до мене одному. — Картере, за хвилину постукають у двері. Коли це відбувається, це означає, що зовні на нас чекає вантажівка. Ця вантажівка відвезе нас до доків, де вантажники Дона Маріо швидко завантажують золото на борт корабля. Ви сядете на цей корабель, і за кілька годин ми відпливемо.


Зараз я попрошу дона Маріо розв'язати тобі ноги. І я попрошу вас підвестися і тихо вийти з цієї кімнати і сісти у вантажівку. Коли ми дістанемося до корабля, я хочу, щоб ви тихо і спокійно піднялися на борт і вирушили туди, куди вас везуть. Якщо ти зробиш, як я прошу, ти позбавишся непотрібного болю. Але, знаючи вашу схильність до героїзму, я повинен вжити запобіжних заходів.


Він узяв нунчаків зі столу. Я побачив дерев'яні ручки і ланцюг, що висів між ними. Полковник недбало перекинув ланцюг через мою голову і натягнув ланки досить туго, щоб вони прокусили мені горло і потрапили в трахею.


— Ви можете піднятися на борт самостійно, — сказав він, — чи непритомний. Вирішуй.


Дон Маріо став навколішки біля моїх ніг і розв'язав мотузки. «Доктор Інуріс, — сказав полковник Сін, вказуючи на Філіпа Доуна. «Підніміть старого. Я хочу, щоб він був у чудовому здоров'ї, коли ми прибудемо до Китаю». Він сміявся. "Розумієш, Картер, нам знадобиться новий сейф".


У тумані, блищачи в місячному світлі, іржавий корпус вантажного судна висів глибоко у воді на якірній стоянці біля пірсу, що покосився. Незважаючи на низьку висоту, корми брудного корабля


"Сара Чемберлен-Кардіфф" височіла над нами, коли ми стояли зовні вантажівки. Далі, наприкінці пірсу, величезний кран зі стогнучими тросами поставив на борт величезний контейнер.


— Золото, Картер, — сказав полковник Сін. Під краєм прогнилого даху старого сараю, що тягнувся вздовж пірса, горіло кілька голих лампочок, відкидаючи на доріжку жовті промені світла. «Погляньте на ваш транспортний засіб на схід. Нічого особливого, так?


Він не став чекати на відповідь.


— Але зовнішність оманлива, Картер. Ця вантажна баржа, що обурливо виглядає, маневрує і пливе швидше винищувача. Її електронне обладнання зроблено так, щоб зробити його невидимим для радарів. Але я сумніваюся, що "Сара Чемберлен" має надати якісь докази своєї сили. Хто у своєму здоровому глузді став би звертати увагу на бідне старе вантажне судно під британським прапором?


- Добре, Сін, - сказав Маріо. «Зараз я прощаюсь. Мої люди сказали мені, що вони отримали останній героїн кілька годин тому, а за дві години вони доставлять решту вашого вантажу на борт. Після цього ти можеш відплисти будь-якої миті». Вони потиснули один одному руки.


Полковник глянув на годинник. - Я розраховую на тебе, Маріо, - сказав він. «Я дам вказівку відплисти о першій годині дня».


- Не турбуйтеся, - сказав Дон Маріо. «Я залишусь у своєму кабінеті, поки ви не поїдете в плавання, щоб переконатися, що все гаразд».


— Дуже добре, — сказав полковник Сін. — Типова ваша ґрунтовність, дон Маріо. Я вірю, що ми знову зустрінемося».


- Тоді до побачення, - сказав Дон Маріо. Він подивився на доктора Інуріс, який підтримував Філіпа Доуна. "Тримайся, Доку," сказав він. «Спробуй поводитися як хороший хлопчик».


доктор Інуріс не вважав його гідним відповіді.


«Пощастило мені, Картер, - сказав він. Він поплескав себе по ременю, де Х'юго та Вільгельміна були заховані під курткою. «Дякую за сувеніри». Він смикнув ручку дверей і зник у сараї.


- Добре, - сказав полковник Сін. «Все на борт. "Саре Чемберлен" дозволили відплисти до світанку, - він засміявся, - з вантажем стали.


Полковник Син смикнув рукоятки нунчаку, змусивши ланцюг натягнутися на мою шию, наче підганяючи коня. Ми продовжили шлях пірсом і піднялися сходами. Я підняв голову і побачив, що китайський капітан дивиться на нас із високого містка. Китайські члени екіпажу юрмилися всюди з цілеспрямованістю, яка характеризувала їх як добре навчених солдатів.


Хоч би які механізми та електронне обладнання знаходилися на борту, «Сара Чемберлен» не була коротким описом двадцятого століття, коли справа стосувалася тюремних приміщень. Під палубою полковник Сін підштовхував мене, поки не дістався залізних дверей камери з заґратованим вікном без шибок. Перед ним стояли два китайці, озброєні автоматами. Полковник Сін зняв з моєї шиї нунчаку і дістав із кишені зв'язку ключів.


Він відчинив двері камери. — Заходьте, Картер. І містер Доун теж», - сказав він доктору Інуріс.


Підлога була залізна, покрита соломою, доктор Інуріс відпустив Філіпа Дона, який упав на солому. Охоронці стояли прямо біля дверей, дула їхньої зброї тримали нас на прицілі.


— Можеш залишити старого як є, Лотаре, — сказав полковник. «Картер, боюся, на тобі будуть кайданки та ножні кайдани».


Я знизав плечима. Наручники та ножні кайдани були пристебнуті до стін. Одна пара для рук, одна пара для ніг. Я слухняно увійшов. Полковник Сін замкнув їх своїми ключами.


— Я зачиню двері камери, — сказав він. — І я хочу, щоб ти дещо знав, Картере. У мене єдина зв'язка ключів. Так що навіть не думайте жартувати над охоронцями. Там дійсно нічого вони не можуть зробити для вас. Але стріляти вони дуже добре вміють. Я віддав би перевагу, звичайно, щоб цього ніколи не виникало, але якщо виникне, я примушу себе зрозуміти це.


Він ступив назад із камери. Двері зачинилися, і полковник повернув ключ у замку. Він знову підвівся і помахав мені через ґрати. — Час від часу я відвідуватиму тебе, Картер, і, можливо, ми поговоримо. Але тепер все, що я можу сказати, це щасливий шлях. Він повернувся і зник з поля зору.


Кілька хвилин охоронці, близько зрушивши голови, дивилися на мене крізь ґрати. Я не звертав на них уваги. Невдовзі їм стало нудно і вони зникли.


Минуло, мабуть, півгодини, коли я почув голоси ззовні камери. Перед ґратами знову постало обличчя полковника Сіна. Він усміхнувся, і його ключ задзвенів у замку. Двері відчинилися, і я побачив Сіна, двох охоронців і Пенні Доун.


Розділ 17


- Нік, - крикнула Пенні. 'Татучка.' Вона вбігла в камеру і впала навколішки поруч із Філіпом Доуном.


Полковник підійшов до неї і схопив її за руку. «Ваша відданість варта захоплення, міс Доун, — сказав він. — Але мені шкода, що вашу свободу доводиться дещо обмежувати. Ти будеш у наручниках, як твій друг Картер. Принаймні, поки що ми не в морі. І тоді вам буде дозволено подбати про вашого батька, — він стримано засміявся, — за умови, що доктор Інуріс може нудьгувати за тобою. Коли-небудь у морі, я подивлюся, чи зможемо ми трохи полегшити життя твоєму батькові. Але поки що ми повинні підтримувати максимальну безпеку. Я сподіваюся, ви зрозумієте.


Він закував її в кайдани і вийшов із камери. Він знову повернув ключ у замку.


Ми чули, як його кроки стихли у залізному коридорі. Потім тиша.


Пенні подивилася на мене через камеру.


- О, Нік, - сказала вона. "Що станеться?"


— Пенні Доуне, — сказав я. "Вірте мені чи ні, ми збираємося зруйнувати цей проект".


Філіп Доун застогнав і подерся худим тілом на солом'яному ліжку.


- Мені треба, щоб він прокинувся, - сказав я Пенні.


- Добре, - сказала вона. Вона почала звати. 'Татучка. Татко. Це я. Пенні.


Старий знову заворушився.


«Вставай, тату. Ти мені потрібен.'


Його очі смикнулися, і він змусив себе сісти. - Це ти, Пенні? він сказав. «Тут так темно. Я не можу знайти свої окуляри».


"Це поруч із твоєю лівою рукою, тату", - сказала вона.


У напівтемряві він намацав їх, схопив і надів на носа. Незважаючи на відсутність лінзи, він міг бачити. Його обличчя просвітліло, коли він побачив її. «Боже мій, – сказав він. - Це справді ти, Пенні?


- Так, тату.


- Ти чудова, - сказав він. 'Красива.' І він почав плакати.


"Ш-ш-ш, татко", - сказала Пенні. "Тобі не треба плакати".


«Я нічого не можу з собою вдіяти, – сказав він.


«Тату, тут із нами хтось є. Ми потребуємо твоєї допомоги. Вперше старий усвідомив, що вони з Пенні в камері не самі. Він повернувся і витріщився на мене.


- Це Нік Картер, татко, - сказала Пенні. — Він хоче допомогти нам вибратися звідси.


— Так, містере Доуне, — сказав я. «Я хочу витягнути тебе та Пенні звідси і не дати кораблю піти на дно. Але я не можу це зробити без твоєї допомоги.


'Що я можу зробити?' він сказав.


— Досить скиглити, — сказав я йому. — Питання тільки в тому, чи ти це робитимеш?


"Якщо я можу, я зроблю це", - сказав він. — Я більше нічого не винен Лотару Інурісу. Мій контракт із ним закінчився у той момент, коли він прооперував Пенні. Але він і його підступні друзі обдурили мене. Вони прийшли до мене сьогодні вранці. Вони взяли мене на цей корабель і кинули в цю камеру. Коли я зажадав пояснень, китайці засміялися і назвали мене ідіотом. Я допоможу тобі, Картер. Я стара людина і не вмію битися, але я допоможу тобі. Тепер, коли з Пенні все гаразд, мені байдуже, що буде з доктором Інурісом та його друзями, або зі мною. Все це подвійна гра».


'Що ти маєш на увазі?'


«Вони думали, що я просто стара, дурна людина. Старий ідіот. Але було щось, чого вони не знали про мене. Я народився у Китаї. Я говорю їхньою мовою. І сьогодні я чув китайською щось, що вказує на подвійну гру.


— Продовжуй, — сказав я.


«На тому прийомі я був присутнім. Я так розумію, Пенні розповіла вам про це?


Я кивнув головою.


— Що ж, тоді, гадаю, ви знаєте мою роль. Я увійшов у справу за Пенні. Але я не знав, хто його друзі. До сьогоднішнього дня. А потім я дізнався, що серед його друзів були китайці та американці з мафії. А угода полягала в тому, що мафія постачатиме китайцям золото в обмін на героїн. Не можу сказати, що це мені дуже подобається, але я також вважаю, що не в тому положенні, щоб скаржитися на це. Спершу всі відвернулися від мене, привівши мене сюди і видавши полковнику Сіну. Але інша зрада все ще існує. Китайці дурять мафію».


Я запитав. - 'Як?'


"Цей героїн, - сказав він, - отруєний".


'Що ти маєш на увазі?'


"Саме те, що я говорю," сказав Філіп Доун. «Я не знаю, що вони в нього кладуть, але я знаю одне: героїн упакований у два різні типи пластикових пакетів. Речі у зелених мішках швидко вбивають. Речі у синіх мішках працюють повільно. Але якщо кожен із них потрапить у ваше тіло, ви помрете.


Довелося зняти капелюха перед полковником Сіном. Сорока п'яти мільярдів доларів золотом йому не вистачило. Без жодного пострілу він збанкрутує Сполучені Штати та вб'є мільйони людей. Це було краще за ядерну війну. Не було б ні радіації, ні промислових руйнувань. Просто населення, яке мертве і неухильно вмирає, не має сил захистити себе.


І я був упевнений, що Китай зрозуміє плани Сіна і скористається ними повною мірою. Дон Маріо справді стане королем: королем цвинтаря. Десь у його заначці було, мабуть, кілька тисяч фунтів справжнього героїну. Він перевірив це і вирішив, що полковник Сін діє сумлінно. Він мав знати краще. Але причин для жалю до нього не було. Він був лише трохи жадібнішим, ніж йому було потрібно. Думка про те, що його обдурили, зводила мене з розуму від радості. За винятком того, що якби він дізнався, полковник Сін сидів би на золотій горі, а безліч безневинних людей було б мертвим або вмирало на вулицях Сполучених Штатів.


Але ні, якщо мені є що сказати з цього приводу.


— Гаразд, послухай, — сказав я, повертаючись до Філіпа Доуна. — У мене є для тебе робота. І вам доведеться зробити це швидко. Але я думаю, ти виживеш з огляду на те, що Пенні сказала про тебе.


"Я зроблю все можливе," сказав він. 'Що це?'


«Пенні сказала мені, що ви експерт із замків і що ви знаєте про них все, що потрібно знати».


"Це може бути правдою", сказав Філіп Дон.


- Добре, - сказав я. «Я хочу, щоб ти звільнив мене від цих кайданів і відчинив мені двері».


"Це важка робота," сказав старий. «Особливо без будь-яких інструментів».


«Припустимо, я сказав би вам, що ми маємо якісь інструменти, примітивні, але інструменти».


'Де?'


- Під моїм коміром, - сказав я йому. — Там ти знайдеш дві бритви.


Старий підвівся з землі і пошкутильгав до мене на ногах, що не гнулися. Він відкинув комір і вийняв два леза. - Гарна сталь, - сказав він. «Так, я думаю, ми могли б їх використовувати. Замки на кайданах насправді ще примітивні, — сказав він після огляду. "Що стосується дверного механізму, ви побачите, що це теж не проблема".


"Скільки часу це може зайняти?"


Його очі спалахнули від перспективи знову бути корисним у ремеслі, яке він знав найкраще. — Це залежить від того, як довго я працюватиму. Можливо, хвилин двадцять.


— Поспішай, — сказав я. «Якщо хтось прийде, сховайте ці леза під соломою».


Старий уже витягся на повний зріст на підлозі, тримаючи руки в квадратній плямі світла, що ллється крізь загратоване вікно. Я не бачив, що він робив, але чув слабке тертя металу, поки його руки поралися під вологими шарами соломи.


Я намагався очистити свій розум, доки він працював. Я намагався не витрачати сили на занепокоєння про те, чи протримаються його сили і чи наважиться полковник Сін раптово зайти всередину, щоб подивитися, як поживають його в'язні. Я спробував вигнати ритмічне скрегіт леза по бетону, сповільнити подих і забути про час. Але зовні, я знав, цей кран розгойдувався, як величезний маятник, між причалом та кораблем, набиваючи його трюми тоннами золота. Я міг змусити себе не думати про час, але не міг зупинити його біг. І настане момент, коли цей кран зробить свій останній хід і розпочнеться тріумфальна подорож полковника Сіна. Тоді було б надто пізно для мене робити те, що я мав намір зробити.


- Добре, - почув я голос Філіпа Доуна.


Він підвівся і в його руці я побачив одне з лез, або те, що від нього залишилося. Виглядало так, ніби він спочатку розділив його навпіл уздовж і відрізав щось із того, що залишилося. Він незграбно рушив до мене і схопив замок на манжеті моєї правої руки. Він дозволив гострому металу ковзнути всередину, тримаючи вухо близько до замку. Він трохи поколупав саморобний ключ між великим і вказівним пальцями, потім обережно повернув його.


- Майже, - сказав він. "Але недостатньо добре".


Він знову пішов у площу світла, і знову я почув скрегіт металу по бетону.


- Це має бути так, - сказав він, коли повернувся.


Повний упевненості, він знову вставив точене лезо в замок і різко повернув зап'ястя. У спокійній тиші камери пролунало клацання. Замок відчинився. Обличчя Філіпа Доуна спалахнуло від хвилювання. — Решта тепер просто, — прошепотів він. Через кілька секунд він звільнив мою іншу руку та ногу.


Я наблизив свій рот до його вуха.


- Добре, - сказав я. - А тепер звільни Пенні, дуже тихо. А потім займемося дверима камери.


Старий кивнув мені. Не минуло й хвилини, як руки та ноги Пенні були вільні.


Я покликав старого до себе і сказав, знову шепочучи: «Як ти відчиниш двері камери?»


Він простяг руку. У його долоні лежав другий клинок, ще не зламаний. Він узяв його за тупий бік і іншим великим і вказівним пальцями провів лезом уперед і назад.


«Те, що я збираюся зробити, називається «лоїдинг». Зазвичай це робиться смужкою целулоїду. Він має як жорсткість, так і гнучкість, щоб відсунути язичок замку назад. Клинок зробить те саме.


— Це дуже шумить?


- Не знаю, - сказав старий. «Справжній «loiden» має бути дуже тихим. Але як тільки ця мова падає назад, я не знаю, що відбувається. Нам просто доведеться вдатися до цього ризику.


— Ми не маємо особливого вибору, — сказав я. — Я поставлю Пенні в кут між дверима та стіною, коли двері будуть відчинені. Якщо щось піде не так, вона поза лінією вогню. Що до тебе, якщо все піде добре, ти сигналиш мені, коли замок вільний, а потім встаєш поряд з Пенні. Коли я вийду за двері, не рушай. Залишайся там, де стоїш, поки я не покличу тебе. За умови, що я все ще зможу покликати.


Старий став навколішки біля дверей і почав ножем лізти в замок.


Я намагався зберігати рівне дихання. У мене була спокуса повністю перестати дихати, щоби була повна тиша.


Його зап'ястя ворухнулося раз, два, три рази. Він працював у просторі між дверима та коробкою. Потім він зупинився.


Старий повернув до мене обличчя й кивнув головою. Настав час було приступати до роботи. І ця робота полягала у захопленні кількох пістолетів-кулеметів.


Розділ 18


Я вибіг за двері, як бик, що побачив тореадора-початківця, згорблений, лютий і в той же час зібраний.


Вони стояли в коридорі, один ліворуч від мене, другий праворуч, і їхні думки були досить повільними, у них відвисли щелепи, коли вони побачили мою появу. Розвернувшись ліворуч, я підняв руки, як ножі, і розчавив плече охоронця, поки він стискав свій автомат. Коли він з гуркотом упав на землю, я схопив його, однією рукою затиснувши йому рота, щоб він не закричав, а іншою рукою за талію, щоб підтримати його. Я штовхнув його прямо в його напарника, максимально швидко подолавши розрив між ними, тож другий охоронець заплутався зі своєю зброєю під пахвою свого напарника. Я підняв руку, яку тримав на талії чоловіка, і рухом через його зламане плече кинув на шию здорового охоронця. Це був не ідеальний удар, але він схилив шию убік. Коли він знову потягся, я завдав удару зверху прямо йому в обличчя. Кістки зламалися під моїми суглобами, і кров ринула з безвольного рота. Його голова сильно вдарилася об стіну, і він непритомний сповз на землю. Я розгорнув його друга і розчавив його кадик долонею, перш ніж він встиг скористатися тим, що я більше не прикривав йому рота.


Я відтягнув тіла убік, зібрав зброю і засунув голову в камеру. - Добре, - сказав я. "Час перевести дух".


Пенні та її батько швидко приєдналися до мене. Я дав йому один із автоматів. "Я хочу зійти з цього корабля, не використовуючи їх", - сказав я йому. «Ми не йдемо через гору, ми повертаємось через цю палубу. Я знаю, що шукаю. Воно буде осторонь пірсу. Іди за мною, і якщо ми зіткнемося з кимось, залиши їх мені. І якщо зі мною щось трапиться, ти можеш використовувати цю зброю, щоб розправитися з ким завгодно і доти, доки є з чим мати справу. Я бачив її, коли ми піднялися на борт: маленькі дверцята по лівому борту Сари Чемберлен. Ми попрямували туди тьмяно освітленим коридором до повороту на кормі. Рухалися обережно, та нікого не зустріли.


Двері чекали на нас.


- Дай мені зброю, - сказав я.


Я смикнув за ручку і обережно відчинив двері. Я дивився на похмурі води Іст-Рівер за п'ять метрів піді мною.


- Ти перша, Пенні, - сказав я. «Спочатку ноги. Дозвольте собі повиснути на краю. А потім просто відпускаєш. Чим менша відстань, на яку ви падаєте, тим менше шуму. Тоді пливи якомога тихіше до пірсу і чекай мене там. Те саме й для вас, містере Дон. Там ви знайдете сходи, що ведуть до пірсу, одразу за стрілою правого борту.


Пройшло без помилок. Я зачинив двері як міг, перш ніж впасти з краю. Залишалося тільки сподіватися, що жоден перехожий не здивується яскравому світлу з лівого борту Сари Чемберлен. Але я сумнівався, що хтось із команди був на березі. Час від'їзду був надто близький. З іншого боку, у нас завжди були хлопці від Дона Маріо, про які треба було турбуватися.


Полковник Сін не мав так прагнути показати мені корабель. Він дозволив мені помітити двері та сходи, що вели від пірсу до води.


Пенні та її батько чекали мене біля сходів, тупцюючи на місці.


- Добре, - сказав я. — Я піднімуся цими сходами і візьму з собою зброю. Слідуйте за мною нагору. Як тільки ми дістанемося до вершини, я вирушу до Дону Маріо. Я хочу, щоб ви двоє забралися звідси. Біжи так далеко і так швидко, як тільки зможеш.


- Ні, Нік, - сказала Пенні. 'Не зараз.'


— Вона має рацію, — сказав старий. – «Вам знадобиться допомога».


- Я знаю, - сказав я. - І я отримаю її від Дона Маріо. Принаймні найбезпосереднішу допомогу. Але я не хочу, щоб ви були двоє зі мною. Марно завдавати тобі болю.


- Я йду з тобою, Нік, - сказала Пенні.


Я похитав головою. — Якщо ти хочеш зробити щось для мене, ти можеш. Але це не те, що ви можете зробити тут.


"Тоді скажіть нам, що ви хочете," сказав старий.


«Я хочу, щоб ви подзвонили до Девіда Хоука. Пенні знає, де з ним зв'язатися, Об'єднана прес-служба та телеграфна служба у Вашингтоні. Скажіть йому, що "Сару Чемберлен" потрібно зупинити за всяку ціну. Скажи йому, що Нік Картер сказав тобі зателефонувати йому. Ви хочете це зробити?


"Якщо зможемо, то зробимо", - сказав він.


- Добре, - сказав я. 'Підемо. Часу мало. Я почав підніматися сходами. Нагорі я визирнув за край пірсу. Це виглядало добре. Всі погляди будуть прикуті до великого крана. Він усе ще рухався, тепер уже повертаючись до пристані. Я просто мав сподіватися, що він залишив хоча б ще один контейнер із золотом, і його робота на ніч ще не закінчена. Я знав, що моя робота теж ще не закінчилася.


Я почув, як Пенні та її батько піднялися за мною. Старий важко дихав. Я повернув голову до них. «Залишайтеся на низькому рівні та залишайтеся в тіні. Я прикрию тебе. Забирайся негайно. Біжи! Я був один, серед мафії та китайців, і час добігав кінця.


Я повз по доріжці на животі від пірсу до довгого провислого навісу, куди зайшов Дон Маріо. Вставши на захист дверної рами, я смикав клямку.


Вона не була замкнена. Я швидко прослизнув крізь нього в темряву.


Далеко біля річки я побачив світло. Я пішов у цьому напрямку з автоматом напоготові в руці. Я мав бути готовим до гіршого. Якби мені пощастило, Дон Маріо не помітив би мене. Я сподівався, що в мене все вийде.


Пригнувшись, я продовжував йти, доки не побачив палаюче світло в офісі з вікнами всюди, що виходять на склад і річку. Офіс по всій ширині річки.


Дон Маріо сидів у кріслі за письмовим столом, дивлячись на "Сару Чемберлен". За винятком кількох телефонів та копії реєстру олдерменів Ллойда, стіл був порожній.


Сам залишаючись у сараї і приховуючи себе від корабля, я ривком відчинив двері і направив ствол автомата. - Дуже тихо, Маріо, - сказав я. Він не ворухнувся. Він просто дивився у вікно на корабель.


- Це Картер, - сказав я. «Я хочу, щоб ви встали і засмикали фіранку на вікні, що виходить на корабель. Потім знову сядьте. Я хочу поговорити з тобою. Тримайте руки в обличчя, коли знову сядете. Я маю для тебе новини про твоїх китайських друзів, які, я думаю, ти захочеш почути.


«Що з того, що ти хочеш сказати, я хотів би почути, Картер, - сказав він.


— Тобі нічого не варто слухати, Маріо. Але якщо ти не послухаєш, то це може бути фатально, — сказав я. «Після всієї вашої роботи ви ж не хотіли б опинитися в ситуації «король мертвий, нехай живе король», чи не так?


У відповідь Маріо відсунув стілець, підійшов до вікна і засмикнув фіранку. Я ввійшов до кімнати і натрапив на нього, коли він знову сів.


- Говори швидко, - сказав він.


— Саме це я й маю намір зробити, — сказав я. "Твої друзі змінили тобі".


Маріо засміявся. — Звичайно, і кавалерія також іде.


— Тобі теж краще почати вірити в це, — сказав я. «Твоя частина угоди не виконано. Єдине питання залишається, чи зможе ваш друг, полковник Сін, втекти на волю після того, як він обдурив тебе.


— Гаразд, Картере, годі загадувати ці загадки. Що це за афера?


"Героїн".


— З героїном усе гаразд, — сказав Дон Маріо. "Його перевірили люди, яким я довіряю".


- Ти все перевірив?


«Звичайно, ні, – сказав він. "Але ми взяли зразки з декількох тонн".


"Це був гарний матеріал," сказав я. «Інші отруєні».


— Перестань, Картере, — сказав він. «Я не лох. У вас є один шанс на мільйон, щоб підірвати цю справу, і це означає, що ви налаштуєте мене проти Сіна. Я не з'їм це.


«Я тут, щоб налаштувати тебе проти Сіна за те, що він зрадив тебе. Героїн отруєний. Це справді сміття. І найбрудніший у зелених мішках.


Маріо стиснув губи. - Знаєш, Картер. Ти починаєш мене цікавити. Звідки ти знаєш про ці зелені мішки?


— Так само, як я знаю про сині мішки та отруту. Якби у вас був друг на борту цього корабля, який теж розумів китайською, ви б це знали. Цей старий народився у Китаї.


"Як скоро ми зможемо зробити тест?" - сказав Маріо. — Візьми з корабля частину цього останнього мотлоху. Зелені сумки. Те, що в зелених мішках, вбиває найшвидше.


Маріо відповів на один із телефонів. - Віто, - сказав він. — Принеси мені один із зелених мішків. Негайно.


Він кинув слухавку і глянув на мене. - Гаразд, Картер, у тебе є шанс. Крок назад. Перед моїм столом є люк. За хвилину він відкривається, і Віто піднімається нагору. Не нервуйте зі своєю зброєю. Віто зробить, як я скажу. Ви можете бути впевнені, що він нічого не робитиме.


Піді мною почулося гудіння, і частина підлоги зісковзнула, оголивши тхірого обличчя Віто, що вдивлявся в кімнату.


— Все гаразд, Віто, — сказав Дон Маріо. «Труднощів немає».


Віто заліз у кімнату, і половиця знову відсунулась. Він поклав зелену сумку на стіл Маріо.


"Нам потрібна морська свинка", - сказав він. «І я думаю, що знаю відповідну людину для цього». Він узяв телефон. Полковника Сіна, - сказав він. 'Швидко.' Він чекав. Коли він знову заговорив, його голос звучав наполегливо. — Полковнику Сін? Дон Маріо. Слухай. Нещасний випадок трапився з одним із моїх хлопчиків. Відправ доктора Інуріс зі своїм портфелем. Він нам скоро знадобиться.


Він кинув слухавку, не давши полковнику Сіну можливості поставити запитання. Відсунувши фіранку на долю дюйма, я глянув на корабель. Невдовзі після цього похмурий лікар Інуріс дійшов кінця трапа і почав спускатися пірсом.


- Він іде, - сказав я.


— Приведи його, Віто, — сказав Дон Маріо. Віто вийшов із кімнати. — Не турбуйся про Віто, — сказав Дон Маріо. «Віто поводиться чесно. Все, про що тобі потрібно турбуватися, це героїн. Але, принаймні, ти мусиш визнати, що я даю тобі шанс, Картер. Кого краще використовувати як піддослідний кролик, ніж лікар-наркоман?


Я почув кроки і став там, де думав, що дістану Дона Маріо і Віто короткою чергою, якщо вони спробують щось зробити. Двері повільно відчинилися, і доктор Інуріс увійшов до кімнати, Віто пішов за ним.


Його очі розширилися з подиву, коли він побачив, що я стою там. "Картер!"


- Правильно, лікарю. Твій старий друже. Я підніс стовбур автомата йому під підборіддя.


Він запитав. - "Що це означає?"


Я вдарив стволом зброї по його дихальному горлу. - Заткнися, Док.


— Лікарю, — сказав Дон Маріо. Картер і я хочемо влаштувати невелике парі. Це через той героїн.


Я відступив назад зі зброєю.


— Що трапилося із цим героїном? спитав Інуріс. "Це звичайний героїн".


— Ось що я хочу сказати, лікарю, — сказав Дон Маріо. — Але Картер каже інакше. Він каже, що він отруєний.


- Не слухайте його, - сказав доктор Інуріс. - Що він знає про це?


— Він каже, що знає достатньо, лікарю.


- Ти повіриш йому? спитав Інуріс. - Агенту AX?


«Досі він викликав у мене інтерес».


«Полковник Сін не обманював би вас, — сказав доктор Інуріс.


"Ну це те, що я намагаюся сказати Картеру," сказав Дон Маріо. «І все ж таки йому вдалося переконати мене, що краще спочатку переконатися, ніж потім шкодувати. Саме тому ми запросили вас сюди. Тому що я сказав собі: «Маріо, — сказав я, — хто найкраща людина, щоб судити, чи гарний цей героїн чи ні?». і тоді я відповів собі: «Ну, ніхто інший, як наш старий друг доктор Лотар Інуріс, який виявився чудовим ученим і відданим другом». Отже, лікарю, я дам вам безкоштовний зразок.


«Я не хочу цього, – сказав доктор Інуріс.


- Не хочеш? - сказав Дон Маріо. 'Не хочеш? Ти чув це, Віто? Він каже, що не хоче безкоштовного зразка.


"Він такий багатий?" - сказав Віто. "Я ніколи раніше не бачив, щоб наркоман відмовився від безкоштовного зразка".


— Я думаю, він справді чогось хоче, Віто, — сказав Дон Маріо. — Як будь-який наркоман. Але він надто ввічливий. Ви просто з ввічливості, чи не так, лікарю?


На огидному обличчі Інуріс виступили краплі поту. — Я цього не хочу, — закричав він.


- Ну, ну, лікарю, - сказав Дон Маріо. — Ти дуже далеко зайшов із цією люб'язністю. Він витяг мою шпильку з-за пояса і зробив надріз на зеленому мішку. Висипалося трохи білого порошку.


— Що ж, лікарю, ми збираємося влаштувати тут прощальну вечірку. У нас немає свічок, але у мене є сірники і, Віто, я думаю, ти знайдеш шприц та голки, якщо подивишся у сумці лікаря. І я не здивуюся, якщо там буде шмат гумового шлангу і, можливо, ще кілька речей, які нам потрібні». Віто простяг руку і вихопив сумку з рук лікаря. Дон Маріо відкрив його і почав ритися в ньому.


"Не дозволяйте їм зробити це, Картер", благав доктор Інуріс. — Чому б і ні, лікарю? Я сказав. «Я не бачу, яку шкоду це може завдати. Якщо ви кажете правду, то є.


- Будь ласка, Картер. Будь ласка.'


Він не дивився на мене. Можливо, він хотів подивитися на мене. Але він не міг. Він не міг відірвати очей від столу, за яким були зайняті Дон Маріо та Віто. І продовжував благати. Слова лилися, як повітря з проколотої внутрішньої трубки.


«Золото, Картер. Я дам тобі золото. Мою частку. Ви можете бути багатим. Вам більше ніколи не доведеться працювати. Багато грошей. Більше, ніж ви коли-небудь побачите від AX. Ти міг би піти кудись. Ви могли б бути багатим. Просто врятуй мене звідси. Ти можеш це зробити. Я знаю, що ти можеш. Я зроблю це гідним вам. Ви не будете шкодувати про це.'


Дон Маріо підвівся з-за столу. Віто стояв поруч із повним шприцом у руці.


— Не можу погодитися, лікарю, — сказав я.


— Ніхто вас не чує, лікарю, — сказав Маріо. «Зовні надто багато галасу. Цей кран дуже шумить.


Лікар Інуріс впав навколішки. Пот струмив по його обличчю. — Не робіть цього, — благав він. 'Не робіть цього. Прошу вас. Не робіть цього зі мною.


Маріо вдарив його по обличчю. — Заткнися, дурний собако, — сказав він.


Він схопив Інуріс за праву руку і смикнув рукав його піджака і сорочки вище ліктя. Ґудзик зіскочив з сорочки і відкотився. Віто стояв перед лікарем зі шприцом у руці.


Лікар Інуріс почав пхикати. Дон Маріо знову вдарив його. — Ви повинні зберігати спокій, лікарю, — сказав Дон Маріо. 'Дивитись на світлу сторону. Через кілька хвилин ви поїдете в щасливу подорож... або помрете. У будь-якому випадку, твої проблеми позаду, дорогий.


Очі лікаря округлилися від страху.


- Добре, Віто, - сказав Дон Маріо.


Він ривком поставив Інуріса на ноги і витяг голу, вкриту шрамами руку.


Інуріс спробував вивернутися. Він штовхнув Віто і змусив його відскочити.


Обличчя дона Маріо похмуріло. — Нізащо, — пробурчав він.


Лотар Інуріс все ще корчився. Дон Маріо однією рукою обійняв його за шию, а другою тримав витягнуту руку лікаря. "Добре, Віто, - сказав він, - давай спробуємо".


Віто обережно наблизився збоку, наче тореадор із мініатюрним мечем для останнього удару. Очі доктора Інуріс вилізли з орбіт. Він спробував сказати: "Ні, ні, ні", але нічого не вийшло, крім довгого, болісного 'ННННН' з рота.


Віто тепер був поруч із ним, підносячи голку до оголеної руки, а дон Маріо допомагав йому, утримуючи руку нерухомо, щоб знайти вену. Кінчик голки потрапив під шкіру, і Віто штовхнув поршень униз. Дон Маріо звільнив Інуріс. Він і Віто відступили. доктор Інуріс підвівся. Він обсмикнув рукав сорочки та куртки. — Я зараз піду, — сказав він здавленим голосом, — коли ви закінчили зі мною.


Я бачив, як Маріо рука потяглася до люгера.


доктор Інуріс посміхнувся йому. — Мені потрібний мій портфель, — сказав він. Він зробив крок до столу. Два кроки.


Я направив автомат на Дона Маріо.


Інуріс глянув на мене. - Дуже погано, Картер, - сказав він. "Ти міг би бути багатим". В його очах був дивний, склілий вираз. — Але ти не слухав. Вибач, Картер. Але що означає ця стара приказка? Хто сміється останнім...


ха-ха-ха..."


І тоді з рота в нього не пішло нічого, окрім крові. Вона стікала по його сорочці, забруднюючи білу тканину. Він з цікавістю подивився на жахливу повінь, ніби вона належала комусь іншому.


Величезна судома схопила його тіло і шпурнула на землю. Кров все ще лилася, обвиваючи його шию шарфом із рідких рубінів. Доктор Інуріс був вражений. Його п'яти вдарилися об підлогу. Потім він ліг непорушно.


— Господи, — прошепотів Віто.


Розділ 19


- Добре, Картер, - сказав Маріо. — Ви мали рацію. Давайте зараз домовимось.


— Ми з тобою укласти перемир'я, — сказав я. — Ми працюватимемо разом, щоб полковник Сін не втік із золотом. Після цього кожен знову сам за себе.


— Звучить справедливо, — сказав він.


Маріо взяв один із своїх телефонів. - Перекрийте кран, - наказав він.


Я визирнув у вікно. Звук кранової машини почав стихати. Високо над кораблем над люком бовтався один із контейнерів.


Дон Маріо повернувся до Віто. — Спустися вниз, — сказав він. «Приведи хлопчиків. Скажи їм, щоби вони принесли всі феєрверки, які зможуть зібрати. Нам це знадобиться. І принесіть ще динаміту та бензину.


Віто зник через люк.


"Поки ми на одному боці, - сказав я, - я хочу повернути свою зброю".


- Звичайно, - сказав Маріо. Він витяг з-за пояса «люгер» та стилет.


— Не забудь про цю маленьку річ у кишені, — сказав я.


Він вийняв П'єра. - "Газова бомба зрештою, чи не так?"


— Будь обережним із цим, — сказав я йому.


Маріо посміхнувся. "Ми працюємо разом, Картер". Він дав його мені, і я поклав його до кишені.


Люди Маріо почали підніматися сходами, заповнюючи кабінет. Піднявши руку, Маріо закликав до тиші.


«Це Картер. Він працює із нами. Так що не нервуйте, не треба, щоб ви робили помилки, коли справи йдуть трохи не так. Ми сідаємо на цей корабель. Я хочу, щоб його машини висадили в повітря, і я хочу, щоб це сталося швидко. Якщо якийсь китаєць захоче вас зупинити, скосіть його. Нас обдурили. Ходімо.


Чоловіки побігли з контори, через довгий хлів, до виходу на доріжку пірсу. Усього їх було чоловік двадцять, включаючи Маріо та мене. Принц узяв пістолет-кулемет. "Обережніше з цією штукою", - попередив я його. "Він був у воді".


- Дякую, - сказав Маріо. "Я спробую, і якщо це не спрацює, - він поплескав себе по пахві, - у мене є трохи в запасі".


На пристані я підняв очі якраз вчасно, щоб побачити, як полковник Сін з мегафоном у руці з'являється біля поруччя містка, а поряд з ним капітан.


- Що там відбувається, Маріо? він гукнув. "Чому кран зупинився?"


Перший із людей Маріо кинувся до подібних.


Маріо підняв автомат і вистрілив короткою чергою у трос крана. З'явився клуб синього диму, а потім ляснув натягнутий трос, що порвався. Величезний контейнер нахилився і з оглушливим стукотом врізався у трюм "Сари Чемберлен". Настала тиша, потім я почув крики.


Полковнику не треба було, щоби хтось пояснював йому ситуацію. Наступної миті він повернувся і зробив знак капітанові, змусивши його бігти до кермової рубки. Він перегнувся через перила містка і наказав своїм людям на палубі. Китайці, розмахуючи сокирами, кинулися до поруччя. Я бачив, як метал метал, коли сокири почали сяяти, рубаючи товсті зв'язки канатів, якими «Сара Чемберлен» кріпилася до пірсу.


Маріо зупинився на півдорозі до трапу. Він підняв автомат. Град куль зачепив перила, смикаючи метал і плоть. Чоловіки кричали та падали...


Я навів "люгер" на місток і вистрілив. Полковник Сін пригнувся, коли куля різко зачепила сталь під вікнами кермової рубки. Коли він повернувся, він мав у руці пістолет. Ми були на палубі. - Віто, - видихнув Маріо. — Ти й половина чоловіків ідеш із Картером. Візьми динаміт. Інші пробираються до кермової рубки.


Маленький тхір кивнув. Маріо вже пішов і вистрілив із автомата по палубі. Я бачив, як китаєць схопився за голову і впав у кривавому тумані.


А потім я опинився всередині корабля, а Віто та інші люди Маріо йшли за мною сходами. Внизу китаєць опустився на одне коліно і підняв рушницю. Поруч зі мною пролунав постріл, і я побачив, як стрілець схопився за живіт і впав уперед.


Краєм ока я помітив, як Віто посміхався, коли ми поспішали вниз по палубі за палубою. Я почув стрілянину позаду нас, і один із людей Маріо видав приглушений крик і впав з краю сходів каюти.


Стрілянина припинилася. Тепер був тільки тупіт ніг на залізних сходах, і попереду я побачив знак зі стрілкою, що вказувала на машинне відділення.


Ми були у коридорі. Попереду відчинилися металеві двері, і стовбур автомата почав стріляти в нас. Це було надто високо і далеко, кулі дряпали стіни та стеля. Я пірнув на землю і знову схопився на ноги з люгером у руці. Я вистрілив одного разу. Пролунав крик, і ствол зброї звалився вниз. Я виглянув через поріг і виявив, що дивлюсь повз трупа, що спускається іншим сходовим прольотом. Куля просвистіла над моєю головою і врізалася у водонепроникну перегородку. Я жестом наказав Віто та чоловікам залишитися. Я глянув униз, у машинне відділення. Величезні поршні, начищені до ідеального блиску, почали рухатися повільно. Я побачив інженера у формі, що люто жестикулює, і людей, що біжать до своїх постів.


Ще один постріл просвистів над моєю головою. З іншого боку машинного відділення через дверний проріз увірвалися дюжина стрільців, розпласталися на трапі та відкрили вогонь.


Я відповз від дверей і зачинив її, коли в неї врізався постріл. Я повернувся до Віто. "У них вхід під прицілом".


'Що ми робимо?' він запитав.


"Дайте мені динамітну шашку".


Вона була в моїй руці майже до того, як я закінчив своє запитання. Я підпалив ґнот. "Я спробую підірвати цей великий трап", - сказав я Віто. «Коли ця штука вибухне, всі побіжать через двері. Залишайтеся на палубі.


Палуба під нами почала тремтіти, двигуни набирали обертів. Якщо полковник Сін не опинився в пастці нагорі і зумів звільнити корабель від тросів, Сара Чемберлен вже мала вийти в море. Я сподівався, що Дон Маріо зупинить його.


Я встав поруч із водонепроникною перебиранням і запалив ґнот. Потім я відчинив двері і жбурнув динаміт у велику кімнату. Я відсахнувся. Почувши бавовну, я знову відчинив двері. Це був калейдоскоп смертей: трап прорвався посередині, стрілки, стікаючи кров'ю, хапалися за щось, за що можна було б ухопитися, і розбивалися, коли метал відривався від точок кріплення. Не було часу продовжувати перегляд. Крики вже розповіли всю історію.


Я встав, переступив поріг і швидко спустився сходами. Матрос схопив мене за руку, я вдарив його прикладом люгера по носі. Кістка тріснула.


Машиніст стояв неподалік і витяг з-за пояса пістолет. Я вистрілив у нього і побачив, що з-під його сорочки, з-під синьої куртки, сочиться кров.


Позаду мене я почув ще постріли та крики. Китаєць витяг сокиру з настінного затиску і повернувся до мене обличчям. Глянцеве лезо повисло над його головою, коли я підніс Люгер до його рота і натиснув на спусковий гачок. Його голова зникла, а сокира впала.


Повз мене просвистіла куля, розірвавши трубу. Я бачив, як один із членів екіпажу цілився з гвинтівки. Я впав на одне коліно та вистрілив. Він з криком відскочив назад. Навколо мене я чув пекельне стакато пострілів і завивання і свист кулькотливих куль. Випадковий крик, лайка, гарчання, удар тіла, перекинутого ударом кулі. Повз мене прокотилася відрубана голова. Один із людей Віто, жертва сокири. А потім стрілянина припинилася.


Я озирнувся. Я бачив Віто. Він притис руку до боку. Між його пальцями просочилась кров. Він підняв іншу руку і тріумфально змахнув пістолетом. Його обличчя розпливлося в щурячій усмішці. - Шлях вільний, - крикнув він.


- Добре, - сказав я. "Заклади динаміт і підемо звідси".


Його фахівці з вибухівки вже закладали динамітні шашки у машини.


— Я підпалю ґнот, — сказав я. «Інші йдуть назад, вгору сходами, за двері».


Вони були надто щасливими, щоб їм дозволили це зробити. Віто злегка нахилився вліво з-за рани в боці, але один з інших утримав його у вертикальному положенні.


Я швидко переходив від одного пакета до іншого, тримаючи сірники біля запалів. Вони почали шипіти, як різдвяні зірки.


Настав час зникнути. Я глянув на двері. Віто глянув на мене, а потім жестом велів мені поквапитися. Потім я почув постріли та крики в коридорі за його спиною. Очі Віто розширились. Він схопився за спину, а потім зігнувся навпіл. Він був уже майже мертвий, коли, нарешті, стрімголов спустився сходами.


Світло в машинному відділенні згасло. Металеві двері зачинилися. Я був у пастці.


У пастці непроглядної темряви, що порушується тільки жовтим феєрверком палких гніт. Я дійсно зупинив би "Сару Чемберлен". Але це було б останнє, що я зробив.


За секунди ці п'ять пакетів динаміту підірвуть всю корму корабля полковника Сіна, перетворивши його на труну Ніка Картера.


Розділ 20


Але не в тому випадку, якби я працював швидко.


Я поспішив геть від сходів, пірнув на перший запал і вирвав його. Це була гонка тимчасово, та я виграв. Коли знешкодив останній запал, минуло, мабуть, секунд десять.


Я запалив сірник, повернувся до сходів і піднявся нагору. Рано чи пізно комусь доведеться увійти в ці двері, якщо полковник Сін захоче, щоб його корабель відплив. І коли це станеться, я був готовий. Моя рука ковзнула в кишеню і зімкнулась навколо газової бомби.


Я сподівався, що мені не доведеться чекати надто довго. Я також не думав, що так буде.


У Сіна не було часу, якщо припустити, що він не був зайнятий Доном Маріо.


Але тільки-но я отримав свій шанс, я мав бути швидким. Я не міг дозволити собі схибити. Я сподівався, що хто б не був зовні, хто б не очолював невелику експедицію, яка знищила Віто та решту його бойової групи, почав втрачати терпіння.


Якщо він побачив запалі запали до того, як зачинив двері, то, ймовірно, чекав вибуху і тепер дивувався, чому досі його не почув. Якщо він не бачив їх, то, мабуть, перегрупувався, готуючи своїх людей до знищення всіх живих загарбників у машинному відділенні.


У будь-якому разі він мав діяти швидко, бо знав, що у полковника Сіна залишилося не так багато часу. "Сара Чемберлен" нікуди не подінеться, поки його люди не контролюють машинне відділення.


Двері відчинялися довгими важелями — по одному з кожного боку. Ніхто було висунути його назовні, не перемістивши всередину. Це було на мою користь. Я б не здивувався нічому. Я поклав кінчики пальців однієї руки на важіль, кожен нерв насторожено реагував на найменші ознаки руху. З іншого боку, я мав П'єр.


Потім це стало майже несподіванкою так швидко, що я мало не втратив важіль. Світло сліпуче спалахнуло. При перших променях світла я тримав П'єра зведеним. Я жбурнув бомбочку в коридор і щосили зачинив двері.


Я почув приглушений вибух, а потім нічого більше. Я знав, що зараз люди хапаються за горло в коридорі ззовні і вмирають. За мить все буде скінчено. Ніхто не втече. А за хвилину-другу можна буде безпечно вибратися звідси. П'єр швидко зробив свою справу і безвісти зник.


Нагорі сходів я штовхав ручку дверей униз, дивлячись на годинник. Через півтори хвилини я послабив хватку і спустився назад до машинного відділення.


На цей раз я був сповнений рішучості не допустити, щоб щось пішло не так. Я підпалив запали, збіг сходами і ривком відчинив двері. Тіла були звалені в коридорі. Я зачинив двері і побіг так швидко, як тільки міг, рахуючи на ходу. "Двадцять один... двадцять два..."


У двадцять чотири я пірнув на палубу. Пролунав оглушливий вибух, який струсив весь корабель. Над моєю головою заблищали вогні, і корабель знову вирівнявся. Зібравшись із силами, я почав підніматися до носа. Я залишив Маріо на міделі, де він пробивався вперед. Я не знав, як він це зробив, але якби я міг підібратися ближче до носа, я опинився б позаду екіпажу. Можливо, він міг би використати відволікаючий маневр.


Я піднявся сходами і поспішив довгими коридорами. Я відчував, що трохи задихаюсь. Потім я зрозумів, що йду трохи на гору. Корпус «Сари Чемберлен» розламався надвоє. Корабель тонув. Тепер вода текла до машинного відділення.


Я не знав, як далеко я пробіг, але кут поступово ставав все крутішим. Я побачив перед собою люк нагорі сходів. Я піднявся сходами і висунув голову. Я обернувся і вийшов на палубу. Мене ніхто не бачив.


Тут ще тривала стрілянина. Я бачив, як через люк стріляли троє китайців. Мої пальці зімкнулися навколо «люгера». Я вистрілив у кожного з них один раз.


Тепер на моїй стороні палуби було тихо. Спалах автоматичного вогню все ще був видно на міделі.


Пригнувшись, я побіг до людей Маріо. Я помітив, що вони використовували рятувальну шлюпку як щит. Залишилися лише Маріо та ще двоє. Один із них також був поранений.


Я пірнув поруч із ними. Я запитав. - 'Як справи?'


Маріо вистрілив у бік мосту. Він підняв плечі. «Я втратив багато людей, – сказав він. — Полковник усе ще там, із капітаном.


«Віто та інші мертві», — сказав я їм. — Але машинне відділення підірвано.


- Так, - сказав Маріо. «Ми чули вибух. Добре зроблено. Але я не заспокоюся, доки не розберуся з самим полковником.


- Чому б тобі не залишити це мені, Маріо?


- Ні, - сказав він. - Це особиста справа. Ніхто не обманює мене безкарно».


Кулі врізалися в корпус рятувальної шлюпки.


— Залишатися тут марно, — сказав він. — Ти ні на що не погоджуєшся. Я йду до них нагору. Дайте мені одну з цих каністр із бензином.


'Чим ти плануєш зайнятися?'


"Ми йдемо в атаку", - сказав він. — Ми підемо тими сходами під мостом. Ми знаходимося під важким кутом від нього, але немає сенсу залишатися тут.


- Я йду з тобою, - сказав я.


— Роби що хочеш, Картер. Тепер маю свою справу. Пішли, хлопці.


Вони вискочили з обох боків від рятувальної шлюпки. З мосту посипалися постріли. Коліно пораненого зігнулося вдвічі, і він ковзнув по палубі під перила. Він закричав один раз, перш ніж звалитися на пірс.


Я сформував ар'єргард. Кулі вп'ялися в палубу навколо нас, але тепер ми втрьох були на сходах. Маріо мав рацію. Полковник Сін і капітан мали поганий кут обстрілу. Кулі свистіли над нами. Один із автоматів полетів униз і з гуркотом упав на палубу. Це означало, що вони закінчилися боєприпаси. Маріо відкрив каністру з бензином. Коли він досяг вершини сходів, Сін і капітан вийшли за двері кермової рубки. Останній постріл потрапив у супутника Маріо. Він схопився за живіт і зігнувся навпіл. Тепер на містку нас було тільки двоє, з полковником Сіном і капітаном у рульовій рубці. Маріо посміхнувся мені, коли ми пірнули під лінію вогню.


"Ти бачиш те саме, що і я?"


Він показав зігнутим пальцем на вікна кермової рубки. Кулі пробили в ньому зяючі дірки. Маріо вказав великим пальцем на каністру з бензином і посміхнувся. Потім підняв її і почав через отвір заливати бензин.


Двері відчинилися. Я бачив, як капітан уважно цілився у Маріо. Я вистрілив у незахищене дверима лоб і око. Вони зникли у червоному тумані, і тіло капітана зісковзнуло на місток.


Коли я озирнувся на Маріо, він підвівся і кинув сірник у вікно.


Тоді полковник Сін застрелив його.


Він трохи спізнився. Сірник потрапив у рульову рубку. Пролунав рев, а потім вся кабіна спалахнула.


Маріо все ще стояв з дурною усмішкою на обличчі.


Він глянув на мене і підняв великий палець. "Гей, Картер, як ти думаєш, я тепер з дядьком Семом?"


Потім він сів і впав набік. Я підійшов до нього і помацав його пульс. Пульсу більше не було. Мови вогню просочилися з розбитих вікон і почали повзти по фарбі, що облупилася, що було частиною маскування "Сари Чемберлен".


Настав час йти. Я підійшов до сходів. Куля відскочила від металу. Я розвернувся навколо осі і натиснув на курок «Люгера». Куля вдарила у порожнечу.


Я стояв, дивлячись на почорніле обличчя полковника Сіна. Його шкіра була обвуглена і зморщена, як у мумії. Його зуби люто вишкірилися на мене. Злегка помахавши рукою, він підняв пістолет.


Я вже був у трансі, коли він натиснув на курок. Стилет уже був у мене в руці, і я встромив його в живіт. Було надто пізно зупинятися, коли я почув удар молота по порожній кімнаті. Ніж ковзнув усередину. Полковник Сін ахнув.


Я відсмикнув ножа. Він відсахнувся, коли вогненну кулю вирвало з кермової рубки навколо його обличчя та волосся.


Я припускаю, що він був уже мертвий, коли відсахнувся від перил і перевалився через них. Він безперечно був мертвий, коли його мозок розбився об палубу внизу. Потріскуюче полум'я почало розповзатися по краю мосту. Я спустився сходами.


Я заціпенів і фізично втомився, коли кинувся на пірс. Виття наближених сирен просочилося в мою свідомість, і останній погляд позаду мене сказав мені, що це був не поганий сон. Перші пожежні машини зупинилися. Їхні вогні були слабким світлом порівняно з яскравим, палаючим свіченням містка корабля.


Далі, повз пірс, я побачив невисокого чоловіка в м'ятому костюмі твідів, що потягує сигару.


Я підійшов до нього. Як привітання він підняв руку. - Ну, Ніколас, - сказав він. 'Ти? Тут? А я думав, що відправив тебе у відпустку.


Розділ 21


В офісі пахло так само: сигарним димом і старим твідом. Девід Хоук сидів за столом і несхвально хитав головою.


- Дуже необережно, Ніколас, - сказав він. "Дуже недбало".


— Боюся, це було найкраще, що я міг зробити за цих обставин, — сказав я. «Найголовніше було не дати полковнику Сіну попливти із золотом. Як тільки він дістався до відкритого моря, все могло стати трохи складніше. І поповзли б чутки про зникнення золота.


Хоук затягнувся сигарою. "Нам вдалося припинити це в зародку", - сказав він. «Поки ви вчора відсипалися, уряд опублікував вражаючі статистичні дані про торговий баланс, передбачивши покращення економіки на наступний рік, а також підтвердив свою рішучу відмову підвищувати офіційну ціну на золото. В результаті ціна на золото на вільному ринку в Цюріху, Парижі та Лондоні впала; а курс долара по відношенню до інших валют переживає найкращий день за останні місяці. І я вважаю, що досить насильницька смерть полковника Сіна вже дійшла до тих людей, які чекали на сигнал "Сари Чемберлен". '


- Що ж, - сказав я. Схоже, справи йдуть на виправлення.


"Ще багато треба очистити", - сказав Хоук. «Я з радістю можу сказати, що влада у Вашингтоні надала мені величезну допомогу. Пожежна служба звела пожежу на борту корабля до мінімуму. Поліція була щаслива позбутися Маріо та його родини, у тому числі знайти героїн. Він мав пристойну кількість там, під тим пірсом, цілий склад під руслом річки». Хоук підніс сірник до свіжої сигари. «Після з'ясування ситуації з Доном Маріо поліція була лише рада задовольнити будь-яке наше прохання. Навколо корабля надзвичайно строга, але ненав'язлива охорона. У поверненні золота у сховище беруть участь чиновники казначейства та вищі чини військової розвідки. Усі охоронці, пов'язані зі сховищем Федеральної резервної системи, та всі офіцери, пов'язані з його безпекою, взяті під варту. Ймовірно, нам знадобиться більшість тижня, щоб усе прояснити, але до кінця тижня ми очікуємо, що золото повернеться до сховища, а фальшиве золото буде викинуто. Конфіскований героїн знищується.


— Ви сказали, що всіх, хто брав участь у охороні сховища, взято під варту? Я сказав. Хоук затягнувся сигарою, перш ніж відповісти. - Що ж, - сказав він. 'Не зовсім. Окрім однієї людини.


- Філіп Доун?


Хоук кивнув головою. «Вчора я бачив його дочку, – сказав він. «Коли вона зателефонувала мені напередодні увечері, то сказала, де її знайти. Тому, коли на пристані все стихло, я пішов відвідати її. Ми довго розмовляли. Вона сказала мені, що ти дуже допоміг їй, Ніку. І я сказав їй, що вона нам дуже допомогла. Бо в будь-якому разі, якби з тобою щось трапилося на борту корабля, а вона не зателефонувала, ну, я не знаю, в якому стані була б сьогодні ця країна. Трохи попелу від сигари впало йому на жилет. Він, здавалося, не помічав.


- А її батько?


Хоук випустив сизий дим і засунув сигару в попільничку. «Філіп Доун мертвий, — сказав він. - Мені сказала дівчина. Він помер невдовзі після того, як вони повернулися додому. Я припускаю, що випробування та негаразди на цьому кораблі втомили його. Вона сказала мені, що вони повертаються додому, і він здавався щасливим. Він вимився і сів у крісло у вітальні. Він попросив склянку хереса і попросив її розповісти історію про те, що з нею сталося. Він був дуже вражений тобою, Ніку. Він сказав, що є старий китаєць.


- Так, - сказав я.


"Так, це так називалося", - сказав Хоук. «Ну, вона сказала, що її батько думав, що цей Джі захоплювався б тобою. Що ти був якимсь чарівником. Людина, яка досягла успіху в деяких досить магічних справах. Потім він відкинувся на спинку стільця і захопився дочкою. Вона сказала мені, що потім він підняв свою склянку і промовив тост. «Про чари життя». Потім він зробив ковток, поставив склянку та заплющив очі. Пенні сказала, що знала, що він помер.


- Вибач, - сказав я. «Він завдав багато неприємностей, але в душі він не був поганою людиною. Його помилка полягала в тому, що йому було все байдуже, крім його дочки.


- Його поховали сьогодні вранці, - сказав Хоук. 'Все нормально. Дівчина також так думає. Якби він був живий, ми мали б висунути йому звинувачення. Він би провів залишок свого життя за ґратами».


— Я не став би на це ставити, — сказав я.


Хоук похмуро посміхнувся. «Ну, знаючи його талант, я теж не став би на нього ставити», — сказав він. «Але знаючи, що його дочка почувається добре, він, мабуть, не завдав би їй надто багато клопоту. Крім того, він зробив все можливе, щоб виправити свою помилку. Він залишив повний набір креслень нової системи безпеки сховища. Насамкінець він написав, що навіть він ще не знайшов способу пробитися через неї».


— Отже, все скінчено, — сказав я. «Всі кінці, здається, знову пов’язані. доктор Інуріс, полковник Сін, Дон Маріо, Філіп Дон: всі мертві. Золотий сейф та героїн конфісковано.


"Країна знову в безпеці", - сказав Хоук. "Принаймні зараз." Він дуже затягнувся сигарою. — І все-таки, Ніколас, це було якось недбало. Потім він посміхнувся, простяг руку і схопив мою. "Ще раз, - сказав він, - моя подяка і подяка від видної виборної посадової особи".


- Дякую, - сказав я.


"Ми вдячні", - сказав Хоук. "Ну, Нік, я думаю, ти заслужив відпустку".


— Хвилинку, — сказав я.


Хоук підняв руку, закликаючи до тиші. — Ні, цього разу я серйозно. Ти заслуговуєш на це. На деякий час. Іди куди хочеш.


'Я не вірю цьому.'


'Спробуй.'


- Можливо, - сказав я, збираючись покинути кабінет.


- О, - сказав Хоук. 'Почекай секунду. Я дещо забув. Він потягся до свого столу. «Дівчина попросила мене передати це вам. Вона сказала, що її батько хотів би, щоб вона була в тебе. Він підняв прямокутний пакунок, загорнутий у коричневий папір і перев'язаний мотузкою.


Я знову сів і розпакував його. Ящик Джі. «Дівчина сказала ще дещо. — Дай подивитися, що це було ще раз? Ще один його жарт. — Тільки не кажи мені, що твоя пам'ять підводить тебе. Її повідомлення свідчило: "Скажіть містеру Картеру, я ставлю п'ять франків, що він не згадає, як відкрити цю штуку".


Я посміхнулася, натискаючи пантеру та борсука. Кришка коробки відлетіла.


Усередині я побачив список часу вильоту літаків, обведений номером рейсу та часом. Я швидко закрив кришку, перш ніж Хоук побачив, що всередині. Я подивився на годинник і підвівся. - Ну, я краще піду. Хоук теж підвівся і знову потис мені руку. - О, Ніколас, - сказав він. "Обов'язково залиште повідомлення, де ми можемо вас знайти".


— Звісно, — сказав я. 'Без зусиль. Ви можете знайти мене у Гонконгу. Спробуйте готель «Пенінсула».


Я помахав йому і поспішив до дверей. Він стояв там, посміхаючись, як чеширський кіт, що курить сигари.


Високо на пагорбах над Рів'єрою, у маленькому містечку наприкінці дороги стоїть готель, оточений стінами. Ті, хто всередині можуть бачити все зовні. Але ті, хто зовні, не можуть бачити усередину. Це місце, яке відгороджує світ.


З задньої стіни зачаровує краєвид апельсинових гаїв та виноградників, що спускаються до далекого сліпучого Середземного моря. Усередині стін є сади з безліччю дерев і квітів та яскраво розфарбованими птахами. Вдень сонце блищить на старих кам'яних стінах, а блакитна вода басейну призовно манить до себе тіло.


Вечорами світло свічок огортає столики зовні в м'яко мерехтливій інтимності під прохолодним небом, усіяним зірками.


А то у вас ще є час між вечором і наступним днем.


Місячне світло залило кімнату, її обличчя було залите срібним сяйвом. Вона лежала в ліжку, її шкіра була м'якою та вологою, притискаючись до мене.


- Є шампанське?


Вона посміхнулася і похитала головою. «Повітря і так п'янить». Вона нахилилася ближче до мене: "Нік?"


Вона поклала голову мені на плече. Я вдихнув солодкий аромат її волосся. 'Що?'


'Неважливо.'


"Ні, я сказав. 'Продовжуй. Що ти збиралася сказати? Її рука ковзнула по моєму стегну. 'Не має значення.'


- Добре, - сказав я.


— Просто мені було цікаво.


'Що?'


"Це безглуздо". Її рука була справді дуже талановитою та вправною.


- Нічого, - сказав я. "Не важливо, що це безглуздо".


«Ну, це безглуздо.


"Ну, якщо тебе це турбує, ти можеш відразу це сказати", - сказав я.


Вона на мить пірнула під простирадло. Вона також мала чудове уявлення про те, що там робити.


Пустотлива, надута і нахмурена одночасно, вона знову вилізла з-під простирадла. Рука знову була зайнята.


- Ні, - сказала вона. «Я справді не повинна питати».


— Будь ласка, — сказав я. 'Просто спитай. Щоб принести мені задоволення.


Її рука зараз була дуже зайнята. - Ви не заперечуєте?


"Ні, я сказав. - Упевнений, я не заперечуватиму.


'Ти впевнений?'


"Абсолютно, абсолютно впевнений".


— Чи можу я поставити вам два запитання?


«Задай мені три, п'ять, сто запитань».


- Тут красиво, правда, Нік?


— Це одне із ваших питань?


— Ні, — сказала вона, притулившись до моїх губ. — Я просто хотів подякувати тобі.


— А ці запитання?


- Добре, - сказала вона. "Перше запитання: чи не повернете ви мені п'ять франків, які ви мені повинні?"


У відповідь я потягся до тумбочки і дістав із гаманця її банкноту п'ять франків. Я дав їй.


- Друге питання?


«Наразі люди кажуть, що я дуже гарна. І все-таки люди завжди кажуть, що краса не виходить за межі зовнішнього. Нік, якщо я красива, моя краса тільки зовні?


Не треба було слів. У відповідь я натрапив на її тіло.


* * *


Про книгу:


Нік Картер бачив Ніколь Кару у казино на Французькій Рів'єрі. Але... Ніколь більше не було. Декілька років тому вона загинула в автокатастрофі.


Тоді хто була ця жінка з обличчям мертвої дівчини? Завдання Картера полягало в тому, щоб з'ясувати це.


Але кілька людей вважали, що його жахлива ситуація коштувала мільйони доларів. Тим часом хтось забирає значну частину світових золотих резервів через шпигунську змову, яка простягається від розкішних французьких пляжів до смердючої набережної Нью-Йорка.


Яку надихаючу роль Пенні Даун грає у цій сумнівній справі?


Бейрутський інцидент


Нік Картер


Бейрутський інцидент


Присвячується людям секретних служб Сполучених Штатів Америки


Перша глава


Гарячий і сухий вітер обпікав мені обличчя, обпікав губи на 130-градусній саудівській спеці. Втретє я заспокійливо провів пальцями по палючому прикладу Вільгельміни, мого 9-мм люгера. Якщо я колись наздожену Хаміда Рашида і голландця, я хотів переконатися, що її не витрусило з пружної наплічної кобури, яку я носив під моєю курткою. Ями на двосмуговій смузі щебеню, що петляє через пустелю, дзвеніли моїми зубами.


Я сильніше вчепився в кермо і притиснув педаль газу позашляховика до підлоги. Стрілка спідометра неохоче наблизилася до сімдесяти.


Мерехтливі хвилі спеки в пустелі спотворювали мій зір, але я знав, що десь на шосе попереду мене була велика вантажівка SAMOCO, за якою я гнався.


Хамід Рашид був хитрим саудівцем, маленьким, смаглявим, тонкокісним, гомосексуалістом. Він також був садистом-вбивцею. Я згадав понівечене тіло одного з охоронців нафтопроводу, якого ми знайшли у пустелі лише три дні тому.


Звісно, іноді доводиться вбивати. Але Хаміду Рашиду це сподобалося.


Я примружився крізь сонцезахисні окуляри і спробував прискоритись від джипа. Вдалині виднілася група високих піщаних дюн, що продувались вітром, що всеювали саудівські пустки, з вкрапленнями грубих, щільно утрамбованих скелястих хребтів, що мало чим відрізнялися від столових гір Арізони.


Якщо я не наздожену вантажівку до того, як ми дістанемося до дюн, то десь на 37-мильній ділянці дороги між Дахраном і Рас-Танурою на мене чекала б засідка. І Хамід Рашид знав, що почервоніє. Ще до того, як день закінчиться, один із нас помре.


Голландець. По-своєму доброзичливий світловолосий голландець Гаррі де Грут був так само смертоносний, як і Рашид. Зрив із голландцем стався напередодні ввечері у закодованому повідомленні від AX, елітного підрозділу американської контррозвідки:


Де Грут, Гаррі, 57 років. Голландець. Заступник директора Енхізен, 1940-44 гг. Східна Німеччина, диверсант, 1945-47. Туреччина, Сирія, Йорданія, Саудівська Аравія, шпигунство, 1948-60 гг. Румунія, диверсант, 1961-66 р.р. СРСР, інструктор зі шпигунства, 1967-72 гг. Освіта: Геттінгенський університет, геологія. Сім'я: Ні. Рейтинг: К-1.


До-1 був ключовим. У загадковому стилі AXE це означало «безжальний та професійний». Kl був еквівалентний моєму власному рейтингу Killmaster. Гаррі де Грут був добре навченим убивцею.


Геологія, звичайно, пояснювала, чому його відправили на Близький Схід.


Рашид теж був нафтовиком. П'ятнадцять років тому він навчався в Американському університеті в Бейруті, насамперед у галузі розвідки нафти. Це дуже популярний предмет у цій частині світу.


Це було також те, що привело мене до Саудівської Аравії за терміновим завданням Першого пріоритету від AX. Все почалося досить нешкідливо 17 квітня 1973 року, коли, згідно з Нью-Йорк Таймс, «невідомі диверсанти спробували підірвати трубопровід Саудівсько-Американської нафтової компанії на півдні Лівану».


Вибухові заряди були закладені під трубопроводом за чотири милі від терміналу Захрані, але пошкоджень було мало. Спочатку цю невдалу спробу саботажу було списано як чергове переслідування Фронтом звільнення Палестини Ясіра Арафата.


Але це виявилося лише першим із довгої низки інцидентів. Вони не були націлені на те, щоби порушити потік нафти в Америку. Жовтень 1973 року, війна і бойкот з боку арабських держав, що послідував за нею, вже зробили це. Метою було перекрити потік нафти до Західної Європи, а Сполучені Штати не могли собі цього дозволити. Нам потрібна була сильна Західна Європа, що економічно розширюється, щоб нейтралізувати міць радянського блоку, а нафта, яка підтримувала життя країн НАТО, надходила з Саудівської Аравії. Отже, хоч ми самі не отримували нафту, американські нафтові компанії в арабських країнах зобов'язалися забезпечувати постачання наших західних союзників.


Коли терористи зрівняли із землею нафтобазу в Сіді Бері, мене викликав мій запальний начальник AX Девід Хок.


Моя робота, сказав мені Хоук, полягала в тому, щоб знайти ватажків і зрізати рослину з коренем. Це був довгий шлях, що пролягав через Лондон, Москву, Бейрут, Тегеран і Ер-Ріяд, але тепер вони у мене були - вони мчали попереду мене шосе до Рас-Танури.


Вантажівка наближалася, але разом з нею були дві високі піщані дюни та скелястий гребінь, що провадив праворуч. Я нахилився вперед, щоб приховати своє випалене пустелею обличчя за маленьким лобовим склом позашляховика. Я міг бачити за синьою формою великої колиски, що гойдається, до крутого повороту на шосе, де він зник між дюнами.


Я не збирався цього робити.


Вантажівка на високій швидкості врізалася в поворот і зникла між дюнами. Я вимкнув запалення джипа, щоб у безмовній спеці пустелі було чути тільки звук працюючого двигуна вантажівки.


Майже відразу цей звук був перерваний, і я натиснув на гальма, вилетівши наполовину з дороги, перш ніж я зупинився. Рашид та голландець вчинили саме так, як я й підозрював. Вантажівка зупинилася, мабуть, біля дороги. Рашид і голландець мчали до скель по обидва боки дороги, сподіваючись, що я врежуся в вантажівку, що блокує.


Я не збирався цього робити. Прихований за поворотом дороги, як і вони, я кілька днів сидів у джипі, обмірковуючи свої подальші дії. Сонце яскраво висіло в безхмарному небі, невблаганна вогненна куля обпалювала хиткі піски пустелі. Сидячи нерухомо, я відчував, як по моїх грудях біжить піт.


Моя думка була прийнята. Я витяг ноги з джипа і швидко рушив до підніжжя високої піщаної дюни. У лівій руці я ніс каністру з додатковим бензином, який був стандартним обладнанням на кожному автомобілі SAMOCO у пустелі. У моїй правій руці була фляга, яка зазвичай вішалася в кронштейн під панеллю приладів.


До цього моменту Рашид і голландець, чекаючи великої аварії – чи, принаймні, моїх шалених спроб уникнути її – вже зрозуміли, що я їх наздогнав. Тепер вони мали два вибори: або чекати на мене, або йти за мною.


Я розраховував, що вони чекатимуть: вантажівка служила природною барикадою, а дорога з дюнами по обидва боки служила смертоносною вирвою, якою я потрапляв прямо в дула двох автоматів АК-47, які були прив'язані ременями під сидінням машини. кабіна вантажівки. Щоб обійти дюну зліва, знадобиться година, а то й більше. Дюну праворуч, прихилену до довгого виступу скелі, було б неможливо об'їхати. Вона простягалася на багато миль.


Був тільки один шлях - все вище та вище. Але я не був певен, що зможу це зробити. Наді мною нависла піщана дюна була понад сімсот футів у висоту, круто здіймаючись із крутими схилами, порізаними шамаалами, пекучими штормами пустельних вітрів, які охоплюють червоно-коричневі саудівські пустки.


Мені була потрібна сигарета, але в роті вже пересохло. Присівши біля підніжжя дюни, я жадібно пив солону воду з фляги, дозволяючи їй затікати мені в горлянку. Залишок я вилив собі на голову. Вона стікала по моєму обличчю і шиї, просочуючи комір моєї куртки, і на одну грандіозну мить я відчув полегшення від нестерпної спеки.


Потім, швидко відкрутивши кришку від каністри, я заправив флягу бензином. Коли я знову накинув кришку каністру, я був готовий до роботи.


Це було неймовірно. Два кроки, один назад. Три вгору, два тому, пісок вислизав з-під моїх ніг, кинувши мене обличчям вниз на палаючий схил, пісок був таким гарячим, що покрив мою шкіру пухирями. Мої руки схопилися за крутий схил, а потім відірвалися від розпеченого піску. Це не спрацювало - я не міг піднятися на дюну прямо нагору. Піски, що біжать, не підтримали б мене. Щоб узагалі рухатися, мені довелося б розтягуватися, розкинувшись на схилі, щоб отримати максимальне зчеплення; але зробити це означало уткнутися обличчям у пісок, а пісок був занадто гарячим, щоб його можна було торкнутися.


Я повернувся і ліг на спину. Я відчував, як у мене на потилиці з'являються пухирі. Вся дюна, здавалося, текла під мою куртку і вниз по моїх штанах, покриваючи моє спотлілі тіла. Але принаймні на моїй спині моє обличчя було з піску.


Лежачи спиною на цій горі піску, я почав повільно підніматися в гору, використовуючи руки в широких рухах, а ноги - у жабиних стусанах. Наче пливу на спині.


Гола сила сонця невблаганно била мене. Через яскраве сонце, безрезультатне небо та відбите тепло піску температура, коли я боролася вгору по пагорбу, мала бути близько 170 градусів. Згідно з коефіцієнтом Ландсмана, пісок пустелі відбиває приблизно одну третину тепла навколишнього повітря.


Мені знадобилося цілих двадцять хвилин, перш ніж я досяг гребеня, задихаючись, зневоднений, відчуваючи спрагу і вкритий піском. Я обережно глянув поверх. Якби голландець чи Хамід Рашид випадково дивилися в мій бік, вони б одразу помітили мене, але для них було б важко вистрілити – стріляти вгору.


Все було так, як я гадав. Вантажівка стояла впоперек дороги, обидві двері були відчинені. Хамід Рашид, маленька фігурка у своїй білій галибі та червоній картатій кафії, підтюпцем побіг від узбіччя дороги назад до вантажівки і розташувався так, щоб він міг прицілитися дорогою через відчинені двері кабіни.


Голландець вже зайняв оборонну позицію під вантажівкою, захищеною великим заднім колесом. Я бачив, як сонце блищало в його окулярах, коли він дивився з-за роздутої піщаної покришки, його білий лляний костюм і смугастий краватку-метелик були несумісні з пошарпаним кузовом старої вантажівки в пустелі.


Обидва чоловіки були на шосе.


Вони не чекали мене на вершині дюни.


Я відкинувся назад за захист гребеня і приготувався до дії.


Спочатку я перевірив Х'юго, стилет на шпильці, які я завжди ношу в замшевих піхвах, прив'язаних до лівого передпліччя. Один швидкий поворот моєї руки, і Хьюго опиниться у моїй руці.


Я витяг Вільгельміну з кобури і перевірив дію, щоб переконатися, що вона не забита піском. «Люгер», що вибухає, відірве руку стрільця від його зап'ястя. Потім я вийняв глушник Artemis з кишені куртки і обережно очистив його від піску, перш ніж надіти його на дуло пістолета. Мені потрібна була додаткова обережність із глушником, щоб я міг зробити три чи чотири постріли, перш ніж Рашид та голландець зрозуміють, звідки вони. Постріл люгера без глушника передчасно видав би мою позицію.


Мені належить виконати ще одну операцію, перш ніж я був готовий діяти. Я відкрутив кришку від покритої брезентом фляги, скрутив хустку в шестидюймову мотузку і застромив у носик. У роті та горлі пересохло. Без води я б не протягнув і п'яти годин у цій безлюдній спеці, але в мене була вагома причина замінити воду бензином. З неї вийшов чудовий коктейль Молотова.


Я запалив імпровізований гніт і з задоволенням спостерігав, як просочена бензином хустка почала тліти. Якби я зміг спуститися досить далеко схилом до того, як кинув його, різкий рух фактичного кидка повинен виплеснути достатньо бензину з горловини фляги, щоб все це вибухнуло. Але якщо мій спуск перетвориться на шалений спуск по схилу ковзного піску, бензин витече з каністри, поки я її тримаю, і він вибухне у мене в руці. Я промовив беззвучну молитву і поклав поруч із собою тліючу бомбу на пісок.


Потім я перекинувся на животі в палаючий пісок і повільно рушив до гребеня, тримаючись якомога плоскішим. Вільгельміна витяглася переді мною.


Я був готовий.


Хамід Рашид і голландець усе ще були на місці, але вони, мабуть, почали турбуватися, гадаючи, що я задумав. Сонце відбивалося від рушниці Рашида, виходило за відчинені двері кабіни, але я не бачив нічого від самого Рашида, крім невеликої плями червоно-білої картатої кафії, яку він носив на голові.


Голландець запропонував найкращу мету. Присівши за заднім колесом великої вантажівки, він був трохи під кутом до мене. Частина його спини, його бік та його стегно були оголені. Стрілянина по схилу крізь мерехтливі хвилі тепла не зробила його найкращою мішенню у світі, але це було все, що я мав.


Я уважно прицілився. Вдалий постріл зламав би йому хребет, дуже гарний – стегно. Я націлився на хребет.


Я натиснув на спусковий гачок повільно та свідомо.


Вільгельміна здригнулася в моїй руці.


Пісок бризнув до ніг голландця.


Мимоволі він сіпнувся назад, частково випроставшись. Це була помилка. Це зробило його найкращою метою. Другий постріл потрапив у нього, і він розвернувся на півдорозі, перш ніж знову пірнути за прикриття колеса вантажівки. Третій постріл здійняв ще більше піску.


Я вилаявся і завдав четвертого пострілу через кабіну вантажівки. Вдалий рикошет може вивести Рашида з ладу.


Тепер я піднімався і переступав гребінь пагорба, пірнаючи, ковзаючи, майже по коліна в сипучому піску; Я щосили намагався не кинутися вперед на ненадійній опорі, стискаючи у правій руці Вільгельміну, а в іншій - фляжну запальну бомбу, яку обережно тримав у повітрі.


Три постріли з гвинтівки Хаміда Рашида пролунали в тиші пустелі. Вони сплюнули в пісок переді мною у швидкій послідовності. Дистанція була не така вже й погана, але людина, що спускається зверху вниз, - майже неможлива мета. Навіть найкращі стрілки у світі незмінно стрілятимуть низько за таких обставин, і це те, що робив Рашид.


Але тепер я наближався і наближався до підніжжя пагорба. Я був за тридцять ярдів від вантажівки, але все ще не бачив Рашида, який знову стріляв через відчинені двері кабіни. Куля порвала кишеню моєї куртки.


Нині двадцять ярдів. Земля раптово стала рівною і набагато твердішою. Це полегшило біг, але також зробило мене найкращою мішенню. Праворуч від мене пролунала гвинтівка, потім знову. Голландець повернувся до роботи.


Тепер я був за п'ятнадцять ярдів від кабіни вантажівки. Дуло АК-47 Рашида тяглося впоперек переднього сидіння, випромінюючи полум'я. Я кинувся праворуч і на тверду землю всього за півсекунди, перш ніж куля просвистіла над головою.


Коли я став навколішки, я змахнув лівою рукою по довгій петлеподібній дузі, акуратно вкинувши запальну бомбу в кабіну вантажівки.


Вона ідеально приземлилася на сидінні, перекочуючись через дуло гвинтівки Рашида у бік жилистого саудівця.


Мабуть, він був всього за кілька дюймів від його смаглявого обличчя з високими кістками, коли вибухнув ревучим гейзером полум'я.


Тонкий крик агонії жахливо закінчився, обірвавшись на високому крещендо, коли легені Рашида звернулися до попелу. Я вже рухався, стрибаючи під укриття під капотом великої вантажівки SAMOCO.


Я на хвилину притулився до важкого переднього бампера, хапаючи ротом повітря, кров пульсувала у мене в лобі від наднапруги, а груди здіймалися.


Тепер це були я та голландець. Просто ми удвох граємо в кішки-мишки навколо старої синьої вантажівки з кілочками посеред порожньої саудівської пустелі. За кілька футів від мене я відчув їдкий запах палаючої плоті. Хамід Рашид більше не брав участі у цій грі, лише голландець.


Я був попереду вантажівки, змучений, задихаючись, весь у піску, смажений у власному поті. Він був добре розташований за заднім колесом вантажівки. Він був поранений, але я не знав, наскільки сильно.


Він був озброєний гвинтівкою. Також були страшенно хороші шанси, що він має пістолет. У мене були Вільгельміна та Гюго.


У кожного з нас було лише два вибори: або переслідувати іншого, або сидіти і чекати, доки ворог зробить перший хід.


Я швидко опустився навколішки, щоб заглянути під вантажівку. Якби він рухався, я бачив би його ноги. Їх не було видно. З-за правого колеса виглядав крихітний уривок штанини, лише відблиск білого полотна.


З Вільгельміни я зняв глушник для більшої точності. Утримуючись однією рукою за бампер і нахилившись мало не догори ногами, я обережно вистрілив у шматок білого.


У кращому разі я міг би викликати його рикошет або, можливо, навіть викликати вибух, який би налякав його достатньо, щоб вирватися з укриття. У гіршому випадку це дозволить йому точно дізнатися, де я знаходжусь, і що я знаю, де він.


Постріл відбився в тиші, ніби ми опинилися в маленькій кімнаті, а не в одному з найпорожніших місць у світі. Шина видихнула і повільно сплющилася, нахиливши велику вантажівку під незручним кутом до правої задньої частини. В результаті голландець мав трохи кращу барикаду, ніж раніше.


Я встав проти важких ґрат і почав рахувати. Поки що я зробив чотири постріли. Я б віддав перевагу повному кліпу, що б не сталося. Я витяг кілька снарядів з кишені куртки і почав перезаряджати.


Пролунав постріл, і щось штовхнуло п'яту мого черевика, пісок ринув з нізвідки. Я здригнувся, вражений. Я прокляв себе за необережність і стрибнув на бампер вантажівки в напівзігнутому положенні, тримаючи голову нижче за рівень капота.


Голландець теж умів стріляти під вантажівками. Мені пощастило. Якби він не стріляв із вкрай незручної позиції – а мабуть, – він міг би прострелити мені ноги.


На даний момент я був у безпеці, але лише на мить. І я не міг довше триматися за цей нестерпно гарячий металевий капюшон. Моєму тілу вже здавалося, ніби його смажили на вугіллі.


Мої альтернативи були обмежені. Я міг упасти на землю, заглянути під вантажівку і чекати, поки голландець зробить свій хід, сподіваючись на постріл у нього з-під шасі. За винятком того, що зі своєї гвинтівки він міг обійти захисне колесо і досить добре розпорошити будь-яку точку огляду, яку я міг вибрати, не піддаючи більшу частину свого тіла.


Або я міг би зістрибнути з цього бампера і стрибнути у відкритий простір зліва, так що я міг би повністю бачити людину. Але як би я не стрибав, я приземлявся трохи втративши рівновагу - і голландець стояв навколішки або лежав ниць і стійко. Для прицільного пострілу йому достатньо було зрушити ствол гвинтівки на кілька дюймів.


Якби я пішов іншим шляхом, об'їжджаючи вантажівку і сподіваючись застати її зненацька з іншого боку, він прострелив би мені ноги в той момент, коли я рушив у цьому напрямку.


Я вибрав єдиний доступний мені шлях. Вгору. Тримаючи «Люгер» у правій руці, я використав ліву як важіль і заліз на капот радіатора, потім на дах кабіни, щоб безшумно впасти на кузов вантажівки. Якщо пощастить, голландець виявиться досить низько в піску за спущеним правим колесом, його увага буде прикута до простору під кузовом вантажівки, чекаючи миттю побачити мене.


Ні пострілу, ні шквалу рухів. Очевидно, я зробив свій хід непоміченим.


Я визирнув у простір між рейками кузова вантажівки з високими опорами. Потім я повільно підкрався до правого заднього кута машини.


Я глибоко зітхнув і став на свої повні шість футів чотири дюйми, щоб я міг дивитися через верхню планку буфетів, Вільгельміна була напоготові.


Ось він, розпростертий під кутом до колеса, розпластаний на піску животом. Його щока упиралася в приклад гвинтівки – класичне становище лежачи для стрілянини.


Він гадки не мав, що я був там, всього за три фути над ним, дивився йому в спину.


Обережно підняв Вільгельміну до рівня підборіддя, потім простяг руку через верхню планку вантажівки. Я націлився в спину голландця


Він залишався нерухомим, чекаючи перших ознак руху, який міг помітити під вантажівкою. Але я йшов не тією дорогою. Він був майже мертвий.


Я натиснув на спусковий гачок Вільгельміни.


Пістолет заклинило! Проклятий пісок!


Миттєво я переніс вагу з лівої ноги праворуч і різко опустив руку, щоб звільнити Хьюго. Стилет акуратно ковзнув у мою ліву руку, його перлинна ручка була гарячою на дотик.


Х'юго не міг застрягти. Я схопив ножа за рукоятку і підняв руку, тримаючи шпильку на рівні вух. Я зазвичай віддаю перевагу метанню леза, але на цій відстані, без інтервалу для стандартного перевороту, це був би кидок рукояткою прямо вниз, на три фути, прямо між плечима.


Мабуть, голландця попередило якесь шосте почуття. Він раптово перекинувся на спину і витріщився на мене, його АК-47 по дузі попрямував до мене, коли його палець почав натискати на спусковий гачок.


Я клацнув лівою рукою вперед та вниз.


Вістря стилету пронизало пильне праве очне яблуко голландця і встромило його гостре з трьох сторін лезо в його мозок.


Смерть смикнула пальцем диверсанта, і постріл нешкідливо луною рознісся по піску пустелі.


На мить я обома руками тримався за верхню планку вантажівки, притулившись чолом до тильного боку суглобів. Мої коліна раптово почали тремтіти. Я в порядку, добре підготовлений, ніколи не вагаюся. Але після того, як усе закінчилося, у мене завжди виникає відчуття сильної нудоти.


З одного боку, я нормальна людина. Я не хочу вмирати. І щоразу я відчував приплив полегшення, а не навпаки. Я зітхнув і повернувся до роботи. Тепер це було звичайною справою. Роботу було закінчено.


Я дістав ножа, витер його начисто і повернув у піхви на передпліччя. Потім я оглянув голландця. Я потрапив у нього тією шаленою стріляниною під пагорбом, добре. Куля потрапила до правої грудної клітки. Він втратив багато крові, і це було болісно, але навряд це була важка рана.


«Насправді це не має значення, – подумав я. Що мало значення, то це те, що він помер і робота закінчена.


На голландці не було нічого важливого, але я переклав його гаманець у кишеню. Хлопчики в лабораторії можуть дізнатися з цього щось цікаве.


Потім я звернув увагу, що залишилося від Хаміда Рашида. Я затамував подих, поки шукав одяг, але нічого не знайшов.


Я встав, вивудив одну зі своїх цигарок із золотим фільтром із кишені куртки і запалив її, прикидаючи, що робити далі. Просто залиши все як є, нарешті вирішив я, з вдячністю вдихаючи дим, незважаючи на пересохлі в роті та горлі, я міг би відправити бригаду садки назад, щоб забрати вантажівку та два тіла, як тільки я повернуся в Дахран.


Червоний картатий кафр Рашида привернув мою увагу, і я штовхнув його носком черевика, жбурляючи його в пісок. Щось блищало, і я нахилився, щоб розглянути це уважніше.


Це була довга тонка металева трубка, дуже схожа на ту, в яку пакують дорогі сигари. Я зняв ковпачок і глянув на неї. Схоже на цукровий пісок. Змочивши кінчик мізинця, я спробував порошок. Героїн.


Я закрив кришку і задумливо збалансував трубку на долоні. Близько восьми унцій. Це, безперечно, була плата Рашиду з боку голландця. Вісім унцій чистого героїну можуть мати велике значення, щоб зробити еміра з жебрака на Близькому Сході. Я засунув його в кишеню на стегнах і задумався, скільки з цих трубок араб отримував у минулому. Я б відправив його назад до AX. Вони могли з ним робити все, що хотіли.


Я знайшов флягу Рашида на передньому сидінні вантажівки і випив її насухо, перш ніж викинути убік. Потім я сів у джип і поїхав назад шосе в Дахран.


* * *


Дахран низько нависав над горизонтом, темно-зелений силует приблизно за вісім миль вниз дорогою. Я сильніше натиснув на акселератор. Дахран означав холодний душ, чистий одяг, високий прохолодний бренді та содову.


Облизнув пересохлі губи пересохлим язиком. Ще день чи два, щоб упорядкувати свої звіти, і я виберуся з цього пекла. Повернемося до Штатів. Найшвидший маршрут – через Каїр, Касабланку, Азорські острови та, нарешті, Вашингтон.


Жодне з цих міст не входило б до садів світу, але в мене було достатньо часу, якби у Девіда Хока не було готового і очікуваного завдання. Зазвичай він це робив, але якби я відпочивав частинами дорогою додому, він мало що міг би з цим поробити. Мені просто треба було переконатися, що я не приймаю жодних телеграм чи телеграм по дорозі.


У будь-якому випадку, подумав я, немає жодного сенсу йти сухим і нецікавим маршрутом. Я пішов би додому іншим шляхом, через Карачі, Нью-Делі та Бангкок. Що після Бангкока? Я подумки знизав плечима. Кіото, напевно, тому що мене ніколи особливо не хвилювало або зміг і шум Токіо.


Потім Кауаї, Гарден-Айленд на Гаваях, Сан-Франциско, Новий Орлеан і, нарешті, Вашингтон, і безперечно розлючений Яструб.


До всього цього, звичайно, була ще сьогодні ніч – і, мабуть, завтрашня ніч – у Дахрані. М'язи мимоволі напружилися, і я посміхнувся сам до себе.


* * *


Я зустрів Бетті Емерс лише тиждень тому, її першу ніч у Дахрані після тримісячної відпустки у Штатах. Якось вона прийшла в клуб близько дев'ятої години вечора, одна з тих жінок з такою сексуальною аурою, яка якимось особливим тонким чином передала повідомлення кожному чоловікові в барі. Майже в унісон усі голови обернулися, щоб подивитись, хто увійшов. Навіть жінки дивилися на неї, вона була такою.


Вона мене відразу привернула, і вона не сиділа одна за своїм столом більше п'яти хвилин, перш ніж я підійшов і представився.


Вона глянула на мене своїми темними очима протягом короткої секунди, перш ніж повернулася до вистави і запросила мене приєднатися до неї. Ми разом випили та поговорили. Я дізнався, що Бетті Емерс була співробітницею однієї з нафтових компаній, що належать Америці, і дізнався, що в її житті в Дахрані не вистачало важливого елемента: чоловіки. У міру того, як вечір тривав, і я виявив, що мене все більше тягне до неї, я знав, що скоро це буде виправлено.


Наш вечір закінчився вночі запеклих занять коханням у її маленькій квартирці, коли наші тіла не могли насититися одне одним. Її засмагла шкіра була м'якою, як оксамит, на дотик, і після того, як ми витратили себе, ми спокійно лежали, моя рука ніжно пестила кожен дюйм цієї чудово гладкої шкіри.


Коли наступного дня мені довелося виїхати, я зробив неохоче, прийнявши душ і одягнувшись повільно. Бетті накинула на неї тонку мантію, і її прощання було хрипким: "Побачимося знову, Нік". Це було питанням.


Тепер я подумав про її ідеальне тіло, блискучі очі, її коротке чорне волосся, і я відчув її повні губи під своїм, коли я обійняв її і притиснув до себе, поки ми довго і глибоко затримувалися над прощанням, що обіцяло ще більше задоволень. приходити…


Тепер, коли я їхав по дорозі Рас-Танура в гарячому курному джипі, я знову спітнів. Але це було не те. Я посміхнувся до себе, проїжджаючи через ворота комплексу Дахран. Скоро буде.


Я зупинився в офісі служби безпеки та залишив повідомлення Дейву Френчу, головному офіцеру служби безпеки SAMOCO, де він повинен забрати Рашида та голландця. Я відмахнувся від його привітань та побажань подробиць. "Я віддам тобі все пізніше, Дейв, зараз я хочу випити і прийняти ванну, саме в такому порядку".


"Чого я дійсно хотів, - сказав я собі, знову сідаючи в джип, - це випити, ванну та Бетті Емерс". Я був надто зайнятий Хамідом Рашидом та його бандою, щоб з тієї першої ночі провести з Бетті більше, ніж кілька телефонних дзвінків. Мені треба було трохи надолужити втрачене.


Я зупинив джип біля своєї хатини в Квонсете і вибрався назовні. Щось пішло не так.


Коли я потягнувся до ручки дверей, я почув, як крізь двері долинають звуки пісні Банні Берріган «Я не можу почати». Це був мій рекорд, але я напевно не залишив його програвати, коли йшов того ранку.


Я люто штовхнув двері. Особисте життя було єдиним виходом з котла Саудівської Аравії, що димився, і я був проклятий, якби побачив, як його порушують. Якби це був один із саудиків, сказав би я собі, у мене була б його шкура, але добре.


Одним рухом я відчинив двері й увірвався всередину.


Зручно розвалившись на ліжку з високим блискучим напоєм в одній руці та недокуреною дешевою сигарою в іншій, був Девід Хок, мій бос із AX.


Розділ 2


===============================================


"Доброго дня, Нік", - спокійно сказав Хоук, його похмуре обличчя з Нової Англії було настільки близьке до посмішки, наскільки він коли-небудь дозволяв. Він розвернув ноги і сів на край ліжка.


"Що, чорт забирай, ти тут робиш?" Я стояв перед ним, височіючи над маленьким сивим чоловіком, демонстративно розставивши ноги, підібравшись. Забудьте про Карачі. Забудьте про Делі. Забудьте про Бангкок, Кіото, Кауаї. Девіда Хока не було, щоб відправити мене у відпустку.


"Нік", - тихенько попередьте. "Мені не подобається бачити, як ти втрачаєш контроль над собою".


«Вибачте, сер. Тимчасове відхилення – сонце». Я все ще кипів, але каявся. Це був Девід Хоук, легендарна фігура контррозвідки, і він мій начальник. І він мав рацію. У моєму бізнесі немає місця чоловікові, який втрачає контроль за емоціями. Ви або постійно зберігаєте контроль, або вмираєте. Це так просто.


Він дружелюбно кивнув, міцно затиснувши в зубах сигару з неприємним запахом. "Я знаю я знаю." Він нахилився вперед, щоб подивитись на мене, злегка примружившись. "Ти жахливо виглядаєш", - зауважив він. «Я так розумію, ви закінчили із САМОКО».


Він ніяк не міг знати, але якимось чином знав. Старий був таким. Я підійшов і нахилився, щоб оглянути себе у дзеркало.


Я був схожий на пісочного чоловічка. Моє волосся, зазвичай чорне як смоль з кількома пасмами сивини, було сплутане з піском, як і мої брови. На лівому боці мого обличчя виднілися пекучі подряпини, ніби хтось порізав мене грубим наждачним папером, покритим засохлою сумішшю крові та піску. Я навіть не усвідомлював, що стікав кров'ю. Я, мабуть, подряпався гірше, ніж думав, дерючись по піщаній дюні. Крім того, вперше я усвідомив, що мої руки стали ніжними через те, що я притискав їх до розжареного металу вантажівки в пустелі.


Незважаючи на Хоука, я скинула куртку і вислизнула з кобури, в якій були Вільгельміна та Хьюго. «Вільгельміна потребує ретельного чищення, — подумав я. Я швидко позбувся взуття та шкарпеток, а потім зняв штани та шорти кольору хакі одним рухом.


Я попрямував у душ у задній частині хатини Квонсет, різка прохолода кондиціонера обпалювала мою шкіру.


"Ну, - прокоментував Хоук, - ти все ще в хорошій фізичній формі, Нік".


Добрі слова від Хока були справді рідкістю. Я напружив м'язи живота і крадькома глянув униз на свої опуклі біцепси та трицепси. На моєму правому плечі було зморщене червонувато-лілове заглиблення – стара вогнепальна рана. На моїх грудях по діагоналі простягся довгий потворний рубець – результат ножового бою в Гонконгу багато років тому. Але я все ще міг набрати більше шестисот фунтів, а мої рекорди в штаб-квартирі AX, як і раніше, містили класифікацію «Top Expert» у стрільбі, караті, лижах, верховій їзді та плаванні.


Я провів півгодини в душі, мився, ополіскувався і дозволяв крижаним шипам води змивати бруд із моєї шкіри. Після того, як я енергійно витерся рушником, я вдягнув шорти кольору хакі і повернувся в Хоук.


Він усе ще пихкав. Можливо, в його очах був натяк на гумор, але його не було холодно його голосу.


"Відчуваю краще зараз?" він запитав.


"Я впевнений!" Я наповнив чарку курвуазьє наполовину, додав один кубик льоду і трохи содовою. "Добре, - покірно сказав я, - що трапилося?"


Девід Хоук вийняв сигару з рота і стиснув її між пальцями, дивлячись на дим, що клубився, з попелу. "Президент Сполучених Штатів", - сказав він.


"Президент!" Я мав право дивуватися. Президент майже завжди тримався подалі від справ AX. Хоча наша операція була однією з найбільш делікатних для уряду і, безумовно, однією з найважливіших, вона також часто виходила за рамки моралі та законності, які будь-який уряд повинен принаймні на перший погляд підтримувати. Я впевнений, що президент знав про те, що зробили AX, і принаймні певною мірою знав, як ми це зробили. І я впевнений, що він оцінив наші результати. Але я також знав, що він хотів би вдавати, що нас не існує.


Хоук кивнув своєю коротко остриженою головою. Він знав, що я думав. «Так, – сказав він, – президент. Він має особливе завдання для AX, і я хотів би, щоб ви впоралися з ним».


Немигаючі очі Хоука притиснули мене до стільця. "Тобі доведеться почати прямо зараз ... сьогодні ввечері".


Я смиренно знизав плечима і зітхнув. До побачення, Бетті Емерс! Але я був задоволений, що мене обрали. "Що хоче президент?"


Девід Хок дозволив собі примарну усмішку. «Це свого роду угода щодо ленд-лізу. Ви працюватимете з ФБР».


ФБР! Не те, щоб ФБР було поганим. Але він не в одній лізі з AX або деякими контррозвідувальними організаціями інших країн, з якими нам доводиться боротися. Як, наприклад, Ах Фу у Червоному Китаї чи N.OJ. Південної Африки.


На мій погляд, ФБР було ефективною, цілеспрямованою групою аматорів.


Хоук прочитав думки на мій вираз обличчя і підняв долоню. «Легко, Ніке, легко. Це важливо. Дуже важливо, і президент попросив тебе сам».


Я був приголомшений.


Хоук продовжив. «Він чув про вас від гаїтянської справи, я знаю, і, мабуть, із кількох інших завдань. Принаймні він просив вас конкретно».


Я піднявся на ноги і зробив кілька швидких поворотів вгору і вниз по невеликій частині того, що служило моїй вітальні. Вражає. Мало хто в моєму бізнесі обирається особисто на президентський рівень.


Я повернувся до Хоука, намагаючись не показувати свого гордого задоволення. "Добре. Не могли б ви заповнити деталі?"


Хоук прикусив сигару, яка згасла, потім подивився на неї з подивом. Звичайно, сигара не повинна виходити з дому, коли її курив Девід Хок. Він глянув на нього з огидою і насупився. Коли він був готовий, почав пояснювати.


«Як ви, мабуть, знаєте, - сказав він, - мафія в наші дні більше не є різношерстою колекцією сицилійських бандитів, які займаються контрабандним віскі і фінансують плаваючі лайнові ігри».


Я кивнув головою.


«В останні роки – розпочавшись, скажімо, близько двадцяти років тому – мафія все більше і більше почала займатися легальним бізнесом.


Їй, звісно, дуже добре. У них були гроші, у них була організація, у них була жорстокість, про яку американський бізнес ніколи не мріяв раніше».


Я знизав плечима. «Отже? Це все відомо».


Хоук проігнорував мене. «Тепер, однак, вони у біді. Вони так далеко розширилися і різнобічно розвинулися, що втрачають згуртованість. Все більше і більше їхніх молодих людей йдуть у законне підприємство, і мафія – або Syndicate, як вони себе зараз називають, втрачає контроль над ними. У них, звичайно ж, є гроші, але їхня організація руйнується, і вони у біді».


«Проблеми? В останньому звіті, який я прочитав, йшлося про те, що організована злочинність в Америці досягла свого піку, чого ніколи не було».


Хоук кивнув головою. «Їхній дохід зростає. Їхній вплив зростає. Але їхня організація руйнується. Коли ви говорите зараз про організовану злочинність, ви говорите не тільки про мафію. Ви також говорите про чорних, пуерторіканців, чикано. на заході та кубинці у Флориді.


«Ви бачите, ми знаємо про цю тенденцію вже досить давно, але й Комісія з мафії теж». Він дозволив ще одній блідій усмішці пом'якшити своє обвітрене обличчя. - Я гадаю, ви знаєте, що таке Комісія?


Я стиснув зуби. Старий може страшенно біситися, коли набуває такого покровительства. "Звичайно я знаю!" - сказав я, і моє роздратування щодо його методу пояснення цього завдання було очевидним у моєму голосі. Я добре знав, що таке Комісія. Сім наймогутніших капомафії в Сполучених Штатах, кожен з яких є главою однієї з основних сімей, призначених своїми колегами як керівна рада, суду останньої інстанції в сицилійському стилі. Зустрічалися вони нечасто лише тоді, коли загрожувала серйозна криза, але їх рішення, ретельно продумані, абсолютно прагматичні, були недоторканними.


Комісія була одним із найсильніших керівних органів у світі, якщо взяти до уваги її вплив на злочинність, насильство і, можливо, найголовніше, на великий бізнес. Я просканував свій банк пам'яті. Біти та фрагменти інформації почали вставати на свої місця.


Я зосереджено насупився, потім монотонно сказав: «Бюлетень урядової інформації з безпеки номер три-двадцять сім, 11 червня 1973». Остання інформація вказує на те, що Комісія Синдикату тепер складається з наступного:


«Джозеф Фамліготті, шістдесят п'ять, Буффало, Нью-Йорк.


«Френкі Карбоні, шістдесят сім, Детройт, Мічіган.


«Маріо Салерно, сімдесят шість років, Майамі, Флорида.


“Гаетано Руджеро, сорок три роки, Нью-Йорк, Нью-Йорк.


Альфред Гіганте, сімдесят один рік, Фенікс, Арізона.


«Джозеф Франціні, шістдесят шість років, Нью-Йорк, Нью-Йорк.


"Ентоні Муссо, сімдесят один рік, Літл-Рок, Арканзас".


Легко. Я недбало махнув рукою в кондиціонованій атмосфері. "Можу я дати вам розбивку по кожному з них?"


Хоук уп'явся в мене поглядом. "Досить, Картер", - відрізав він. "Я знаю, що в тебе фотографічний розум ... і ти знаєш, що я не потерплю навіть підсвідомого сарказму".


"Так сер." Я б узяв такі речі тільки у Девіда Хока.


У легкому збентеженні я підійшов до апарату Hi-Fi і зняв три прослухані джазові платівки. "Мені дуже шкода. Будь ласка, продовжуй», - сказав я, знову сідаючи в капітанське крісло обличчям до Хоука.


Він продовжив з того місця, де зупинився кілька хвилин тому, тицьнувши сигарою в повітрі переді мною для акценту. "Справа в тому, що Комісія не гірше за нас бачить, що успіх поступово змінює традиційну структуру Синдикату. Як і будь-яка інша група людей похилого віку, Комісія намагається заблокувати зміни, намагаючись повернути все до того, як вони використали бути."


"То що вони збираються робити?" Я запитав.


Він знизав плечима. «Вони вже розпочали. Вони запроваджують те, що становить цілу нову армію. Вони вербують по всій Сицилії молодих, крутих бандитів з пагорбів, так само, як коли вони – або їхні батьки – почали. "


Він зупинився, прикусивши кінчик сигари. «Якщо вони досягнуть успіху досить добре, країну може накрити хвиля бандитського насильства, яка відповідатиме тому, через що ми пройшли на початку 20-30-х років. І цього разу вона матиме расовий підтекст. Комісія хоче керувати чорними та Пуерто Ви знаєте, що ріканці покинули свої території, і вони не збираються йти без бою».


"Нізащо. Але як старі дони отримують своїх новобранців у країну? Я запитав. "Чи є у нас ідеї?"


Обличчя Хоука було безпристрасним. «Ми знаємо точно – точніше, ми знаємо механізм, якщо не деталі».


"Одну хвилину." Я встав і відніс обидві наші склянки до пластикової барної стійки, яка служила одночасно баром та обіднім столом у каюті виконавчого директора SAMOCO. Я зробив йому ще віскі з водою, хлюпнув у себе трохи бренді з содовою і ще один кубик льоду і знову сів.


"Добре."


"Це


«Вони справді молодці, – сказав він. – Вони перекачують своїх новобранців через Кастельмар на Сицилії, а потім доставляють їх на човні на острів Нікосія – і ви знаєте, яка Нікосія».


Я знав. Нікосія – це колектор Середземного моря. Кожен шматочок слизу, що сочиться з Європи або Близького Сходу, зрештою коагулює в Нікосії. У Нікосії повії - витончені люди, і те, що роблять інші на нижчих соціальних рівнях, невимовно. У Нікосії контрабанда - почесна професія, крадіжка - економічна опора, а вбивство - проведення часу.


«Звідти, – продовжив Хоук, – їх переправляють у Бейрут. У Бейруті їм видають нові особи, нові паспорти, а потім відправляють до Штатів».


Це не здавалося надто складним, але я був певен, що не знав усіх деталей. Деталі були однією з опорних точок Хока. «Це не повинно бути надто складно зупинити, чи не так? Просто замовте додаткові перевірки безпеки та ідентифікаційні дані для кожного, хто в'їжджає до країни з ліванським паспортом».


"Це не так просто, Нік".


Я знав, що це не буде.


«Усі їхні паспорти американські. Вони підроблені, ми це знаємо, але вони настільки добрі, що не можемо відрізнити підроблені від тих, які видає уряд».


Я свиснув. «Будь-який, хто міг це зробити, міг би заробити невеликий стан самостійно».


«Ймовірно, хто б це не робив, – погодився Хоук. «Але мафія має багато дрібних станів, які вона може витратити на такі послуги».


«Ви все одно можете заборонити всіх, хто приїжджає з Бейрута. Насправді не потрібно надто багато допитів, щоб визначити, що людина в паспорті справді із Сицилії, а не з Нижнього Іст-Сайду Манхеттена».


Хоук терпляче похитав головою. "Це не так просто. Їх привозять з усієї Європи та Близького Сходу, не лише з Бейруту. Вони починають із Бейрута, от і все. Отримавши нові документи, що засвідчують особу та паспорти, їх часто відправляють літаком в інше місто, потім посадили на літак до Штатів. Здебільшого вони прилітали на зворотних чартерних рейсах, яким не вистачає елементарної організації із самого початку, що їх важко контролювати.


«Зазвичай вони мають групу з них на борту великих круїзних лайнерів, коли вони теж повертаються до Штатів», - додав він.


Я зробив великий ковток бренді з содовою та обдумав ситуацію. «До цього часу у вас має бути агент усередині».


«У нас завжди були агенти всередині мафії, або – тобто – у ФБР, але їх досить складно підтримувати. Або їхнє прикриття якимось чином вибухне, або вони самі повинні підірвати його, щоб дати свідчення».


"Але тепер у тебе там хтось є", - наполягав я.


«ФБР, звичайно, має, але в нас немає нікого в цьому конвеєрі, який би приваблював новобранців. Це одна з наших головних турбот».


Я міг бачити напрямок, у якому зараз точаться справи. «Тоді це те, навіщо я вам потрібен? Щоб потрапити до конвеєра?» Чорт, це не повинно бути надто складно. Це був проект, над яким треба було подумати, але, безперечно, його можна було реалізувати досить легко.


«Ну, – сказав Хоук, – так. Я маю на увазі, переважно це все. Розумієте, – повільно продовжив він, – початковий план вимагав, щоб ми втягнули людину в конвеєр, а потім викрили її, розбили, що завгодно. І це мав бути один із наших людей. Ви знаєте, що про ФБР не може бути й мови, коли ми маємо справу із чужою країною».


Я кивнув головою.


«Звичайно, це могло бути ЦРУ, але зараз воно надто пов'язане з Аргентиною, і, у будь-якому разі, президент…»


Я закінчив фразу. "І взагалі, в наші дні президент не дуже задоволений ЦРУ, особливо Грефе".


Боб Греф був нинішнім головою ЦРУ, і його розбіжності з президентом були у кожній вашингтонській колонці «інсайдерів» протягом місяця.


«Цілком вірно, – похмуро сказав Хоук. Тому вони вирішили, що це робота для AX.


"Добре." Але багато залишилося недомовленим. Чому я, наприклад? У AX було багато добрих людей. "Щось ще?"


«Добре, – сказав він. "Вся ця ідея про те, що AX замовить людину в трубопроводі, звичайно ж, повинна була бути доведена до відома президента, оскільки тут замішана думка Держдепартаменту". Я здогадався, що Хоук замовк, підбираючи потрібні слова. "Він подумав, що це чудова ідея, але потім він сказав, що поки ми збираємося це робити, ми могли б просунути її ще далі, аж до вершини".


Чомусь мені це не сподобалося. "Що означає "до самого верху"?"


"Це означає, що ви знищите Комісію", - прямо заявив Хоук.


Якийсь час я сидів у приголомшеному мовчанні. «Почекайте хвилинку, сер! Уряд намагається позбавитися Комісії з 1931 року, коли вони вперше дізналися про її існування. Тепер ви хочете, щоб я це зробив?


"Не я." Хоук виглядав самовдоволеним. "Президент."


Я знизав плечима, демонструючи байдужість, яку не відчував. «Що ж тоді, думаю, мені доведеться спробувати».


Я глянув на годинник. "Я повинен скласти звіт про Рашиду


і голландець, - сказав я. – Тоді, думаю, мені краще сісти на рейс до Бейрута, насамперед вранці».


"Якось минулої ночі з Бетті Емерс", - подумав я. Бетті з її чудовими грудьми та акуратним діловим підходом до життя.


Хоук теж підвівся. Він вийняв із кишені сорочки конверт і простягнув мені. «Ось ваш квиток до Бейрута», - сказав він. «Це рейс KLM із Карачі. Прилітає сюди сьогодні о шостій двадцять три».


"Цим вечором?"


"Сьогодні ввечері. Я хочу, щоб ти був тут. Дивно, але він простяг руку і потис мені руку. Потім він обернувся і вийшов за двері, залишивши мене стояти посеред кімнати.


Я допив свій напій, поставив склянку на стійку і пішов у ванну, щоб підняти з підлоги одяг та почати збирати речі.


Коли я підняв свій жилет, алюмінієвий контейнер із героїном, який я взяв із туші Хараїда Рашида, впав на підлогу.


Я взяв слухавку і глянув на неї, розмірковуючи, що з нею робити. Я думав здати його, але тепер у мене виникла інша ідея. Я зрозумів, що я єдиний у світі, хто знав, що він маю.


Все, що мені було потрібно, це пара сигар у такому контейнері, і це було б схоже на стару гру «три черепашки та горох» на карнавалі.


Я посміхнувся про себе і прибрав героїн у кишеню.


Потім я витяг Вільгельмму з її пружинної кобури на моїй комоді і почав ретельно її чистити, мої думки металися.


Розділ 3


Політ до Бейрута пройшов без пригод. Я витратив дві години, намагаючись викинути з голови думки про Бетті Емерс, намагаючись скласти план дій, як тільки я приїду до Лівану.


У моєму бізнесі, звісно, не можна планувати надто далеко вперед. Тим не менш, для початку потрібен певний напрямок. Далі це більше схоже на руську рулетку.


Перше, що мені знадобиться, це нова особистість. Насправді це не повинно бути надто складно. Чарлі Харкінс був у Бейруті, або коли я був востаннє, Чарлі був гарним письменником, чудово розбирався в паспортах, фальшивих коносаментах тощо.


І Чарлі заборгував мені послугу. Я міг би залучити його, коли розігнав цю палестинську групу, яка прагнула повалити уряд Лівану, але я навмисно виключив його ім'я зі списку, який передав владі. У будь-якому випадку він був дрібною сошкою, і я подумав, що колись він може стати в нагоді. Такі люди завжди роблять.


Моя друга проблема в Бейруті була трохи серйознішою. Якось мені довелося потрапити в трубопровід мафії.


Найкраще – я здогадувалася, що це єдиний спосіб – прикинутися італійцем. Що ж, між моїм смаглявим кольором обличчя та почерком Чарлі це можна було влаштувати.


Я намацав металевий тюбик з героїном поруч із двома однаковими тюбиками з дорогими сигарами. Цей героїн міг би стати моїм входом у зачароване коло.


Мої думки повернулися до Бетті Емерс, і м'яз на моєму стегні підскочив. Я заснув, мріючи.


* * *


Навіть о дев'ятій годині вечора в аеропорту Бейрута було спекотно та сухо.


Наклейка «Урядовий бізнес» на моєму паспорті викликала подив у співробітників ліванської митниці, але вона дозволила мені пройти через довгі черги арабів у білому одязі та європейців у ділових костюмах. Через кілька хвилин я був біля будівлі аеровокзалу і намагався втиснути ноги на заднє сидіння крихітного таксі Fiat.


«Готель «Сен-Жорж», - наказав я, - і, чорт забирай, розслабся». Раніше я був у Бейруті. Ділянка крутої дороги, що веде з аеропорту до околиці міста вздовж крутих скель, - один із хвилюючих маршрутів, придуманих людиною. Водій таксі повернувся на сидіння та посміхнувся мені. На ньому була яскраво-жовта спортивна сорочка з відкритим коміром, але на голові у нього була тарбуш, червона конічна феска Єгипту.


"Так, сер", - засміявся він. "Так, сер. Ми летимо низько і повільно!"


«Просто повільно, – пробурчав я.


"Так сер!" - повторив він, сміючись.


Ми катапультувалися з аеропорту на максимальній швидкості, з вереском покришок, і на двох колесах завернули на бейрутську дорогу. Я зітхнув, відкинувся на спинку сидіння і змусив м'язи плеча розслабитись. Я заплющив очі і спробував подумати про щось інше. То був такий день.


Бейрут - стародавнє фінікійське місто, побудоване до 1500 до н. е.. За легендою це було місце, на якому Святий Георгій убив дракона. Пізніше місто було захоплене хрестоносцями при Болдуїні, а ще пізніше - Ібрагімом-пашою, але він витримав облогові гармати Саладіна і кинув виклик британцям та французам. Підстрибуючи на задньому сидінні «Фіату», що мчить, коли ми падали вниз по бейрутській дорозі, я ставив питання, що це означає для мене.


Готель St. Georges височіє високо і елегантно на облямованому пальмами березі Середземного моря, не звертаючи уваги на бруд і неймовірну убогість Злодійського кварталу.


y за кілька кварталів від готелю.


Я попросив кімнату в південно-західному кутку над шостим поверхом, отримав її і зареєстрував, здавши свій паспорт нечемному клерку, як того вимагає закон у Бейруті. Він запевнив мене, що його повернуть за кілька годин. Він мав на увазі, що минуло кілька годин після того, як служба безпеки Бейрута перевірила його. Але це мене не турбувало; Я не був ізраїльським шпигуном, щоб підірвати купу арабів.


Насправді я був американським шпигуном, щоб підірвати купу американців.


Розпакувавши речі і перевіривши вид на залите місячним світлом Середземне море зі свого балкона, я зателефонував Чарлі Харкінсу і сказав йому, що хочу.


Він вагався: "Ну, знаєш, я хотів би тобі допомогти, Нік". У його голосі пролунало нервове завивання. Завжди було. Чарлі був нервовою, ниючою людиною. Він продовжив: «Просто… ну… я ніби вийшов із цього бізнесу і…»


"Бик!"


«Ну так, я маю на увазі, ні. Я маю на увазі, ну, розумієте…»


Мене не хвилювало, у чому його проблема. Я дозволив своєму голосу впасти на кілька децибелів: «Ти винен мені, Чарлі».


"Так, Нік, так". Він зробив паузу. Я майже чув, як він нервово оглядався через плече, щоб дізнатися, чи хтось слухає ще. «Просто тепер я маю працювати виключно на один одяг, а не на когось ще й…»


"Чарлі!" Я показав своє нетерпіння та роздратування.


«Добре, Ніку, добре. Лише цього разу, тільки тобі. Ти знаєш де я живу?"


«Я міг би подзвонити тобі, якби я не знав, де ти живеш?».


"О так так. Добре. Як щодо одинадцятої години… і принеси з собою свою фотографію».


Я кивнув у слухавку. "Одинадцять годин." Повісивши трубку, я відкинувся на розкішне біле гігантське ліжко. Лише кілька годин тому я пробирався цією гігантською піщаною дюне, полюючи за Хамідом Рашидом і голландцем. Мені більше подобалося таке завдання, навіть якщо не було Бетті Емерс.


Я глянув на годинник. Десять тридцять. Час побачити Чарлі. Я скотився з ліжка, миттєво вирішив, що легкий коричневий костюм, який я носив, підійде для таких, як Чарлі Харкінс, і вирушив у дорогу. Закінчивши з Чарлі, я подумав, що можу зайти до Black Cat Café або Illustrious Arab. Пройшло багато часу, відколи я відчув смак нічного життя Бейрута. Але сьогодні був дуже довгий день. Я схилив плечі вперед, розтягуючи м'язи. Я краще піду спати.


Чарлі жив на вулиці Альмендарес, приблизно за шість кварталів від готелю, на східній околиці Злодійського кварталу. Номер 173. Я піднявся на три прольоти по брудних, тьмяно освітлених сходах. Було сиро, у безповітряній спеці, від запаху сечі та гниючого сміття.


На кожному майданчику чотири двері, які колись були зеленими, вели в короткий коридор навпроти дерев'яних поручнів, що провисли, небезпечно виступали над сходовою кліткою. З-за зачинених дверей долинали приглушені крики, крики, вибухи сміху, люті лайки на десятці мов, ревіння радіо. На другому поверсі, коли я проходив, гуркіт розколов безликі двері, і чотири дюйми леза сокири стирчали через дерев'яну обшивку. Всередині жінка закричала, довго й тріли, мов бродяча кішка на полюванні.


Я зробив наступний проліт без зупинки. Я був у одному з найбільших кварталів червоних ліхтарів у світі. За такими ж безликими дверима в тисячах безликих багатоквартирних будинків на посипаних сміттям вулицях Кварталу тисячі й тисячі повій суперничали один з одним за грошову винагороду за задоволення сексуальних потреб покидьків людства, змитих у трущобах. Бейрут.


Бейрут одночасно є перлиною Середземномор'я та вигрібною ямою Близького Сходу. Попереду відчинилися двері, і з них, хитаючись, вибіг жирний товстун. Він був зовсім голий, якщо не вважати безглуздого тарбуша, що щільно сидить на його голові. Його обличчя спотворилося в гримасі екстазу агонії, очі потьмяніли від болю чи насолоди, я не міг сказати, від чого. За ним йшла гнучка, як вугілля, чорна дівчина, одягнена тільки в шкіряні чоботи до стегна, з важкими губами, схожими на флегматичну маску, вона невпинно йшла за товстим арабом. Двічі вона змахнула зап'ястям, і двічі батогом із трьома батогами, крихітним, витонченим і болісним, ковзнула по накачаних стегнах араба. Він задихнувся від болю, і шість крихітних струмків крові протруїли його тремтячу плоть.


Араб пройшов повз мене, не звертаючи уваги ні на що, крім своєї болісної радості. Дівчина йшла за ним із покривалом. Їй не могло бути понад 15 років.


Я велів своєму шлунку забути про це і піднявся на останній проліт сходів. Тут єдині двері блокували сходи. Я натиснув кнопку дзвінка. Чарлі Харкінс займав весь третій поверх відколи я його знала. За кілька секунд до того, як він відповів, у моїй голові промайнула картина безкрайнього убожества його схожої на горище квартири: його яскраво освітлена лава з камерами,


Ручки, ручки та гравірувальне обладнання завжди були тут, немов острівець спокою серед брудних шкарпеток та спідньої білизни, деякі з яких, як я згадав, виглядали так, ніби їх використовували для того, щоб витерти витончено оброблений маленький валик-прес у кутку.


Цього разу мені знадобилася мить, щоб дізнатися маленького чоловічка, що відчинив двері. Чарлі змінився. Зникли запалі щоки та триденна щетина сивої бороди, яку він, здавалося, завжди підтримував. Навіть мертвий, безнадійний погляд у його очах зник. Чарлі Харкінс тепер виглядав розумним, можливо, настороженим, але вже не таким наляканим життям, як за ті роки, що я знав його.


На ньому була легка картата спортивна куртка, акуратно відпрасовані сірі фланелеві штани і яскраво блискучі чорні туфлі. То був не той Чарлі Харкінс, якого я знав. Я був вражений.


Він невпевнено потис мені руку. Принаймні це не змінилося.


У квартирі, однак. Те, що раніше було заваленою безладдям, тепер стало акуратним і чистим. Свіжий зелений килимок покрив старі покриті шрамами мостини, а стіни були акуратно пофарбовані кремовим кольором. Недорогі, але, очевидно, нові меблі були розміщені так, щоб розбити схожі на комори лінії великої кімнати… журнальний столик, кілька стільців, два дивани, довге низьке прямокутне ліжко на платформі в одному кутку.


Те, що колись безладно слугувало робочим куточком Чарлі, тепер було відокремлено ґратчастими панелями і яскраво освітлено, оскільки докази виходили через прорізи перегородок.


Я підняв брови, озираючись. "Схоже, у тебе все добре, Чарлі".


Він нервово посміхнувся. "Ну ... е-е ... справи йдуть непогано, Нік". Його очі заблищали. "У мене тепер новий помічник, і все дійсно йде добре ..." - його голос затих.


Я посміхнувся йому. "Щоб зробити це з тобою, потрібно більше, ніж просто новий помічник, Чарлі". Я махнув рукою на новий декор. «Навскидку, я сказав би, що хоч раз у житті ти знайшов щось стійке».


Він нахилив голову. "Добре…"


Було не прийнято знайти фальсифікатора із стійким бізнесом. Така робота має тенденцію до різких ривків та тривалих зупинок. Ймовірно, це означало, що Чарлі якимось чином потрапив у гру із контрафактом. Особисто мені було байдуже, що він робив, поки я отримував те, за чим прийшов.


Мабуть, він читав мої думки. «Е-е… Я не впевнений, що зможу зробити це, Нік».


Я дружелюбно посміхнувся йому і сів на один із двосторонніх диванів, які стояли під прямим кутом до свого близнюка, утворюючи хибний кут посеред вітальні. «Звичайно, можеш, Чарлі, – легко сказав я.


Витягнувши Вільгельміну з кобури, я недбало помахав нею в повітрі. "Якщо ви цього не зробите, я уб'ю вас". Я б, звісно, не став. Я не ходжу вбивати людей через щось таке, особливо таких маленьких, як Чарлі Харкінс. Але Чарлі цього не знав. Все, що він знав, це те, що я можу інколи вбивати людей. Ця думка явно спала йому на думку.


Він простягнув благаючу долоню. «Добре, Ніку, добре. Просто я не… ну, у будь-якому разі…»


"Добре." Я знову накрив Вільгельміну і нахилився вперед, поклавши лікті на коліна. "Мені потрібна абсолютно нова особистість, Чарлі".


Він кивнув головою.


«Коли я піду звідси сьогодні ввечері, я буду Ніком Картано, родом із Палермо, а зовсім недавно із Французького Іноземного Легіону. Залишіть мене приблизно через рік між Іноземним Легіоном і зараз. Я можу прикинутися». Що менше фактів доведеться перевіряти людям, то краще мені буде.


Харкінс насупився і потяг за підборіддя. «Це означає паспорт, витяги… що ще?»


Я поставив галочку на пальцях. «Мені знадобляться особисті листи від моєї родини в Палермо, від дівчини із Сіракуз, дівчата із Сен-Ло. Мені потрібні права водія з Сен-Ло, одяг з Франції, стара валіза і старий гаманець».


Чарлі виглядав стурбованим. «Ну й справи, Ніку, я думаю, у мене все вийде, але це займе якийсь час. Я не маю зараз робити щось для когось ще, і мені доведеться діяти повільно і… е-е…»


І знову в мене склалося враження, що Чарлі постійно працював на когось іншого. Але зараз мені було начхати.


«Я хочу його сьогодні ввечері, Чарлі, – сказав я.


Він роздратовано зітхнув, почав щось говорити, але потім передумав і підібгав губи, задумавшись. «Я можу оформити паспорт та виписку, добре», - нарешті сказав він. «Попит на ті, хто має бланки, є, але…»


"Дістань їх", - перебив я.


Деякий час він похмуро дивився на мене, потім смиренно знизав плечима. "Я буду намагатися."


Деякі люди просто нічого не зроблять, якщо ви на них не покладетеся. Я сперся на Чарлі і близько півночі тієї ночі я вийшов з цієї пластичної елегантності на смердючі вулички Кварталу в ролі Ніка Картано. Телефонний дзвінок до нашого посольства подбає про мій старий паспорт та деякі речі, які я залишив у готелі St.George.


З того моменту, поки я не закінчив цю роботу, я був Ніком Картано, безтурботним сицилійцем із туманним минулим.


Я насвистував легку італійську мелодію, йдучи вулицею.


Я переїхав до готелю «Рома» і почав чекати. Якби через Бейрут йшов потік сицилійців, що прямували до Америки, вони йшли б через циган. Рома в Бейруті - це непереборна визначна пам'ятка для італійців, начебто стійка реєстрації прикрашена часточками часнику. Власне, з того, як він пахне, можливо.


Однак, незважаючи на всі мої плани, наступного дня я випадково зустрів Луї Лазаро.


Це був один із тих спекотних днів, які так часто можна зустріти на узбережжі Лівану. Паляча пориви пустелі, пісок сухий і дуже гарячий, але прохолодна блакитність Середземного моря пом'якшує вплив.


На тротуарі переді мною бедуїни з яструбиним обличчям у чорних абайях, оброблених золотою парчою, прокладали собі шлях повз гладких левантійських бізнесменів; повз метушилися явно вусаті купці, збуджено розмовляючи французькою; то тут, то там з'являлися тарбуші, їх носії іноді в строго покроєних західних костюмах, іноді в галибах, у нічних сорочках, що вічно існували. На тротуарі безногий жебрак валявся в бруді, що скупчився на вулиці, голосячи: «Бакшиш, бакшиш» кожному перехожому, піднявши долоні в благанні, а сльозливі очі благали. На вулиці старий харидан, завуальований вуаллю, сидів високо на облізлом верблюді, який невтішно тягся вулицею, не звертаючи уваги на таксі, що дико ухилялися від вузької вулиці, і хрипкі гудки гули в дисонансі.


На іншому боці вулиці дві американські дівчата фотографували сімейну групу негебів, яка повільно марширувала вулицею, жінки тримали на головах величезні глиняні глечики, і чоловіки, і жінки в ніжно-апельсиново-блакитних тонах, у яких так часто бувають ці ніжні люди. їх мантії та тюрбани. Вдалині, там, де вулиця Альмендарес вигинається на південь у бік Сен-Жорж, чудовий пляж з білим піском був усіяний загоряючими. Як мурахи, що кружляють у синьому скляному морі, я міг бачити двох водних лижників, що волочили свої схожі на іграшки човни на невидимих нитках.


Це сталося раптово: таксі наосліп кружляло навколо кута, водій боровся з кермом, коли він повернув на середину вулиці, щоб уникнути верблюда, а потім повернув назад, щоб пропустити зустрічний автомобіль. Заверещали шини, кабіна вискочила з-під контролю в кренованому бічному заносі до жебрака, що плазав на узбіччі.


Інстинктивно я рушив до нього в стрімкому пікіруванні, наполовину штовхнувши, наполовину відкинувши араба з шляху таксі і перекидаючись за ним у стічні канави, коли таксі врізалося в тротуар і врізалося в ліпну стіну будівлі. упираючись у будівлю в кричущій агонії металу, що роздирається.


На мить світ вулиці Альмендарес був приголомшений картиною музею воскових постатей. Потім жінка заплакала протяжним протяжним стоном, який звільнив її страх і, здавалося, озвався луною полегшення на людній вулиці. Якийсь час я лежав нерухомо, подумки рахуючи свої руки та ноги. Здавалося, всі вони там, хоч мені здалося, що по лобі сильно вдарили.


Я повільно підвівся, перевіряючи всі свої робочі частини. Здавалося, що кістки не зламані, суглоби не розтягнуті, тому я підійшов до вікна передніх дверей кабіни, химерно втиснувшись у непохитну штукатурку.


За моєю спиною пролунав багатомовний белькіт, коли я відчинив двері і якомога обережніше витяг водія з-за керма. Дивом він здавався неушкодженим, тільки приголомшеним. На його оливковому обличчі був попелястий відтінок, коли він нестійко притулився до стіни, тарбуш із пензликом, що неймовірно схилився над одним оком, незрозуміло дивився на руїни свого існування.


Задоволений тим, що не має безпосереднього лиха. Я звернув свою увагу на жебрака, який корчився на спині в стічній канаві, який дуже сильно страждав, щоб допомогти собі, або, можливо, занадто слабкий. Бачить Бог, він був худим, як будь-яка голодна людина, яку я коли-небудь бачив. На його обличчі було досить багато крові, в основному з глибокої рани на вилиці, і він жалібно стогнав. Однак, коли він побачив, що я схиляюся над ним, він підвівся на одному лікті і простяг руку.


"Бакшиш, садки", - ридав він. "Бакшиш! Бакшиш!"


Я обернувся, обурений. У Нью-Делі і Бомбеї я бачив живі купи кісток і роздутих животів, які лежать на вулицях в очікуванні смерті від голоду, але навіть вони мають більшу людську гідність, ніж жебраки Бейрута.


Я почав йти, але рука на руці затримала мене. Він належав невисокому пухенькому чоловічку з херувимським обличчям і чорними, як його волосся, очима. На ньому був чорний шовковий костюм, біла сорочка та біла краватка, що було недоречно у спеку Бейрута.


«Momento», - сказав він схвильовано, його голова хиталася вгору і вниз, начебто для посилення акценту. "Momento, per favore".


Потім він перейшов з італійської на французьку. "Vous vous êtes fait du mal?" вітання


Акцент був жахливий.


"Je me suis blessé les genous, je crois", - відповіла я, обережно зігнувши коліна. Я потер голову. «Et quelque вибрав bien solide m'aogné la tête. Mais ce n'est pas grave».


Він кивнув, насупившись, але водночас посміхнувшись. Я припустив, що його розуміння було не набагато кращим, ніж його акцент. Він тримав мене за руку. "Говорити англійською?" - з надією спитав він.


Я весело кивнув.


"Дуже чудово!" Він досить бурхливо кипів від ентузіазму. «Я просто хотів сказати, що це була найсміливіша річ, яку я коли-небудь бачив. Фантастика! Ти рухався так швидко, так швидко! Він був дуже захоплений усім цим.


Я сміявся. "Думаю, просто рефлекторна дія". Так воно й було, звісно.


"Ні!" - Вигукнув він. «Це була мужність. Я маю на увазі, це була справжня мужність, чувак! Він витяг з внутрішньої кишені пальто дорогий портсигар, відкрив його і простягнув мені.


Я взяв сигарету і нахилився, щоб витягнути прикурювач із його нетерплячих пальців. Я не зовсім розумів, що йому потрібне, але він був кумедним.


«Це були найкращі рефлекси, які я коли-небудь бачив». Його очі сяяли від хвилювання. «Ви винищувач чи щось таке? Чи акробат? Пілот?


Довелося сміятися. "Ні, я ..." Подивимося. Що, чорт забирай, я був? Прямо зараз я був Ніком Картано, колишнім жителем Палермо, останнім часом членом Іноземного легіону, нині… тепер доступний.


"Ні, я не з тих", - сказав я, проштовхнувши натовп, що зібрався навколо розбитого таксі і приголомшеного водія, і попрямував тротуаром. Маленький чоловічок поспішив поспішити.


На півдорозі він простяг руку. "Я Луї Лазаро", - сказав він. "Як вас звати?"


Я без ентузіазму потис йому руку, продовжуючи йти. «Нік Картано. Як поживаєте?"


«Картано? Гей, чувак, ти теж італієць?


Я похитав головою. "Сіціліано".


«Гей, чудово! Я теж сицилієць. Або… я маю на увазі, що мої батьки були із Сицилії. Я справді американець».


Це було неважко зрозуміти. Потім мене осяяла думка, і я раптом став люб'язнішим. Це правда, що не кожен американець сицилійського походження в Бейруті матиме зв'язок з мафією, яку я шукав, але однаково вірно і те, що майже будь-який сицилійець у Бейруті міг направити мене в правильному напрямку випадково чи навмисно. . Було розумно припустити, що один сицилійець міг привести до іншого.


"Без жартів!" Я відповів своєю найкращою усмішкою «подивися на мене, я чудовий хлопець». «Я сам жив там довгий час. Новий Орлеан. Прескотт, Арізона. Лос Анджелес. Скрізь».


"Дуже чудово!"


Цей хлопець не міг бути справжнім.


"Боже!" він сказав. «Два сицилійські американці в Бейруті, і ми зустрічаємося прямо посеред вулиці. Це маленький проклятий світ, розумієте?


Я кивнув, посміхаючись. "Звісно". Я помітив Середземне море, крихітне кафе на розі Альмендарес і Фуад, і вказав на прикрашений намистом дверний отвір. "Що ти скажеш, ми разом розділимо пляшку вина?"


"Великий!" - Вигукнув він. "Фактично, я куплю".


«Добре, чувак, ти на зв'язку», - відповів я з удаваним ентузіазмом.


Розділ 4


Я не зовсім впевнений, як ми підійшли до цієї теми, але наступні двадцять хвилин або близько того ми обговорювали Єрусалим. Луї щойно повернувся звідти, а Т. одного разу провів там два тижні завдяки організації містера Хока.


Ми об'їхали місто в розмові, оглянули мечеть Омара і Стіну Плачу, зупинилися біля Двора Пілата і біля колодязя Рут, пройшли по хресних станціях вгору по Віа Долор і увійшли в Храм Гробу Господнього, який досі зберіг вирізані ініціали його хрестоносців, які збудували. року. Незважаючи на всю свою ексцентричність, Луї добре знався на історії, мав досить проникливий розум і досить зарозуміле ставлення до Матері-Церкви. Він мені починав подобатися.


Мені потрібен час, щоб розмова пішла так, як я хотів, але нарешті мені це вдалося. "Як довго ти збираєшся бути в Бейруті, Луї?"


Він посміявся. Я почав розуміти, що життя було для Луї лише забавою. «Я повернуся наприкінці цього тижня. Думаю, у суботу. Хоча, звичайно, було тут страшенно весело».


"Як довго ти тут?"


«Усього три тижні. Знаєш… невеликий бізнес, трохи веселощів». Він широко помахав. «Здебільшого весело».


Якщо він не заперечував відповідати на запитання, я не заперечувала їх поставити. "Який вид бізнесу?"


"Оливкова олія. Імпорт оливкової олії. Оливкова олія Францині. Ви коли-небудь чули про нього?


Я похитав головою. Ні. Я сам вживаю бренді та содову. Терпіти не можу оливкова олія».


Луї засміявся над моїм слабким жартом. Він був із тих, у кого поганий жарт завжди здавався гідним сміху. Добре для его.


Я витяг з кишені сорочки зім'яту пачку «Галуаза» і закурив одну, тоді як я з радістю почав будувати несподівані плани стати другом Луї Лазаро, хлопчика західного світу, що сміється.


Я добре знав оливкову олію Францині. Або, принаймні,


хто був Джозеф Франціні. Джозеф Popeye Францині. Багато хто знав, хто він такий. Цими днями ним був Дон Джозеф, голова другий за розміром сім'ї мафії в Нью-Йорку.


До того, як Джозеф Франціні став доном Джозефом, він був "Попаєм" у всьому злочинному світі на Східному узбережжі. «Попай» з'явився з його дуже законного бізнесу з імпорту та збуту оливкової олії. Його поважали за його безжальну чесність, ритуальну відданість мафіозному закону омерти та ефективні методи ведення бізнесу.


Коли йому було тридцять років, Попай був вражений якоюсь хворобою – я не міг згадати, що саме – яка змусила його піти з вулиць і опинитися в адміністративному становищі з організованою злочинністю. Там його прекрасна ділова голова виявилася безцінною, і за дуже короткий час він зміг досягти реальної влади в азартних іграх та лихварстві. Він і два його брати будували свою організацію ретельно і міцно, маючи ділову хватку. Тепер він був Дон Джозефом, старіння, буркотливим, ревниві прав він працював так важко досягти.


Саме Папа Франціні – дон Джозеф Франціні – стояв за спробою посилити американську організацію молодою кров'ю із Сицилії.


Я шукав собі вихід у сицилійські кола в Бейруті, і це виглядало так, ніби я зірвав джекпот. Безумовно, Бейрут був логічним місцем для зупинки торговця оливковою олією. Значна частина світових поставок надходить із Лівану та його сусідів, Сирії та Йорданії.


Але присутність Луї Лазаро з Franzini Olive Oil у той час, коли мафія перекидала своїх новобранців через Бейрут, дуже збільшила співвідношення збігів.


У мене також була інша думка. Луї Лазаро міг би бути чимось більшим, ніж просто щасливою людиною, якою він здавався. Будь-хто, хто представляв Popeye Franzini, був би компетентним і жорстким, навіть якщо - судячи з натхнення, з яким Луї атакував пляшку - він був схильний пити занадто багато.


Я відкинувся на п'ятах маленького стільця із дроту, на якому сидів, і нахилив склянку над своїм новим аміко. «Гей, Луї! Давай вип'ємо ще одну пляшку вина»


Він радісно заревів, грюкнувши по столу плоскою долонею. «Чому б і ні, порівняйте! Давайте покажемо цим арабам, як вони це роблять у старій країні». Кільце класу Колумбійського університету на його правій руці суперечило ностальгічним спогадам, коли він подав знак офіціанту.


* * *


Три дні з Луї Лазаро можуть бути стомлюючими. Ми бачили футбольний матч в Американському університеті, провели день, відвідавши старі римські руїни у Баальбеку; ми надто багато випили у Black Cat Café та Illustrious Arab, та дісталися майже до будь-якого іншого бістро у місті.


За ці три неспокійні дні я досить багато дізнався про Луї. Я думав, що на ньому була написана мафія, і коли я виявив, наскільки глибоко вона зображена, всі дзвони задзвонили. Луї Лазаро був у Бейруті по роботі з оливковою олією Францині, добре представляючи свого дядька Попая. Коли Луї впустив бомбу на четвертий графин із вином, я підштовхнув свою затуманену вином пам'ять до інформації про нього. Папай Франціні виростив сина свого брата, я згадав зі звіту, який колись читав. То був той племінник? Мабуть, так і було, і його інше прізвище, швидше за все, було незначною косметичною зміною. Я не наполягав на тому, чому його звали Лазаро, а не Франціні, вважаючи, що якщо це має значення, я дізнаюся досить скоро.


Тож я фактично потрапив до рук свого квитка у трубопровід Францині. Мій веселий, жартівливий співрозмовник, який спочатку справив враження мафіозі з комедійної опери, мабуть, страшенно проникливий під цією балакучою, винною манерою. Або це або дядько Джозеф зумів захистити свого племінника від огидних реалій організованої злочинності, благополучно відправивши його в законний кінець сімейної операції.


Ближче до середини дня на третій день нашого гулянку я спробував визначити ступінь причетності Луї Лазаро до нелегальних справ дядька Джо.


Ми були в Червоному Фесі, кожен стіл був заправлений у свою маленьку обнесену стіною нішу, що нагадувало стійло в корівнику. Луї розтягнувся на стільці, одне пасмо чорного волосся почало звисати з чола. Я сидів прямо, але спокійно, поклавши руки на маленький дерев'яний столик, і малював те, що було схоже на мою сорокову галузу за день.


"Гей, хлопче!" - пробурмотів Луї. "Ти в порядку." Він зробив паузу, розглядаючи свій годинник, як це роблять люди, коли усвідомлюють час, навіть коли вони думають днями, тижнями чи місяцями, а не годинами, хвилинами чи секундами. «Ми маємо знову зібратися разом у Штатах. Коли ти повернешся?"


Я знизав плечима. "Знаєш, де я можу отримати добрий паспорт?" - Недбало запитав я.


Він підняв брови, але в його очах не було здивування. Люди з проблемами з паспортами були способом життя Луї Лазаро. "Хіба у вас його немає?"


Я похмуро відпив вино. "Звісно. Але ... » Нехай він буде


робити власні висновки.


Він зрозуміло посміхнувся, відмахуючись махнувши рукою. "Але ж ви приїхали з Палермо, вірно?"


"Правильно."


"І ви виросли у Новому Орлеані?"


"Правильно."


"Чотири роки у французькому Іноземному легіоні?"


"Вірно. Що ти робив, Луї? Робив нотатки?"


Він збентежено посміхнувся. "А ти знаєш. Просто переконайся, що Т все правильно».


«Вірно, – сказав я. Я знав, до чого ведуть його запитання – принаймні я сподівався, що знаю – навіть якщо він не хотів одразу переходити до суті.


Він узяв перехресний допит, як будь-який добрий прокурор. «І останні пару років ви… еээ… тинялися Бейрутом?»


"Правильно." Я налила ще вина в кожну з наших склянок.


"Добре." Він витяг його із задумливим виглядом. "Я, напевно, зможу це влаштувати, якщо ти дійсно хочеш повернутися до Штатів".


Я озирнувся через плече просто для ефекту: «Я, чорт забирай, повинен забиратися звідси».


Він кивнув головою. "Може, я зможу тобі допомогти, але ..."


"Але що?"


«Добре», - він знову посміхнувся цією обсмаженою усмішкою. "Насправді я мало що знаю про тебе, крім твоєї сміливості".


Я ретельно зважив ситуацію. Я не хотів надто швидко розігрувати свій козир. З іншого боку, це могло бути моєю точкою злому, і я завжди міг – якщо події того вимагали – усунути Луї.


Я витягнув металевий тюбик з-під сигари з кишені сорочки і недбало кинув на стіл. Він перекинувся і зупинився. Я підвівся і підштовхнув свій стілець. "Мені треба піти до Джона, Луї". Я поплескав його по плечу. "Я повернуся."


Я пішов, залишивши на столі маленьку трубку вартістю близько 65 000 доларів.


Я не поспішав, але коли повернувся, Луї Лазар все ще був там. Так був героїн.


За виразом його обличчя я знала, що зробила правильний крок.


Розділ 5


О п'ятій годині дня я зустрів Луї в холі свого готелю. На цей раз шовковий костюм був синім, майже електричним. Сорочка та краватка були свіжими, але все ще білими на білому. Його тривожна усмішка не змінилася.


Надворі ми зупинили таксі. "Сен-Жорж", - сказав Луї водію, потім самовдоволено відкинувся на сидіння.


Було лише шість кварталів, і ми могли пройти пішки, але мене турбувало не це. Справа в тому, що Сент-Джорджес був єдиним місцем у Бейруті, де я був відомий як Нік Картер. Однак ймовірність того, що клерк або менеджер по поверху може привітати мене на ім'я, була незначною. Надмірне знайомство - це не спосіб життя в Бейруті, якщо ви явно американець.


Мені нема про що хвилюватися. Навіть у моєму одягу ніхто не звернув на мене жодної уваги, оскільки Луї спочатку швидко зателефонував по домашньому телефону в холі, а потім провів мене в ліфт, нервово балакаючи.


«Це справді гарна дама, чувак! Вона… вона справді щось інше. Але вона теж розумна. О, мамо! Вона розумна!" Він клацнув великим пальцем на передніх зубах. «Але все, що вам потрібно зробити, це просто відповісти на її запитання, розумієте? Просто грайте спокійно. Ось побачите».


"Звичайно, Луї", - запевнила я його. Він уже пройшов через цю процедуру півдюжини разів.


Дуже високий худорлявий чоловік із блакитними невиразними очима відчинив двері люкса на одинадцятому поверсі і жестом запросив нас увійти. Він відійшов убік, коли Луї пройшов, але коли я пішов за ним, він раптово схопив мене за правий лікоть із внутрішнього боку схожими пальцями і розвернувся. мене назад. Нога позаду моїх колін повалила мене на підлогу, коли він обернувся, так що я вдарився об товстий килим на моєму обличчі, моя рука вивернулася високо за плечі, а костляве коліно пригорнулося до попереку.


Він був добрий. Проте негаразд добре. Я міг би зламати йому коліночку п'ятою, коли він зробив перший хід, але я був там не для цього. Я лежав і дозволяв йому витягти Вільгельміну з кобури.


Рука зробила побіжний огляд мого тіла. Потім тиск на мій поперек ослаб. «У нього було ось це, – оголосив він.


Він був необережний. Х'юго, як і раніше, відпочивав у замшевих піхвах, прив'язаних до мого передпліччя.


Він штовхнув мене пальцем на ноги, і я повільно піднявся на ноги. Він заплатить за це пізніше.


Я відкинув волосся назад однією рукою та оцінив ситуацію.


Я був у вітальні великого люкса, і в нього вели кілька дверей. Він був екстравагантно прикрашений – до розкоші. Тяжкий темно-синій килим був доповнений тканинними драпіруваннями синього кольору. Два Klees і Modigliani ідеально гармонували з чистими меблями в стилі модерн.


З обох боків двох диванів стояли маленькі оніксові лампи і хромовані попільнички. Перед кожним диваном стояли важкі низькі журнальні столики, великі прямокутники із сірого мармуру сиділи, як бліді острови у темно-синьому морі.


Перед ілюмінатором стояла витончена китайська лялька, одна з найкрасивіших жінок, яких я коли-небудь бачив.


в моєму житті. Її чорне волосся було прямим і чорним, майже до талії, обрамляючи тонкі високі риси обличчя. Мигдалеподібні очі на алебастровому обличчі похмуро дивилися на мене, повні губи сповнені скептицизму.


Я безпристрасно керував своїм обличчям, поки мій розум клацав файл пам'яті. Десять днів, які я провів у штаб-квартирі AX минулого року, роблячи те, що ми з гіркотою називаємо «домашнім завданням», не пройшли даремно. Її фотографія у досьє у файловій кімнаті B змусила мене ахнути, коли я вперше її побачив. У тілі удар був стократним.


Жінкою у сірій шовковій вечірній сукні з високим коміром переді мною була Су Лао Лінь, поряд із Чу Чен, найвищий агент розвідки, якого червоні китайці підтримували на Близькому Сході. З Чу Ченом я стикався раніше, як у Макао, і у Гонконгу; Су Лао Лінь, про яке я лише чув.


Те, що я чув, було досить – безжальне, блискуче, жорстоке, запальне, але скрупульозне у її плануванні. Під час війни у В'єтнамі вона працювала з трубопроводом, яким героїн надходив у Сайгон. Численні американські військовослужбовці могли покласти відповідальність за свою залежність на прекрасні ноги Су Лао Ліня.


Тепер, очевидно, вона була в іншому конвеєрі - спрямовуючи рекрутів мафії до Штатів. То була непроста операція. Якби дядько Луї та інші члени Комісії могли дозволити собі Су Лао Ліня, це було б багатомільйонне вкладення, яке, можливо, того коштувало, якби вони могли отримати чи повернути велику владу, якою вони володіли у великих містах країни. іншим разом.


Дивлячись на Су Лао Ліня, мої м'язи живота мимоволі напружилися. Сірий шовк, прозорий у світлі торшера позаду неї, тільки підкреслював досконалість цього крихітного тіла: сміливі повні маленькі груди, тонка талія, підкреслена гнучкістю акуратно округлих стегон, ноги, напрочуд довгі для такої крихітної людини, ікри стрункі і гнучкі. кантонців.


Чуттєвість затріщала між нами двома, як блискавка. Що робив агент комуністичного Китаю № 2 на Близькому Сході, пов'язаний з американо-сицилійською мафією, було загадкою, але це була не єдина причина, через яку я хотів отримати її.


Я дозволив пожадливості проявитися в моїх очах, і я побачив, що вона дізналася про це. Але вона цього не визнала. Вона, мабуть, бачила ту саму хіть в очах півдюжини чоловіків щодня свого життя.


"Ви Нік Картано?" Її голос був м'яким, але діловим, східна невиразність твердих приголосних ледь помітна.


«Так», - сказала я, пробігаючи пальцями своїм розпатланим волоссям. Я глянув на високий капюшон, який розбудив мене, коли я зайшов у двері. Він стояв ліворуч від мене, приблизно у футі позаду мене. Він тримав Вільгельміну у правій руці, показуючи їй на підлогу.


Вона недбало жестикулювала, її темно-червоні лаковані нігті виблискували у світлі лампи. «Вибач за незручності, будь ласка, але Гарольд відчуває, що повинен перевірити всіх, особливо людей з твоїм…» Вона завагалася.


"Моя репутація?"


Очі її затуманилися від роздратування. «Відсутність вашої репутації. Ми не змогли знайти нікого, хто коли-небудь чув про вас, окрім Луї».


Я знизав плечима. "Вважаю, це означає, що мене не існує?"


Вона трохи ворухнулася, і світло з вікна за її спиною лилося між її ніг, підкреслюючи цей вишуканий силует. "Це означає, що або ти фальшивка, або ..."


Це коливання у середині пропозиції здавалося звичкою.


"Або ж?"


«… Або ти справді дуже гарний». Примара посмішки промайнула на трохи відкритих губах, і я посміхнувся у відповідь. Вона хотіла, щоб я був «справді дуже добрим». Вона хотіла мене, і крапка. Я це відчував. Відчуття було взаємним, але нам ще треба було погратись у гру.


"У моєму бізнесі ми не рекламуємо".


«Звичайно, але у моєму бізнесі ми зазвичай можемо привернути увагу до більшості людей, які перебувають у… можна сказати… союзних лініях?»


Я намацав блискучу люльку від сигари в кишені сорочки.


Вона кивнула головою. «Я знаю, – сказав мені Луї. Але...»


Я не звинувачував її. Вона мала репутацію людини, яка не робила помилок, і моїм єдиним речовим доказом «темного минулого» були вісім унцій героїну в тюбику. Це і той факт, що Луї явно робив мені подачу. Але Луї був племінником людини, яка, швидше за все, фінансувала більшу частину діяльності Су Лао Ліня. Зрештою, це мало стати вирішальним чинником. Вона не хотіла б викликати невдоволення племінника Папая Франціні.


Їй теж не хотілося б засмучувати себе. Я нахабно дивився на неї. Її очі майже непомітно розширились. Вона правильно зрозуміла повідомлення. Я вирішив зняти її з гачка.


Я витяг пачку «Галуаз» з кишені і постукав відкритим кінцем по руці, щоб дістати цигарку. Я надто сильно постукав по штору, і один вилетів повністю і впав на підлогу. Я нахилився, щоб підняти його.


Одночасно я зігнув праве коліно і хльоснув лівою ногою прямо назад. Позаду мене закричав Гарольд, його колінна філіжанка розсипалася під жорстким гумовим підбором мого черевика, що розбивалася з кожною унцією сили, яку я міг вкласти.


Я повернувся ліворуч і сів. Коли Гарольд різко нахилився вперед, хапаючись за розбите коліно, я зачепив два пальці правої руки глибоко під його підборіддям, зачепивши їх за щелепу; Я перекотилася на плечі, акуратно перекинувши його.


Це було все одно, що видерти рибу з води, кинути її вперед і на мене, тож він описав коротку дугу в повітрі. Незадовго до того, як я втратив важіль, я різко сіпнувся вниз, і його обличчя врізалося в підлогу, а за ним лежала вся вага його тіла. Було майже чути, як ламаються кістки його носа.


Потім він лежав нерухомо. Він був або мертвий через зламану шию, або просто знепритомнів від шоку і сили удару по палубі.


Я забрав Вільгельміну і повернув її в наплічну кобуру, якій вона належала.


Тільки після цього я однією рукою пригладив волосся назад і озирнувся.


Ні Луї, ні китаянка не рушили з місця, але хвилювання дійшло до Су Лап Лінь. Я бачив це з легкого роздмухування її ніздрів, напруженості вени, що проходить по тильній стороні долоні, яскравості її очей. Деякі люди зазнають сильного сексуального запалу внаслідок фізичного насильства. Су Лао Лінь важко дихав.


Вона з огидою вказала на те, що залишилося від Гарольда на підлозі. "Приберіть його, будь ласка", - наказала вона Луї. Вона дозволила собі легку посмішку. «Я думаю, можливо, ти маєш рацію, Луї. Твій дядько міг би тут використати таку людину, як містер Картано, але я думаю, тобі краще представитися самому. Вам обом краще бути готовими до відльоту ранковим рейсом».


В її тоні пролунало відпущення, і Луї підійшов до Гарольда, щоб поборотися. Су Лао Лінь повернувся до мене. "Заходьте в мій офіс, будь ласка", - холодно сказала вона.


Її голос був стриманий, але надмірно модульований тон видав її. Хвилювання здригнулося на її губах. Цікаво, чи це відчув Луї?


Я пішов за нею через двері в добре обладнаний офіс - великий сучасний стіл з діловим стільцем, що обертається, обтічний сірий металевий диктофон, два прямих металевих стільці, сіра картотека в кутку - гарне місце для роботи.


Су Лао Лінь підійшла до столу, потім повернулася і відкинулася на його край обличчям до мене, її крихітні пальці наполовину зачепилися за край столу, схрестивши кісточки.


Губи відкрилися рівними зубами, і крихітний язичок нервово висунувся, спокусливо.


Я зачепив двері ногою і зачинив її за собою.


Два довгі кроки привели мене до неї, і легкий стогін зірвався з її губ, коли я притис її до себе, тримаючи одну руку під її підборіддям, нахиляючи її вгору, коли мій голодний рот намацував її. Її руки були підняті вгору, обвилися навколо моєї шиї, коли вона притулилася своїм тілом до мого.


Я затис її рот язиком, досліджуючи, розбиваючи. Жодної тонкощі. Су Лао Лінь була неймовірно маленькою, але дикою жінкою вона корчилася, стогнала, довгі нігті рвали мою спину, ноги чіплялися за мої.


Мої пальці намацали застібку на високому комірі і розстебнули її. Здавалося, невидима блискавка зісковзнула вниз сама собою. Я обійняв обома руками її мініатюрну талію і тримав її подалі від себе в повітрі. Вона неохоче зламалася, намагаючись утримати рота на моєму.


Я поклав її на стіл. Це було все одно, що поводитися з тонким фарфором, але цей фарфор міг звиватися.


Я відступив, стягуючи з неї сіру шовкову сукню. Тоді вона сиділа нерухомо, відкинувшись на руки, її груди здіймалися, соски стирчали назовні, крихітні ступні на столі, її коліна широко розставлені. По її животі текла цівка поту.


Під сірою шовковою сукнею на ній не було нічого. Я дивився, на мить приголомшений, смакуючи алебастрову красу, що сидить, як живий об'єкт мистецтва, на голому металевому столі. Повільно, без запрошення, мої пальці намацали гудзики на сорочці, поралися з черевиками та шкарпетками, розстебнули ремінь.


Я обережно підняв її за сідниці, на мить врівноважив її, як чашку на блюдце, і притяг до себе, коли стояв, розставивши ноги, перед столом. При першому проникненні вона голосно ахнула, потім ножицями розсікла мою талію своїми ногами, тож вона їхала на схильних стегнах.


Притиснувшись до столу, я відкинувся назад, а Су Лао Лінь лежала на мені. Світ вибухнув вихором обертових відчуттів. Звиваючись, кружляючи, ми корчилися в мізерно обставленому кабінеті в гарячковому істеричному танці. Двотілий звір випростався, врізався в меблі і тулився до стіни. Нарешті, з сильним тремтячим спазмом ми впали на підлогу, рухаючись, б'ючи, штовхаючи всіма м'язами, що напружуються, поки раптово вона не закричала двічі, двома короткими пронизливими криками, її спина вигнулась, незважаючи на мою вагу, що давить на неї.


Я відсторонився і перекинувся на підлозі на спині, груди здіймалися.


. З усіма спальнями у світі мені якимось чином вдалося опинитися на підлозі в офісі. Я посміхнувся і потягнувся. Є долі й гірші.


Потім я помітив крихітну руку на моєму стегні. Витонченими пальцями на внутрішній стороні моєї ноги було намальовано філігранний візерунок. Було очевидно, що Су Лао Лінь ще закінчила.


Насправді, перш ніж вона наситилася, минуло кілька годин.


Потім, коли ми вимилися, одяглися і з'їли обід, який я замовив, вона почала займатися справою.


"Дай мені подивитися твій паспорт".


Я дав. Вона задумливо вивчила його за мить. "Ну, треба купити тобі новий", - сказала вона. "Я думаю, на зовсім інше ім'я".


Я знизав плечима і посміхнувся. Схоже, моє життя як Ніка Картано справді буде дуже коротким – менше тижня.


"Я хочу, щоб ти пішов звідси вранці", - сказала вона.


"Чому так швидко? Мені тут ніби подобається». Це було правдою. Вірно також і те, що я хотів дізнатися якнайбільше про завершення операції в Бейруті, перш ніж я поїду до Штатів.


Вона невиразно подивилася на мене, і це мені нагадало, що це була Су Лао Лінь, агент червоних китайців, яка відправила стільки американських солдатів у пекло Героїновою дорогою, а не тендітна маленька дика кішка на підлозі офісу.


Ну? Це був цікавий вечір, погодьтеся».


"Це бізнес", - холодно сказала вона. "Поки ти поруч, я можу забути, що не можу собі дозволити ..."


"Отже, ви хочете, щоб я забрався звідси ранковим рейсом", - закінчив я за неї. "Добре. Але ти можеш так швидко підготувати для мене документи?


Я знав, що Чарлі Харкінс може. Але я сумнівався, що в Бейруті тиняється ще Чарлі.


Су Лао Лінь знову дозволила собі привид усмішки. "Я запропонував би це, якби не змогла?" Її логіку важко було звинувачувати. «Я хочу, щоб ти пішов, – сказала вона.


Я глянув на годинник. "Вже десять годин".


«Я знаю, але це займе якийсь час… ти маєш повернутися сюди, перш ніж піти. Розумієш? Знову привид посмішки. Су Лао Лінь взяла мене за руку і повела до дверей.


Я посміхнувся до неї. "Ти - бос", - визнав я. "Куди я йду?"


«Один-сім-три Альмендарес-стріт. Це на околиці Кварталу. Побачите людину на ім'я Чарльз Харкінс. Він подбає про вас. Просто скажіть йому, що я послала вас. Він на третьому поверсі». Вона ніжно поплескала мене по руці. Ймовірно, це був найближчий до неї ніжний жест, який вона колись могла зробити.


Я лаяв себе як дурня, поки йшов коридором і дзвонив у ліфт. Я повинен був знати, що її агентом був Чарлі Харкінс, а це означало, що маю проблеми. Чарлі ніяк не міг забезпечити мене новим набором паперів і не повідомити Леді-Дракона, що вона грає з польовим агентом №1 AXE.


Звісно, був один вихід. Я відчув підбадьорливий тягар Вільгельміни у себе на грудях, коли ввійшов у ліфт. На бідного старого Чарлі знову збиралися спертися, і цього разу він мав бути неабияк підсмаженим.


Шостий розділ.


Номер 173 на вулиці Альмендарес. Чарлі відповів на дзвінок у двері майже до того, як я прибрав палець із дзвінка. Однак, на кого він чекав, то це не мене.


«Нік ...! Що ти тут робиш?"


Це було законне питання. "Привіт, Чарлі", - бадьоро сказав я, проштовхуючись повз нього до кімнати. Я сів на один з диванів перед журнальним столиком, витяг Галуаз із напівпорожньої пачки в кишені і запалив його пишною настільною запальничкою, яка виглядала так, ніби вона могла бути з Гонконгу.


Чарлі нервував, зачиняючи двері, і після деякої нерішучості сів навпроти мене. "Що трапилося, Нік?"


Я посміхнувся йому. "У мене є для тебе інша робота, Чарлі, і я теж хочу поговорити з тобою".


Він трохи посміхнувся. Вийшло не надто добре. «Я… еээ… я не можу багато говорити про справи, Нік», - заблагав він. "Ти знаєш що."


Звичайно, він мав рацію. Половина чималої цінності Чарлі для міжнародного злочинного світу полягала у його видатних талантах: ручка, фотоапарат, друкарський верстат, аерограф та набір для тиснення. Інша половина лежала у його абсолютному мовчанні. Якби він колись про щось заговорив, він був би мертвий. Занадто багато людей на Близькому Сході дуже боятимуться, що наступними, про які він буде говорити, будуть вони. Так що мовчання було частиною його торгівлі, і час від часу зустрічаючись з Чарлі, я ніколи не просив його порушити його.


Але життя буває важким, подумав я. На мить у мене було жаль про те, що я збирався зробити, але я нагадав собі, що то була президентська місія. Чарлі Харкінси в цьому світі не могли багато розраховувати.


"Тобі слід було сказати мені, що ти працюєш на Леді Дракона, Чарлі", - сказав я спокійним тоном.


Він насупився, ніби не знав, що це означає.


"Що ти маєш на увазі... еээ, Леді Дракон?"


«Давай, Чарлі. Су Лао Лінь».


«Су Лао Лінь? Е… хто вона? Страх грав у його очах.


"Як довго ти працюєш на неї?"


"Я? Працюю на кого?"


Я зітхнув. У мене не було всієї ночі, щоб грати в ігри. "Чарлі", - сказав я з роздратуванням. «Вона надіслала мене сюди. Мені потрібний новий комплект паперів. Я їду до Штатів уранці».


Він дивився на мене, і його нарешті осяяло. Я спостерігав за його очима, поки він думав про це. Він знав, що я агент AX. Якщо Су Лао Лінь надіслав мене за новими паперами, це означало, що я якимось чином влився в конвеєр. І якби я включився до конвеєра, це означало б, що цей конвеєр не працюватиме далі. Він оглянув кімнату, ніби бачив, щойно пофарбовані стіни, зелений килим і гарні меблі зникають у нього на очах.


Він усе зрозумів правильно.


Він запитав. "Ти впевнений?"


"Я впевнений, Чарлі".


Він глибоко зітхнув. Доля була проти Чарлі Харкінса, і він знав це. Він мав повідомити Су Лао Лінь, що агент AX зламав її систему безпеки. Але агент AX був просто там, у кімнаті з ним.


Я йому не заздрив.


Нарешті він ухвалив рішення і знову зітхнув. Він потягся до телефону на кавовому столику.


Я перегнувся через журнальний столик і сильно вдарив його долонею по переніссі.


Сльози навернулися на його очах, коли він відсахнувся. З лівої ніздрі текла цівка крові. «Я… мушу зателефонувати», - видихнув він. «Я маю підтвердити, що вона вас послала. Якщо цього не зроблю, вона дізнається, що щось не так. Це стандартна процедура».


Безсумнівно, він мав рацію. Мала бути якась система підтвердження, і телефон був не гірший за інших. Тепер я мала власну дилему, з якою треба було боротися. Якби Чарлі не зателефонував Су Лао Ліні, вона б знала, що десь проблема. З іншого боку, найменше я хотів у той момент, щоб Чарлі розмовляв телефоном із Су Лао Лінь. Однією рукою я вийняв Вільгельміну з кобури, а другою простяг Чарлі телефонну трубку. «От. Подзвони їй, ніби я був одним із твоїх звичайних клієнтів сицилійців. Правильно?»


Він злякано кивнув головою. "Звичайно, Нік".


Я помахав пістолетом йому під носом. «Я хочу, щоб ти тримав телефон так, щоб я також міг її чути. І я не хочу, щоб ти казав те, що я не схвалював би. Зрозуміло?


Харкінс похмуро кивнув головою. Він набрав номер, потім підніс трубку до середини столу, і ми обоє нахилилися вперед, так що наші голови майже зіткнулися.


М'яка аристократична шепелявість Леді Дракона долинала з трубки. "Так?"


Харкінс прочистив горло. "Е... міс Лао?"


"Так."


«Ее… Це Чарлі Харкінс. У мене тут хлопець, який каже, що ви його надіслали».


"Опишіть його, будь ласка".


За кілька дюймів від мене Чарлі закотив очі. «Ну, він близько шести футів чотирьох дюймів на зріст, чорне волосся зачесане назад, квадратна щелепа і… е-е… ну, дуже широкі плечі».


Я посміхнувся до Чарлі і погрозив йому кінчиком Вільгельміни.


"Його звати Нік Картано", - продовжив він.


"Так, я його послала". Я міг чути її голосно і виразно. «Нам знадобиться все – документи, що засвідчують особу, паспорт, дозвіл на поїздку. Він їде вранці».


"Так, мем", - покірно відповів Чарлі.


«Чарлі…» На іншому кінці дроту була пауза. «Чарлі, ти колись чув про це Картано? Я не змогла добитися від нього точних відомостей».


Я відчайдушно кивнув і підставив морду Вільгельміни Чарлі за підборіддя, щоб підкреслити свою думку.


"Е... звичайно, міс Лао", - сказав він. «Думаю, я чув про нього трохи у місті. Думаю, він побував у всьому потроху».


"Добре." Вона була задоволена.


Чарлі марно дивився на телефон. Він глянув на мене, страшенно бажаючи випалити якесь попередження.


Я зробив невеликий хід із Вільгельміною.


«До побачення, міс Лао, - сказав він. Він повісив трубку тремтячою рукою, і я знову накрив Вільгельміну.


Він міг передати якесь закодоване попередження або пропустити код, що підтверджує, але я в цьому сумнівався. Ситуація, в якій він перебував зараз, була надто дивною, щоб його частину операції можна було очікувати з такою ретельно продуманою безпекою.


Вдруге з моменту мого прибуття до Бейрута я разом з Чарлі пройшов процедуру обробки записів. Він був гарний, але дуже повільний, і цього разу це зайняло майже три години.


Я довго міркував, як мені його позбутися. То була проблема. З живим Чарлі я ніколи не дістануся до аеропорту, не кажучи вже про те, щоб повернутися до Штатів. Навіть якщо я залишу його пов'язаним і з кляпом у роті, він зрештою звільниться, і мене дістануть, де б я не був.


Відповідь, очевидно, полягала в тому, щоб убити її. Але я не міг цього вдіяти. Я вбивав багато разів за свою кар'єру, а Чарлі безперечно не був перлиною людства.


Але я вбивав людей, з якими бився, або переслідував, або переслідував. Це одне. Але Чарлі знову був кимось іншим.


Схоже, іншого виходу не було. Чарлі мав піти. З іншого боку, якщо Харкінс виявиться мертвим або зниклим безвісти одразу після того, як зібрав мої документи, Леді Дракон вважатиме це справді дуже дивним. То була невелика дилема.


Однак Чарлі вирішив це за мене.


Я вивчав свій новий пакет документів – цього разу для Ніка Канцонері. Чарлі завжди любив триматися якомога ближче до справжнього імені. "Рятує вас від того, щоб іноді не відповідати, коли потрібно", - пояснив він.


Усі папери були у хорошому стані. Був паспорт, в якому говорилося, що Нік Канцонері народився в маленькому калабресському селі Фуцціо, дозвіл на роботу і права водія з Мілана, фотографія невідмінної молодої людини і дівчини, що тримаються за руки перед римськими руїнами, і чотирьох листів від матері Ніка Канцонері.


Чарлі зробив хорошу роботу.


Потім, коли я схилився над журнальним столиком і переглядав нові папери, він взяв зі столу лампу і вдарив їй мені по голові.


Сила удару збила мене з дивана на журнальний столик. Я відчув, як він розколовся піді мною, коли я впав на підлогу, світ був червоним серпанком пронизливого болю. Я не знепритомнів через те, що вдарила лампа. Закон Шмітца: Розпад об'єкта, що рухається, розсіює його силу удару прямо пропорційно швидкості розпаду.


Але мені було боляче.


Коли я впав на підлогу, я інстинктивно сперся на долоні і кинувся убік у вигляді перекату. Коли я це зробив, щось ще - мабуть, інша лампа - розбилося поруч із моєю головою, мало не зачепивши мене.


Тепер я стояв рачки, хитаючи головою, як поранений пес, намагаючись очистити свій мозок. Здавалося, що всередині вибухнула невелика бомба.


Я ще не міг ясно бачити. Але я не міг залишатись на одному місці. Чарлі буде в атаці. Опустивши руки та коліна, я опустив голову на зігнуті руки і зробив перекочування вперед. Мої ноги впали на підлогу, і я перекинувся.


Я врізався у стіну. Здавалося, поштовх допоміг. Коли я інстинктивно пригнувся, щоб продовжити рух, мій зір почав прояснятися. Я відчував, як на моєму обличчі тече тепла кров. Я відскочив убік. Я не наважувався залишатися нерухомим, поки не знайшов свого ворога. Будь-який рух, який я міг зробити, міг привести мене прямо до нього, але я не міг залишатися на місці.


Потім я побачив його.


Він йшов за мною з-за рогу кушетки, одна рука лежала на спинці кушетки, а друга простяглася зі свого боку. У ньому був страшенно виглядаючий вигнутий ніж. Мабуть, він витяг його з декоративних арабських піхв, які я бачив на стіні.


Чарлі тримав ножа на рівні пояса, цілячись мені в живіт. Його ноги були широко розставлені для рівноваги. Він повільно просувався.


Мої вагання, можливо, і врятували мені життя, але вони також залишили мене втиснутим у кут, з диваном уздовж однієї стіни та важким дубовим столом уздовж іншого.


Чарлі перегородив мені шлях до втечі.


Я притиснувся до стіни, коли він зробив ще один крок уперед, всього за чотири фути від мене. Його тонкі губи щільно стиснулися. Наближався останній випад.


Я не мав виходу. Я інстинктивно вихопив Вільгельміну з наплічної кобури і вистрілив.


Куля потрапила Чарлі прямо в горло, і він стояв на мить, зупинившись через удар кулею люгера. На його обличчі з'явилося здивоване здивування, і він, здавалося, дивився на мене так, наче я був чужим. Потім його очі потьмяніли, і кров ринула з основи його горла. Він упав на спину, все ще стискаючи ніж у руці.


Я обережно переступив через його тіло і пішов у ванну, щоб подивитися, чи можу я вмити своє обличчя. Принаймні холодна вода прояснила б мою голову.


Мені знадобилося півгодини над умивальником і ще двадцять хвилин на дві чашки чорної кави, що димили, які я приготував на плиті Чарлі, перш ніж я був готовий до роботи. Потім я взяв свої папери Ніка Канцонері і подався назад до Сент-Джорджесу. До того, як я зміг вилетіти до Штатів, все ще були «особливі інструкції» від Су Лао Ліня.


І її теж довелося позбутися, як я виїхав з Бейрута. Я не міг залишити її там, що проштовхує сицилійських мафіозі транзитом до мафії в Нью-Йорку. А оскільки я був останнім, кого вона надіслала до Чарлі, його смерть не виглядала б так добре для мене.


Я зітхнув, коли зателефонував до ліфта багато прикрашеного Сент-Джорджеса. Я не хотів вбивати Леді Дракон більше, ніж хотів убити Чарлі, але я зробив одну зупинку між його квартирою в Кварталі та готелем, і ця зупинка допомогла мені виконати цю частину роботи.


Коли Су Лао Лінь відчинила мені двері, в її очах була м'якість, але вона швидко звернулася до тривоги, коли вона подивилася на мої пошкоджені риси. У мене була смуга липкої стрічки, що проходила через мою скроню над одним оком, де лампа Харкінса прорізала болюче, але насправді поверхневе вилучення, і це око було опухлим, мабуть, уже знебарвленим.


"Нік!" вигукнула вона. "Що трапилося."


"Все в порядку", - запевнив я її, обіймаючи. Але вона відсторонилася, щоб подивитись мені в обличчя. Я згадав товстого араба і ту молоду дівчину, яку бачив під час моєї першої поїздки в квартиру Чарлі. «Я щойно встав між арабом і його повією», - пояснив я. "Вона вдарила мене лампою замість нього".


Вона виглядала стурбованою. «Ти маєш подбати про себе, Нік… заради мене».


Я знизав плечима. "Я їду в Штати вранці".


"Я знаю, але побачимось там".


"Ой?" Це було потрясіння. Я не знав, що вона збирається приїхати до Америки.


Її посмішка була близькою до скромної. Вона поклала голову мені на груди. «Я просто вирішив сьогодні ввечері, поки тебе не було. Я буду там за кілька тижнів. Просто відвідати. Я все одно хочу побачити Францині, і…» Знову настала пауза в середині пропозиції.


"І ..." - підказав я.


«… І ми можемо провести ще трохи разом». Її руки міцніше обвилися навколо моєї шиї. «Хочеш цього? Хочеш зайнятися зі мною коханням у Сполучених Штатах?»


«Я хотів би зайнятися з тобою коханням будь-де».


Вона пригорнулася ближче. "Тоді чого ж ви чекаєте?" Якось та смарагдово-зелена шифонова річ, яку вона носила, коли відчиняла двері, зникла. Вона притулилася до мене своїм оголеним тілом.


Я підняв її і подався до спальні. У нас попереду була більша частина ночі, і я не збирався проводити її в офісі.


Я не сказав їй, що вона ніколи не дістанеться до Штатів, і наступного ранку мені постійно доводилося нагадувати собі про американських солдатів, яких знищила її наркомережа, перш ніж я зміг змусити себе зробити те, що мав робити.


Я ніжно поцілував її в губи, йдучи наступного ранку.


Пластикова бомба, яку я прикріпив до вивороту ліжка, не спрацює ще півтори години, і я був впевнений, що вона спатиме так довго, можливо, довше, якщо з якоїсь причини кислоті потрібно більше часу, щоб проникнути в детонатор. .


Я отримав бомбу по дорозі до Сент-Джорджесу після того, як залишив будинок Харкінса. Якщо вам коли-небудь знадобиться пластикова бомба в чужому місті, то її найкраще отримати в місцевому ЦРУ у агента за місцем проживання – і ви майже завжди можете знайти CIA агента за місцем проживання, який є місцевим представником Associated Press. У Бейруті це був Ірвінг Фейн, маленька кругла людина в окулярах у роговій оправі, що пристрасно любив малювати прямі.


Ми стикалися один з одним більш ніж кілька разів на Близькому Сході, але він відмовлявся надати мені вибухівку, не знаючи, кого я мав намір висадити в повітря, і не порадившись попередньо з його босом. Зрештою, він погодився, коли я переконав його, що це прямий наказ Білого дому.


Звичайно, насправді це було не так, і я міг би зіткнутися з цим пізніше, але, на мою думку, Су Лао Лінь була ворожим агентом, і її потрібно було знищити.


Вона також дуже добре себе почувала у ліжку. Ось чому я поцілував її на прощання перед від'їздом.


Сьомий розділ.


Луї зустрів мене біля виходу з аеропорту Trans World Airlines за годину. Він розмовляв із двома смаглявими чоловіками у недорогих костюмах англійського крою. Можливо, вони були торговцями оливковою олією, але я чомусь сумнівався у цьому. Як тільки Луї помітив мене, він поспішив до нього з простягнутою рукою.


«Радий тебе бачити, Нік! Радий тебе бачити!"


Ми щиро потиснули один одному руки. Луї все робив від душі. Потім він познайомив мене з чоловіками, з якими розмовляв, Джіно Манітті та Франко Локло. Манітті мав низький лоб, що навис над бровою, сучасний неандерталець. Локло був високим і худорлявим, і крізь його напружено відкриті губи я миттю побачив жовту пару поганих зубів. Жоден з них не говорив англійською достатньо, щоб замовити хот-дог на Коні-Айленді, але в їхніх очах була тваринна твердість, а в куточках рота я бачив злість.


Більше бруду для млина мафії.


Опинившись на борту великого авіалайнера, я сів на вікні, а Луї на сусідньому сидінні. Двоє новачків родини Францині сиділи позаду нас. За весь переліт з Бейрута до Нью-Йорка я жодного разу не чув, щоб хтось сказав жодного слова.


Для Луї це було більше, ніж я міг сказати. Він закипів з того моменту, як ми пристебнули ремені безпеки.


"Привіт, Нік", - сказав він з усмішкою. Що ти робив учора ввечері після того, як я пішов від Су Лао Ліня? Чоловік! Це якась навшпиньки, так?» Він засміявся, як маленький хлопчик, який розповідає брудний жарт. "Ти добре провів з нею час, Нік?"


Я холодно глянув на нього. "Мені довелося поговорити з одним хлопцем з приводу моїх документів".


"О, так. Я забув. Це був би


Чарлі Харкінс, мабуть. Він справді хороша людина. Думаю, найкращий у своїй справі”.


Був, подумав я. "Він добре попрацював для мене", - ухильно сказав я.


Луї ще кілька хвилин говорив про Чарлі зокрема і про добрих людей загалом. Він не сказав мені багато чого, чого я ще не знав, але він любив поговорити. Потім він змінив тему.


«Гей, Нік, ти ж знаєш, що мало не прикінчив того хлопця Гарольда у квартирі Су Лао Ліня. Боже! Я ніколи не бачив, щоб хтось рухався так швидко!


Я посміхнувся до свого друга. Я теж можу бути задоволений. "Я не люблю, коли мене заводять", - жорстко сказав я. "Він не повинен був цього робити".


"Так Так. Я точно згоден. Але, чорт забирай, ти мало не вбив цього хлопця!»


"Якщо ви не можете вдарити по м'ячу, вам не слід кидатися в битву".


«Так, звичайно… чувак… Лікар у лікарні сказав, що його колінна чашка практично зруйнована. Сказав, що він більше ніколи не ходитиме. У нього також травма хребта. Можливо, паралізований на все життя».


Я кивнув головою. Мабуть, через той удар карате, який я дав йому по потилиці. Іноді він так і діє, якщо не вбиває наповал.


Я дивився у вікно на зникаючу берегову лінію Лівану, сонце сяяло на блакитному Середземному морі під нами. Я попрацював трохи більше доби, і вже дві людини загинули, а одна стала калікою на все життя.


Принаймні має бути двоє мертвих. Я подивився на годинник: десять п'ятнадцять. Пластикова бомба під ліжком Су Лао Ліня мала вибухнути півгодини тому.


Поки що я зробив свою роботу. Було зруйновано гирло транзиту у Бейруті. Але це був лише початок. Потім мені довелося битися з мафією на її батьківщині. Я б мав справу з організацією, що міцно укорінилася, величезною індустрією, яка поширилася по країні, як підступна хвороба.


Я згадав розмову, яка в мене була з Джеком Гурлі кілька місяців тому, якраз перед тим, як мені дали завдання розправитися з голландцем і Хамідом Рашидом. Ми пили пиво в The Sixish на Вісімдесят восьмій вулиці та Першій авеню в Нью-Йорку, і Джек говорив про свою улюблену тему – Синдикат. Як репортер News він двадцять років висвітлював історії про мафію.


«Важко повірити, Нік, – сказав він. «Я знаю одного з цих лихварів - керованого сім'єю Руджеро, - яка має непогашені позички на суму понад вісімдесят мільйонів доларів, і відсотки по цих позиках становлять три відсотки на тиждень. Це сто п'ятдесят шість відсотків річних на вісімдесят мільйонів.


"Але це тільки початкові гроші", - продовжив він. "Вони у всьому".


"Як що?" Я багато знав про мафію, але завжди можна дізнатися у експертів. І тут Гурлі був експертом.


«Напевно, найбільша з них – це вантажівки. Ще є центр одягу. Принаймні дві третини його контролюється мафією. Вони займаються упаковкою м'яса, вони контролюють більшість торгових автоматів у місті, приватні вивезення сміття, піцерії. , бари, похоронні бюро, будівельні компанії, фірми з нерухомості, кейтеринги, ювелірні підприємства, підприємства з розливу напоїв – що завгодно”.


«Не схоже, щоб вони мали багато часу на справжні злочини».


«Не обманюйте себе. Вони добре розуміються на угонах літаків, і все, що вони захоплюють, можна направити в їх так звані законні торгові точки. Хлопець, який розширює свій бізнес з виробництва одягу на Сьомій авеню, ймовірно, робить це на гроші, отримані від наркотиків, хлопець, який відкриває ланцюжок гастрономічних магазинів у Квінсі, ймовірно, роблять це на гроші, які прийшли від порнографії в Манхеттені”.


Гурлі теж трохи розповів мені про Папу Франціні. Йому було шістдесят сім років, але до пенсії йому далеко. За словами Гурлі, він очолював сім'ю з більш ніж п'ятисот ініційованих членів та приблизно чотирнадцяти сотень «асоційованих» членів. «З усіх старих «Мустачіо Пітов», – сказав Гурлі, – цей старий сучий син, безумовно, найстійкіший. Він, ймовірно, також найкраще організований».


У літаку, що летів у бік Штатів із Бейрута, я подивився на свого компаньйона, племінника Франціні Луї. З тисячі дев'ятисот гангстерів, які становили сім'ю Францині, він був єдиним, кого я міг назвати другом. І я сумнівався, що він буде дуже корисним для чогось, крім безперервної розмови, якщо все стане погано.


Я знову визирнув у вікно і зітхнув. Це було не те завдання, яке мені подобалося. Я взяв роман Річарда Галлахера і почав його читати, щоб відволіктися від мого найближчого майбутнього.


Через три години я закінчив, ми ще були в повітрі, найближче майбутнє все ще виглядало похмурим, і Луї знову заговорив. То був нещасливий політ.


В аеропорту нас зустрів Ларрі Спелман, особистий охоронець Франціні. Як я зрозумів, Луї користувався досить великою повагою у свого дядька.


Спелман був щонайменше на дюйм вище мого шести футів чотирьох дюймів, але вузький і кістлявий. У нього був довгий ніс із високою перемичкою і пронизливі широко розставлені блакитні очі та обличчя з чорними цятками на довгих бакенбардах, але йому було лише близько тридцяти п'яти років. Я знав його за репутацією: твердий, як цвях, фанатично відданий Папі Франціні.


Він видав напрочуд гучний сміх, коли він ніжно схопив Луї за плечі. «Радий тебе бачити, Луї! Дід послав мене сюди, щоб зустрітися з тобою сам».


Луї представив Манітті, Локло та мене, і ми потиснули один одному руки. Спелман з цікавістю глянув на мене, його блакитні очі не здригнулися. "Хіба я не знаю тебе звідкись?"


Він страшенно добре міг це зробити. Я міг пригадати будь-яке з дюжини завдань, у яких мене могли б вказати йому. Одним із чинників успіху організованої злочинності у цій країні була її чудова система розвідки. Злочинний світ слідкує за державними агентами так само уважно, як і уряд за діячами злочинного світу. Я ніколи не зустрічався зі Спелманом особисто, але цілком можливо, що він мене впізнає.


Прокляття! Я тут лише п'ять хвилин і вже в біді. Але я грав це безтурботно і сподівався, що глибоку засмагу, яку я придбав у Саудівській Аравії, трохи її заплутає. Клейка стрічка на моєму лобі теж мала допомогти.


Я знизав плечима. "Ви колись були в Новому Орлеані?"


"Ні. Не в Новому Орлеані". Він роздратовано похитав головою. "Ви маєте якесь відношення до Тоні?"


Тоні?


«Тоні Канцонер, боєць».


Чорт забирай знову! Я забув, що мене звуть Канцонері, навіть після того, як почув, як Луї представив мене таким чином лише хвилину тому. Ще кілька таких провалів, і маю справді будуть проблеми.


"Він мій двоюрідний брат", - сказав я. «По батьківській лінії».


"Великий боєць!"


"Ага". Я відчував, що Ларрі Спелман підтримує розмову, щоб він міг вивчати мене довше. Ми грали у кумедну гру. Він знав, що я тільки-но приїхала від мадам Су Лао Лінь з Бейрута і що Канцонері не буде моїм справжнім ім'ям.


Я не любив цієї гри. Рано чи пізно він згадає, хто я, і вся ця шарада вибухне. Але зараз я мало що міг з цим поробити. "Побачимося за хвилину", - сказав я. "Я повинен піти в туалет".


Я взяв із собою сумку і, не виходячи з кабінету чоловічого туалету, швидко переніс Вільгельміну і Гюго з валізи в їхні звичні місця: наплічну кобуру для Вільгельміни, пружні замшеві піхви для Хьюго. У Лівані зараз вжито заходів безпеки, тому не можна сідати в літаки зі зброєю. З іншого боку, туалетний набір, обшитий свинцевою фольгою, дуже добре подорожує з вами у валізі і виглядає абсолютно нешкідливо та непроникним для багажних рентгенівських апаратів. Будь-який митний інспектор, звичайно, може вирішити забрати його і подивитися, але життя сповнене шансів, і я чомусь ніколи не бачив, щоб інспектор митниці перевіряв туалетний набір. Вони будуть дивитися в шкарпетки ваших тапочок і нюхати мішечок з тютюном, щоб переконатися, що це не марихуана, але я ніколи не бачив жодного погляду в туалетний комплект.


Я вийшов із чоловічого туалету в набагато більшій безпеці.


* * *


Великий «крайслер», на якому Спелман їхав назад у місто, був заповнений балаканею Луї. Цього разу я оцінив його нескінченний сміливий монолог. Я сподівався, що це відверне від мене думки Спелмана.


Було трохи більше о 18:00. коли велика синя машина під'їхала до великого непоказного лофта на Прінс-стріт, недалеко від Бродвея. Я вийшов з машини останнім і подивився на пошарпаний знак на фасаді будівлі: «Оливкова олія Францині».


Ларрі Спелман провів нас через маленькі двері зі склінням, а потім відкритим холом, пройшовши невеликий офіс, де чотири жінки уважно працювали над своїми друкованими столами, затиснутими між сірими шафами для документів і стіною. Ніхто з них не глянув, коли ми проходили повз нього; у деяких компаніях краще не знати, хто ходить офісом.


Ми підійшли до дверей з матового скла, на яких був акуратно написаний напис Джозефа Франціні. Ніби всі ми були призовниками, які щойно прибули до навчального табору, ми підібралися і поставили валізи біля однієї стіни, а потім стали навколо і виглядали сором'язливими. Тільки Луї був несприйнятливий до полкових нюансів, які передбачала група; він перестрибнув через невеликі дерев'яні перила і, здавалося, обняв чопорну секретарку, яка підвелася з-за столу, коли побачила, що він увійшов.


Вона заверещала. - "Луї!" "Коли ви повернулися?"


Він задушив її поцілунками. «Тільки зараз, Філоміна, тільки зараз. Гей! Ти гарна, мила, просто гарна!» Він мав рацію. Коли вона насилу вивільнилася з його горіллоподібних обіймів, я зрозумів це. Незважаючи на свою зовнішність - окуляри без оправи, чорне волосся, зібране в тугий пучок, блузка з високим коміром - вона була справжньою італійською красунею, високою, стрункою, але з чудовими грудьми, напрочуд тонкою талією і повними округлими стегнами. Її овальне обличчя, підкреслене величезними карими очима і зухвалим зухвалим підборіддям, було прямо з Сицилії з


її оливковою шкірою, рельєфними рисами обличчя та важкими чуттєвими губами.


Вона сором'язливо посміхнулася в наш бік, відступивши з-за столу і поправляючи спідницю. На мить наші погляди зустрілися з іншого боку кімнати. Зустрілися і потримали, потім вона знову зайнялася тим, що сіла, і момент минув.


Спелман пройшов до столу і зник у відкритих дверях офісу позаду та праворуч від столу Філоміни. Луї влаштувався на розі секретарського столу, тихо розмовляючи з нею. Інші з нас знайшли місця на яскраво забарвлених пластикових стільцях прямо біля дверей.


Знову з'явився Ларрі Спелман, штовхаючи хромоване інвалідне крісло, де сидів величезний старий. Він був огидний, наповнював величезний інвалідний візок і розливався з обох боків. Він мав важити триста фунтів, можливо, більше. З-під пагорба жиру, що утворив його обличчя, блищали зловісні чорні очі, дивно облямовані темними колами, класичний приклад синдрому місячного обличчя, пов'язаний з лікуванням кортизоном.


Саме тоді я згадав те, що прочитав багато років тому: Джозеф Франціні був жертвою розсіяного склерозу. Він був у цьому інвалідному візку тридцять сім років - проникливий, зухвалий, безжальний, блискучий, сильний і скалічений дивним неврологічним захворюванням, що вражає центральну нервову систему. Він спотворює або порушує рухові імпульси, тому жертва може страждати від втрати зору, порушення координації, паралічу кінцівок, дисфункції кишечника та сечового міхура та інших проблем. Розсіяний склероз не вбиває, він просто мучить.


Я знав, що від розсіяного склерозу немає ліків, немає превентивного та навіть ефективного лікування. Як і більшість пацієнтів з розсіяним склерозом, Франціні захворів на цю хворобу, коли він був молодий, у віці тридцяти років.


Дивлячись на нього, я запитував, як він це зробив. За винятком кількох коротких періодів спонтанної ремісії, Франціні з тих пір був прикутий до цієї інвалідної коляски, стаючи товстим і пухким через брак фізичних вправ і свою любов до поїдання італійської пасти. Тим не менш, він очолював одну з найвпливовіших мафіозних сімей у світі з діловою хваткою та репутацією у колах злочинного світу, що поступається лише Гаетано Руджеро.


Це була людина, на яку я приїхав до Нью-Йорка попрацювати і знищити, якщо це можливо.


"Луї!" Він гаркнув скрипучим, але напрочуд гучним голосом. "Добре, що ти повернувся". Він сердито подивився на решту з нас. "Хто ці люди?"


Луї поспішив уявити. Він зробив жест. «Це Джіно Манітті».


"Bon giorno, дон Джозеф". Неандерталець наполовину вклонився покаліченому гіганту.


"Джорно". Францині глянув на Франка Локло.


У голосі Локло пролунало тремтіння страху. "Франко Локло", - сказав він. Потім його обличчя прояснилося. "З Кастельмара", - додав він.


Францині хмикнув і обернувся до мене. Я зустрів його пильний погляд, але це було нелегко. У цих чорних очах горіла ненависть, але я бачив ненависть раніше. Це було інше, що Папай Франціні ненавидів із пристрастю, з якою я ніколи раніше не стикався.


Раптом я зрозумів. Ненависть Францині була такою злобною, тому що вона не була спрямована проти однієї людини чи групи людей, чи проти країни чи ідеї. Францині ненавидів себе. Він ненавидів своє хворе тіло і, ненавидячи себе, ненавидів Бога, якого створив на свій власний образ.


Голос Луї перервав мої думки. «Це Нік Канцонері, дядько Джо. Він мій друг. Я зустрів його у Бейруті».


Я кивнув старому, не зовсім вклонившись.


Він підняв одну білу брову, або спробував. Результатом стала маніакальніша гримаса, коли одна сторона його рота відкрилася, а голова нахилилася набік від зусилля. "Друг?" - прохрипів він. «Тебе послали не заводити друзів. Ха!»


Луї поспішив його заспокоїти. «Він також один із нас, дядько Джо. Чекай, я розповім тобі, що він одного разу зробив».


Здавалося дивним чути, як дорослий чоловік називає іншого «дядьком Джо», але я вважаю, що це було частиною кілька юнацького підходу Луї до життя. А щодо того, що він міг розповісти про те, що я одного разу зробив, він і половини не знав.


Я посміхнувся Франціні настільки щиро, наскільки міг, але я справді не міг придумати, що сказати, тому просто знизав плечима. Це чудовий італійський вихід із будь-якої ситуації.


Якийсь час старий уважно дивився у відповідь, а потім швидким рухом руки наполовину повернув інвалідне крісло так, щоб він дивився на Луї. Це був чудовий хід для людини, якій хвилину тому було важко підняти брову.


«Забронюйте цих хлопців у «Менні», – наказав він. «Віддайте їм завтра, а потім скажи, щоб вони прийшли до Рікко». Він глянув на нас через плече. "Чорт забирай!" він сказав. «Тримаю в заклад, вони навіть не розмовляють англійською».


Він глянув на Луї. «Завтра увечері у нас вечірка у Тоні-Гарденс. Сьогодні день народження твоєї кузини Філоміни. Будьте там».


Луї щасливо посміхнувся. "Звичайно, дядько Джо".


Його кузина Філоміна мило почервоніла.


Старий спритно зняв інвалідний візок і своїм ходом подався назад до офісу. Спелман холодно глянув на мене ще раз, а потім пішов за своїм босом. Якби він колись знав, хто я, якось він згадав би.


Коли Манітті, Локло і я пішли за Луї з офісу в коридор, у мене виникло дуже неприємне почуття щодо Ларрі Спелмана.


Восьмий розділ.


Менні мав Chalfont Plaza, один з великих старих готелів на східній стороні центральної частини Манхеттена. Протягом своєї довгої історії Chalfont Plaza приймав як гостя не одного члена королівської родини Європи. Це, як і раніше, одна зі стандартних зупинок для заміських бізнесменів, що відвідують Нью-Йорк.


Кілька років тому група відомих бізнесменів купила Chalfont Plaza у її первісних власників як інвестицію в бізнес, а потім продала Еммануїлу Перріні, молодому амбітному бізнесмену з великим капіталом.


На вивісці на фасаді все ще написано "Chalfont Plaza", але мафія, через своє вічне его, називає його "Менні".


"Хочеш зупинитися та випити, Нік?" - Запитав Луї перед тим, як я увійшов до ліфта після реєстрації.


«Ні, дякую, Луї», - простогнав я. "Я виснажений."


"Добре", - весело погодився він. «Я зателефоную вам завтра вдень і повідомлю, що відбувається».


"Добре." Я зобразив останню доброзичливу посмішку і помахав на прощання, коли двері ліфта зачинилися. Втомився? Не тільки через зміну часових поясів я забув укласти Вільгельміну під подушку перед сном. Натомість я кинув її в кобуру поверх купи одягу, який залишив лежати на підлозі, коли роздягнувся.


Коли я прокинувся, вона була всього за чотири дюйми від мого рота і вказувала прямо на моє ліве око.


«Не рухайся, сучий сину, чи я тебе вб'ю».


Я йому повірив. Я лежав зовсім нерухомо, намагаючись пристосувати очі до миттєвого засліплюючого світла лампи на столі. Вільгельміна всього 9 мм, але в цей момент мені здалося, що я дивлюсь у дуло шістнадцятидюймової морської гвинтівки.


Я простежив за своїм поглядом вгору по стволу Вільгельміни до руки, яка тримала її, потім піднявся довгою рукою, поки не наткнувся на обличчя. Як і очікувалося, то був старий знайомий: Ларрі Спелман.


Мої очі горіли від втоми, і коли я повністю прокинувся, я відчув біль у тілі. Я гадки не мав, як довго я спав. Минуло близько тридцяти секунд.


Спелман смикнув рукою, і залізна ручка мого власного пістолета вдарилася мені по обличчю. Біль піднявся по моїй щелепі. Мені вдалося втриматись від крику.


Спелман посміхнувся і відсторонився, тримаючи пістолет націленим на мене. Він підвівся, схопився однією рукою за найближчий стілець і притягнув його до себе, навіть не відриваючи очей від мене.


Він відкинувся на спинку стільця і зробив знак Вільгельмін. "Сядь".


Обережно підвівшись, я підклав за собою дві подушки. Гарно і зручно, якщо не брати до уваги цього проклятого пістолета. Я глянув на годинник на столику. Три години, а оскільки крізь жалюзі не проникало світло, мало бути три години ночі. Я проспав близько четвертої години.


Я запитливо глянув на Спелмана і, коли остаточно прокинувся, вирішив, що він, мабуть, п'яний. В його очах був дивний вираз; схоже, вони неправильно фокусувалися. Потім я побачив, що зіниці звузилися. Він не був п'яний, він був збуджений!


Моя щелепа пульсувала від болю.


"Думаєш, ти досить розумний сучий син, чи не так, Картер?"


Я подумки скривився. Він розкрив моє прикриття, добре. Цікаво, чи сказав він ще комусь. Не те щоб це мало велике значення. Судячи з того, як все виглядало зараз, він мав весь час у світі, щоб розповісти це, кому він захоче.


"Я не почуваюся зараз дуже розумним", - визнав я.


Він дозволив собі легку посмішку. «Я нарешті згадав приблизно годину тому. Нік Картер. Ти працюєш на AX».


Проклятий героїн! Іноді це відбувається: запускається давно забутий спогад. Я бачив це раніше.


"Це було близько чотирьох років тому", - продовжив він. "Том Мерфі вказав мені на вас у Флориді".


"Хороша компанія, яку ти складаєш", - посміхнувся я. Під його фасадом бути видатним юристом, чепурний сивий Мерфі був одним з найуспішніших постачальників у країні порнографії. А у випадку Мерфі справа не тільки в сексі та героїні; він мав справу зі справжнім брудом.


Спелман погрозливо тицьнув у мене пістолетом. "Хто ще в цьому з тобою?"


Я похитав головою. "Якщо ви знаєте, що я Нік Картер, ви знаєте, що я зазвичай працюю один".


"Не цього разу. Як тільки я згадав, хто ти, я зателефонував до Бейрута. Су Лао Лінь мертва. Чарлі Харкінс мертвий. Гарольд у лікарні».


"Так?" Принаймні ця частина мого плану спрацювала.


Спелман посміхнувся. "Отже, цього разу ти не міг працювати один. Це китайське дівчисько було вбито майже через півтори години після того, як


ваш рейс злетів”.


"Ой?" Я впіймав себе на добрій думці. Мені спало на думку, що якби Спелман подумав, що зі мною працюють інші люди, це міг би виграти мені час. Я міг би навіть залучити деяких законних членів родини Францині. Незабаром вони можуть довести, що це розіграш, але принаймні це викликатиме деякий жах.


Я викинув цю останню думку з голови. Моїм першим завданням було не викликати жаху. Це було, щоб забратися звідси живим. Прямо зараз шанси були не надто добрими.


"Якби зі мною хтось працював, - обурився я, - чому, як ти думаєш, я сказав би тобі?"


Дуло Люгера описувало невеликий гурток у повітрі. "Папа Франціні захоче отримати всю історію", - сказав він. Ще один маленький гурток у повітрі. "І коли я піду і скажу йому, я дам йому кожну частинку".


Ще один бал на мою користь! Спелман ще нікому не сказав. Якби я міг просто позбутися його до того, як він позбувся мене, все могло б почати налагоджуватися. Старт із положення напівлежачи без зброї на м'якому ліжку не був для мене хорошим початком, але мені треба було щось робити.


Мені треба було підвести його досить близько, щоб схопити його, і єдиний спосіб, яким я зможу це зробити, – це спровокувати його на напад на мене. Думка про навмисне спровокування нападу озброєного, героїнового наркомана, що залітає, була не з найщасливіших, які в мене коли-небудь виникали. Мої шанси були дуже малі. З іншого боку, альтернативи я не бачив.


«Ти ідіот, Спелмане, – сказав я.


Він тицьнув у мене пістолетом. Здавалося, це його улюблений жест.


«Почни говорити, сіпайся, або ти помреш».


Я вибухнув. - "Стрілай!" Ти не зможеш убити мене, поки не дізнаєшся, з ким я працюю. Ти це знаєш. Батьку не сподобається, Ларрі. Використовуй свою голову - якщо в тебе є голова з цією дозою героїну, що біжить по твоїх венах. "


Він подумав про це на мить. За нормальних обставин я думаю, що Ларрі Спелман був досить розумною людиною. Прогулюючись хмарою героїну, він важко міг змінити напрям своїх думок.


Я говорив далі. Чим більше я говоритиму, тим довше житиму. «Як такий славний єврейський хлопчик, як ти, потрапив у мафію, Ларрі?»


Він проігнорував мене.


Я спробував інший гамбіт. «Ваша мати знає, що виростила героїнового наркомана, Ларрі? Вона має пишатися собою. Скільки інших матерів можуть сказати, що їхні сини виявилися наркоманами, які проводять більшу частину свого життя, штовхаючи товстого старого в інвалідному візку? Б'юся об заклад, вона весь час говорить про тебе, ти знаєш: «Мій син лікар, Мій син адвокат, а потім з'являється твоя бабуся зі словами «Мій син наркоман»…»


Це було по-дитячому і навряд чи приводило його в шалену лють. Але це справді дратувало його, хоча б тому, що мій голос переривав його оповиті сміттям думки.


"Заткнися!" - Досить спокійно наказав він. Він зробив півкроку зі стільця, на якому сидів, і майже недбало вдарив мене боком люгера.


Але цього разу я був готовий.


Я повернув голову вправо, щоб уникнути удару, і в той же момент різко змахнув лівою рукою вгору і назовні, спіймавши його зап'ястя різким ударом карате, який мав змусити його впустити пістолет, але цього не сталося.


Я перекотився вліво на ліжку, схопив його зап'ястя і притис його долонею вгору до білих простирадл, а потім опустив плече через плече, щоб чинити максимальний тиск. Інша його рука обвила мою талію, намагаючись відірвати мене від скутої руки.


Він притискав мою праву руку до мого власного тіла. Я зробив швидкий конвульсивний рух, вигнувши спину і підставивши одне коліно під себе для важеля, і я зміг звільнити руку. Тепер у мене були вільні обидві руки, щоб працювати з його рукою з пістолетом, ліва притискала його зап'ястя якнайсильніше, а права хапала його пальці, намагаючись відігнути їх від пістолета.


Я звільнив один палець і почав повільно, невблаганно згинати його. Його пальці були фантастично сильними. Тиск навколо моєї талії раптово ослаб. Потім його вільна рука обвилась через моє плече, і довгі кістляві пальці вчепилися мені в обличчя, зачепилися за мою щелепу і смикнули голову назад, намагаючись зламати шию.


Ми мовчки боролися, крекчучи від зусилля. Я працював над цим пальцем-пістолетом, прагнучи важеля, водночас використовуючи всю свою силу волі та м'язи, щоб тримати голову опущеної.


Я набрав восьму дюйми за допомогою пальця, але в той же час відчув, як мою голову відштовхують назад. Пальці Спелмана глибоко встромилися в моє горло під моєю щелепою, гротескно деформуючи мій рот, його долоня притиснула мій ніс. За мить, коли сонна артерія буде відрізана, я знепритомнів.


Рожевий серпанок затуманив мої очі, і білі смуги болю промайнули в моєму мозку.


Я відкрив рота і сильно прикусив один із пальців Спелмана, відчуваючи, як мої зуби врізаються в нього, ніби це був шматок смаженого на грилі ребра. Гаряча кров ринула мені в рот, коли мої зуби стиснулися


натикаючись з його суглоб, шукаючи слабкість суглоба, потім прорізає сухожилля, роздавлюючи ніжну кістку.


Він закричав і висмикнув руку, але моя голова пішла разом із нею, вчепившись йому в палець зубами. Я жорстоко розірвав його, як собака кістку, відчуваючи, як на губах та обличчі залиті кров'ю. У той же час я посилив тиск на руку з пістолетом. Його палець тепер згинався, і мені залишалося лише повернути його назад.


Але мої ниючі щелепи послабшали, і я почав втрачати хватку на його пальці. Раптовим ривком він вирвався на волю, але водночас пальці іншої руки послабили хватку на Вільгельміні, і «люгер» упав на підлогу поруч із ліжком.


Обійнявши один одного, ми корчилися на ліжку в болісній агонії. Його нігті шукали мої очні яблука, але я уткнулася головою в його плече для захисту і схопилася за пах. Він повернув стегна, щоб захистити себе, і ми скотилися з ліжка на підлогу.


Щось гостре і непохитне встромилося мені в голову, і я зрозумів, що вдарився об кут столика. Тепер Спелман був на вершині, його гостре обличчя за кілька дюймів від мене, його зуби вишкірилися в маніакальній усмішці. Один кулак ударив мене по обличчю, а інша рука притулилася до мого горла в задушливому захопленні, ослабленим його знівеченим пальцем.


Я притис підборіддя до шиї щосили і проткнув йому очі витягнутими пальцями, але він в останню хвилину повернув голову, щоб захистити їх, щільно прикривши їх.


Я схопився за одне велике вухо і люто смикнув, повертаючись. Його голова різко повернулася, і я вдарив долонею по його гострому носі. Я відчував, як хрящ відірвався від сили удару, і кров ринула мені на обличчя, засліплюючи мене.


Спелман видав розпачливий крик, коли я вирвався з його хватки і викотився. Якусь мить ми стояли рачки, важко дихаючи, задихаючись, заляпані кров'ю, як дві поранені тварини в сутичці.


Потім я помітив Вільгельміну осторонь і біля столика. Опустивши руки та коліна, я стрімко пірнув, зісковзнувши вперед на животі, коли я впав на підлогу, витягнувши руки і тримаючи пальці за пістолет. Мій ніготь подряпав рукоятку пістолета, і я знову зробив випад. Я відчув сильне тріумфування, коли моя долоня впала на рукоятку, і мої пальці звично обвилися навколо неї.


У мене був пістолет, але Спелман, як якийсь великий кістлявий кіт, був уже нагорі, його велика рука притискала мою простягнуту руку, а інший його кулак, наче поршень, врізався мені в ребра. Я перекинувся на спину, перекочуючи плече зліва направо і підтягуючи коліна так, щоб мої ноги притиснулися до грудей удвічі.


Потім я різко штовхнув ногами назовні, як пружина, що розкручується. Одна нога потрапила Спелманові в живіт, інша - у груди, і він відлетів назад, опустивши хватку на моєму зап'ясті. Він приземлився на дупу, інерція перенесла його на спину. Потім він перекотився вправо, повертаючи голову вниз і вниз, і став навшпиньки обличчям до мене.


Він став навколішки, руки були підняті, трохи складені чашею, готовий атакувати. Його обличчя було залите кров'ю зі зламаного носа. Але в блідо-блакитних очах виблискувала цілеспрямована завзятість.


Я вистрілив йому прямо в обличчя з відстані близько восьми дюймів. Його риси, здавалося, стиснулися всередину, але він залишився стояти на колінах, його тіло хиталося.


Він був уже мертвий, але мій палець інстинктивно ще двічі зрушив з курка, висипаючи ще дві кулі в це понівечене обличчя.


Потім тіло впало вперед і нерухомо лежало на килимі переді мною, одна млява рука пляснулася мені по нозі. Я залишився на місці, задихаючись, мої груди здіймалися. Сторона моєї голови пульсувала від удару прикладом пістолета, і здавалося, ніби у мене зламано щонайменше два чи три ребра. Пройшло п'ять хвилин, перш ніж я, нарешті, зміг піднятися на ноги, а потім мені довелося триматися за столик, щоб не впасти.


Спочатку я боявся, що звук трьох пострілів змусить когось бігти, але в моєму затуманеному стані я не міг придумати, що я міг би з цим вдіяти, якби хтось це зробив, тому я просто стояв там тупо, намагаючись заспокоїти свої розбиті почуття зібратися разом. У будь-якому іншому місті світу поліція постукала б у мої двері за лічені хвилини. Я забув, що перебуваю в Нью-Йорку, де мало хто дбає і де ніхто не втручається, якщо він може допомогти.


Нарешті я переступив через тіло Спелмана і поплентався у ванну. Десять хвилин гарячого душу і кілька хвилин сильного холоду творили дива з моїм пораненим тілом і допомогли очистити мій розум.


Зважаючи на те, що сказав Спелман, я був майже впевнений, що він не звертався ні до кого зі своєю інформацією, як тільки з'ясував, хто я. Я оцінив це у своїй голові. Він сказав, зокрема, щось про те, «коли Папай Франціні дізнається про це». Досить добре. Тоді я був впевнений з цього приводу принаймні на даний момент. Або принаймні я міг на це сподіватися.


Тепер я ще зіткнувся з проблемою просто зараз. Про те, щоб мене знайшли в одній кімнаті з пошарпаним трупом Ларрі Спелмана, не могло бути й мови. Така ситуація не могла бути перевагою у моїх стосунках із родиною Францині. І я, звісно, не хотів втручання поліції. Доведеться його позбутися.


І мені довелося б позбутися його так, щоб його не знайшли якийсь час.


Францині будуть засмучені відсутністю Ларрі Спелмана, вони будуть люті, якщо він виявиться мертвим. І лють може змусити людей задуматися: одного разу я з'явився в Бейруті, а через чотири дні найкращий виробник фальшивих документів для мафії на Близькому Сході був мертвий, разом з їхнім колегою - китайським агентом. Потім, менш ніж через двадцять чотири години після мого прибуття до Нью-Йорка, було вбито одного з найвищих лейтенантів Франціні. Я не хотів, щоб Францині замислювалися над цією тенденцією. Ларрі Спелмана поки що не вдалося знайти.


Я думав про це, поки одягався. Що робити з шістьма футами п'ятьма дюймами мертвого та побитого гангстера? Я не міг відвести його до вестибюлю і зловити таксі.


Я подумки пробіг через те, що знав про готель, з того моменту, як я увійшов до вестибюлю з Луї, Манітті та Локло, до того моменту, коли я прокинувся з дулом Вільгельміни, що дивилася на мене. Нічого особливого, тільки невиразне враження від важких червоних килимів, дзеркал у позолочених рамах, коридорних у червоних куртках, що натискають на кнопки ліфтів самообслуговування, антисептичних коридорів, пральні за кілька дверей від моєї кімнати.


Нічого особливого не допомогло. Я оглянув свою кімнату. Я проспав у ній кілька годин, мало не помер у ній, але насправді я не дивився на неї. Це було досить стандартно, зараз трохи безладно, але стандартно. Стандарт! То був ключ! Практично в кожному готельному номері Нью-Йорка є не надто помітні суміжні двері, що ведуть до сусіднього номера. Двері завжди були надійно замкнені, і вам ніколи не давали ключ, якщо ви не замовляли суміжні номери. Проте ці двері завжди чи майже завжди були тут.


Як тільки я подумав про це, вона відразу дивилася мені в обличчя. Звичайно ж, двері поряд із шафою. Вона просто так добре вписалася у дерев'яну конструкцію, що ви навіть не помітили цього. Я недбало спробував ручку, але, звичайно, її було закрито.


Це було проблемою. Я вимкнув світло у своїй кімнаті і подивився на щілину між підлогою та нижнім краєм дверей. З іншого боку, світла не було. Це означало, що вона була порожня, або житель спав. На той час, мабуть, спав, але перевірити варто.


У моєму номері був номер 634. Я набрав 636 і затамував подих. Мені пощастило. Я дав йому зателефонувати десять разів, а потім повісив слухавку. Я знову ввімкнув світло і вибрав дві сталеві відмички з набору із шести, які я завжди ношу у своєму туалетному наборі. Ще за мить суміжні двері були відчинені.


Відкривши її, я швидко підійшов до іншої стіни і ввімкнув світло; вона була порожня.


Повернувшись до своєї кімнати, я поділ Спелмана і акуратно склав його одяг, поклавши його на дно своєї валізи. Потім я затяг його до сусідньої кімнати. Повністю оголеного, з кривавою місивом на обличчі, його не можна було одразу впізнати. І, наскільки я пам'ятаю, його ніколи не заарештовували, тому його відбитки пальців не були у досьє, а його ідентифікація ще більше затримається.


Я залишив тіло Спелмана в душі із зачиненими дверима з матового скла і повернувся до своєї кімнати, щоб одягнутися.


Внизу біля стійки реєстрації я перервав молодого клерка у червоній куртці. Йому не подобалося, що його відривають від документів, але він намагався не показувати це надто багато. "Так сер?"


«Я в кімнаті шість тридцять чотири, і якщо шість тридцять шість, поряд зі мною, порожня, я хотів би прийняти туди свою подругу. Вона… е-е… він прийде згодом».


Він розуміюче посміхнувся мені. «Звичайно, сер. Просто зареєструйте тут свого друга». Він повернув на мене блокнот.


Розумний хлопець із дупою! Я підписав ім'я Ірвінга Фейна та адресу, яка склала, і заплатив двадцять три долари за першу ніч проживання.


Потім я взяв ключ і повернувся нагору. Я увійшов у 636, взяв табличку "Не турбувати" і повісив її за дверима. Я вважав, що з цією табличкою на дверях може пройти три чи чотири дні, перш ніж хтось зробить більше, ніж перевірку.


Я повернувся до своєї кімнати і подивився на годинник. Чотири години ранку. Минуло лише годину з того часу, як Спелраан розбудив мене. Я позіхнув і потягся. Потім я знову зняв одяг і акуратно повісив його на один із стільців. Цього разу я переконався, що Вільгельміна поклали під мою подушку, перш ніж лягти в ліжко.


Потім я вимкнув світло. О четвертій годині ранку в Нью-Йорку робити нічого.


Я заснув майже миттєво.


Дев'ятий розділ.


Наступного ранку я виїхав з «будинку Менні» до дев'ятої години. Одяг Спелмана був упакований разом з моєю в валізу як і одне з простирадл і наволочка, залиті кров'ю.


Від Chalfont Plaza я взяв таксі, прямуючи в центр Лексінгтоном, і поїхав до готелю Chelsea на Двадцять третій вулиці, недалеко від Сьомої авеню. У наші дні це щось на кшталт забитого старого готелю, який приваблює безліч незвичайних персонажів. Однак він мав свої дні слави. Там зупинялися Ділан Томас, Артур Міллер та Джефф Берріман. Моя головна причина переїхати туди була далека від літературної ностальгії: тіла Ларрі Спелмана не було поруч.


Насамперед я послав за коричневим обгортковим папером і клубком шпагату. Потім я акуратно загорнув одяг Спелмана, простирадло і наволочку і відніс пакет на пошту.


Я відправив посилку Папаю Франціні. Зворотна адреса гласила: "Гаетано Руджеро, 157 Томпсон-стріт, Нью-Йорк, штат Нью-Йорк, 10011". Чим довше тіло Спелмана залишалося невідкритим, тим краще, але щойно воно було знайдено, я хотів, щоб підозри зникли з мене. На даний момент я не знав про будь-які конкретні погані відносини між Руджеро і Франціні, але як тільки цей пакет буде доставлений, вони будуть.


Нинішня поштова система така, що я можу покладатися - з розумною впевненістю - на той факт, що посилка третього класу, відправлена поштою з Двадцять третьої вулиці на Прінс-стріт, на відстані близько тридцяти кварталів займе не менше тижня.


Я зайшов у Angry Squire, приємний маленький бар на Сьомій авеню за рогом від готелю, і неквапливо пообідав, запивши двома кружками гарного елю Уотні. Потім я зателефонував Луї до його квартири у Віллідж.


Луї, як завжди, був у захваті. «Гей, Нік! Що трапилося, чуваку? Я намагався додзвонитися до Менні Плейс, але вони сказали, що ти виписався».


«Так. Надто вже шикарно для мене. Я переїхав до «Челсі».


«Чудово! Чудово! Я знаю це місце. Гей, послухай, Ніке. Дядько Джо хоче нас бачити сьогодні вдень.


Я ставив собі запитання, чи є в мене вибір. "Звичайно, чому б ні".


"Добре. Близько двох годин. В офісі дядька Джо».


"Добре", - запевнив я його. "Там і побачимося".


Це був приємний день, і я пішов неквапливо. Я багато років не бачив Нью-Йорка. У деяких відносинах він сильно змінився, в інших він виглядав саме так, як я пам'ятав, мабуть, так само, як п'ятдесят або сто років тому.


Я пішов на Шосту авеню, потім подався до центру міста. Шоста авеню до Чотирнадцятої вулиці все ще виглядала так само, але змінилася, і на мить я не міг її впізнати. Потім мене осяяло, і я посміхнувся сам до себе. Я став таким космополітом, що більше не помічав деяких речей. Шоста авеню від Двадцять третьої вулиці до Чотирнадцятої була майже повністю пуерториканською. Розмови, які я чув навколо себе, були здебільшого іспанською мовою.


Ґрати стояли там же, але тепер носили іспанські імена; Грот EI, Ель-Серрадо, Ель-Портокеньйо. Як я пам'ятав, старі італійські делікатеси все ще були там, але тепер це були винні льохи з більшою кількістю фруктів та меншою кількістю овочів. У всякому разі, Шоста авеню була чистішою, ніж будь-коли, а круглі, життєрадісні латиноамериканські дівчата, що клацали повз свої високі підбори, були великим кроком вперед у порівнянні з повільно рухомими вирами літніх дам зі своїми сумками для покупок, які раніше заповнювали . .


Чотирнадцята вулиця була схожа на Калле Каторсе в Сан-Хуані, але з півдня на Третю вулицю стався різкий перехід. Тут все було так само, як і завжди: невелика частина Селища, господарські магазини, аптеки, продуктові магазини, делікатесові магазини, десятицентові магазини, кафе. На цій ділянці проспекту ніколи не було особливої етнічної приналежності та й зараз її не було.


То був натовп поліглотів; акуратно одягнені бізнесмени в аташе, мандрівні хіпі з волоссям до плечей і синіх джинсах, шикарні домогосподарки, штовхають чорні пластикові дитячі коляски, шкутильгають старенькі з кривими рисами обличчя і порожніми очима, діти, озброєні бестильними перцями. Змішаних пар було більше, ніж я пам'ятав.


На Третій вулиці я повернув на схід повз Макдугала і Саллівана, потім знову рушив на південь Томпсон-стріт, з сумною посмішкою спогадів на моєму обличчі. Томпсон-стріт ніколи не змінюється. На всьому шляху вниз до Прінс-стріт це старе італійське село: тихі посаджені деревами вулички, облямовані суцільними рядами коричневого каменю, кожна з яких має ряд сходів, що ведуть до важких дубових вхідних дверей, кожна з яких обрамлена залізними перилами, призначеними для не дозволяйте людям впасти на крутий ряд бетонних сходів, що ведуть до підвалу. Чомусь при забудові Села наприкінці 1880-х років двері льоху завжди ставили попереду, а не ззаду.


Тут темп інший, ніж десь у місті. Шум здається приглушеним, дія сповільнюється. Літні люди стоять групами по двоє і троє, ніколи не сидять на ганку, а просто стоять розмовляючи; товстогруді домогосподарки виглядають з верхніх вікон, щоб поговорити з сусідами,


що стоять на тротуарі внизу.


На обгородженому ігровому майданчику молодшої середньої школи Святої Терези місцеві молоді італійські хлопці, які давно закінчили школу, поєднуються з дітьми у вічній грі в софтбол. Тротуарами чорноокі, чорняві італійські дівчата йдуть, дивлячись прямо вперед, якщо вони одні. Якщо вони з групою дівчат, вони звиваються і жартують, постійно розмовляють, бігають очима вгору та вниз вулицею, змушуючи їх сміятися.


На Томпсон-стріт мало підприємств, іноді буває кондитерська, неминуче темно-зелена з вицвілим напівзрізаним навісом, що вкриває газетний кіоск; пара-трійка делікатесів з величезними салямі, що висять у вікнах; тут і там аптека, майже завжди на розі. Однак на Томпсон є похоронні бюро – три з них. Ви йдете до одного, якщо ви друг Руджеро, до іншого, якщо ви дружите з Францині, до третього, якщо у вас немає жодних зв'язків з якоюсь родиною або якщо так, але не хочете, щоб вони знали.


Також на Томпсон, між Х'юстон-стріт та Спрінг, є п'ять ресторанів, гарних італійських ресторанів, з акуратно розшитими скатертинами, свічкою на кожному столі, маленьким баром уздовж однієї стіни сусідньої кімнати. Сусіди часто п'ють у барах, але ніколи не їдять за столиками. Вони їдять вдома кожен вечір, кожен прийом їжі. Тим не менш, ресторани чомусь переповнені щовечора, хоча вони ніколи не рекламуються - вони, здається, просто приваблюють пари, кожна з яких якимось чином виявила свій маленький італійський ресторан.


До того часу, коли я дістався Спрінг-стріт і повернув ліворуч у бік Західного Бродвею, я так поринув у атмосферу старого італійського кварталу, що майже забув, що моя участь була чимось менш ніж приємною. Великі старі італійські сім'ї, які живуть на південь від Х'юстон-стріт, на жаль, не виключають один одного з мафії.


Я прибув до «Францині оливкової олії» рівно о другій годині дня. Двоюрідна сестра Луї Філоміна була одягнена в білий светр, що підкреслює її груди, і коричневу замшеву спідницю, яка застібалася спереду лише частково, так що, коли вона рухалася, добре видно було добре сформовану ногу. Це було набагато більше, ніж я очікував від консервативно одягненої Філоміни напередодні, але я не з тих, хто скаржився на дуже привабливу дівчину в більш відвертому одязі.


Вона провела мене до кабінету Попая з ввічливою усмішкою та безособовим виглядом, який вона могла б використовувати для миття вікон чи прибиральниці.


Луї вже був там, підстрибуючи. Він розмовляв із Попаєм. Тепер він повернувся, стиснув мою руку в гарячому рукостисканні, ніби мене не бачив кілька місяців, і поклав іншу руку мені на плече. "Привіт Нік! Як справи? Радий тебе бачити!"


Величезний старий в інвалідному візку за чорним столом вп'явся в мене поглядом. Він неохоче кивнув головою і махнув рукою. "Сідай." Я сів на стілець із прямою спинкою, сів і схрестив ноги. Луї взяв інший, розгорнув його, а потім сів верхи на ньому, схрестивши руки на спині.


Папай Франціні трохи похитав головою, ніби Луї був загадкою, яку він ніколи не міг розгадати. Товсті пальці намацали коробку з-під сигар на його столі і зняли целофан із довгої чорної сигари. Він сунув сигару в рота, запалив її від прикурювача на столі, а потім глянув на мене крізь дим.


«Луї, здається, думає, що ти страшенно гарний».


Я знизав плечима. «Я можу впоратися із собою. Я був поряд».


Якийсь час він дивився на мене, оцінюючи товар. Тоді він, мабуть, ухвалив рішення. «Добре, добре, – промимрив він. Він порався з обох боків свого інвалідного крісла, ніби щось шукав, потім підняв голову і заволав:


«Філоміна! Філомін! Чорт забирай! У тебе мій портфель?


Негайно з'явилася кузина Луї, хоча її вишукана грація не дозволяла її рухам здаватися поспішними. Вона поклала пошарпаний старий сірий аташе перед Попай і мовчки вислизнула.


"Ти бачив цього проклятого Ларрі?" - Пробурчав він Луї, розстібаючи застібки. "Його не було весь день".


Луї розвів руками долонями вгору. "Я не бачив його з учорашнього дня, дядько Джо".


"Я теж", - прогарчав старий.


Слава Богу! Це означало, що Спелман не спілкувався з Францині доти, як підійшов мене розбудити. Я, мабуть, міг би подякувати дії героїну за цей промах.


Папай Франціні взяв пачку паперів з кейса аташе, якийсь час вивчав першу сторінку, а потім поклав їх на футляр перед собою. Його голос, всі його манери раптово змінилися, і тепер він став бізнесменом.


«Відверто кажучи, Нік, ти не та людина, яку я вибрав би для цієї роботи. Ми недостатньо добре тебе знаємо, і я віддав би перевагу комусь, хто працював у цій організації. Однак Луї тут каже, що хоче тебе, і якщо він думає, що може тобі довіряти, то це головне».


Я сумніваюся - виразно вигукнув його погляд.


"Як скажеш, дон Джозеф".


Він кивнув головою. Звичайно, що б він не сказав. «Справа в тому, – продовжив він, – що у цієї організації останнім часом виникли деякі труднощі. Наші справи стопоряться, у багатьох наших людей проблеми з копами, Руджеро переміщуються ліворуч і праворуч. Іншими словами, так чи інакше, ми, здається, втратили контроль над справами. Коли це відбувається в бізнес-організації, ви викликаєте спеціаліста з ефективності та вносите деякі зміни. Що ж, я вважаю нас бізнес-організацією і збираюся просто її покращити.


Папай Франціні сильно затягнувся сигарою і потім направив її крізь дим на Луї. «Ось мій експерт із ефективності».


Я подивився на Луї, згадавши, як швидко змінилося уявлення про нього в Бейруті. Зовні його манера поведінки передбачала будь-що, тільки ефективність. Я починав любити цю людину. Хоча я був певен, що він розумніший, ніж здавався спочатку, я сумнівався, що він був дуже крутий.


Попай продовжував, ніби читаючи мої думки. «Луї набагато крутіше, ніж думає більшість людей. Я виховав його в такий спосіб. Наче він був моїм власним сином». Його обличчя скривилося в усмішці, дивлячись на племінника, який усміхнувся йому у відповідь. "Вірно, Луї?"


"Добре, дядько Джо". Він виразно розвів руками, його смагляве обличчя сяяло.


Історія Францині крутилася у мене в голові, коли я одним вухом слухав явно часто повторювану історію Попая про те, як Луї зростав тим чоловіком, яким він його виховав.


* * *


Аж до Другої світової війни троє братів Францині були однією командою. Батька Луї, Луїджі, був убитий під час висадки морської піхоти на Гуадалканалі у серпні 1942 року; юного Луї забрав Джозеф.


На той час Джозеф боровся з руйнівною дією РС, хоча він все ще міг ходити нерівною ходою і керувати машиною. Йому також доводилося боротися зі своїм старшим братом Альфредо; два брати неухильно розходилися, і після смерті Луїджі їхні сварки переросли у жорстоку війну за контроль над сімейними інтересами.


Якби розкол між братами продовжився, вся родина Францині, як центр влади мафії, була б підірвана. Джозеф не збирався цього допустити. У лютому 1953 року він домовився про мир із Альфредо. У день зустрічі він узяв свій Каділлак один, щоб забрати Альфредо, і два брати поїхали на схід, з Вілліджа.


Це був останній раз, коли хтось бачив Альфредо Франціні.


Джозеф стверджував - і продовжував стверджувати - що після того, як вони відвідали будинок Альфредо в Нью-Джерсі, він відвіз свого брата назад до міста, залишивши його на Салліван-стріт - на тому місці, де він його підібрав. Ніхто ніколи не міг довести протилежне. Офіційно Альфредо Франціні викрали на вулиці Нью-Йорка невідомі особи. Неофіційно владі було видніше.


Тільки Джозеф Франціні міг підтвердити їхні підозри, і Джозеф Франціні ніколи не відступав від своєї історії.


Джозеф продемонстрував велике бажання помститися тому, хто викрав його брата. Він узяв дружину Альфредо, Марію Розу, у свій дім – «для захисту», – сказав він, – разом із її донькою Філоміною, якій на той час було лише три роки. Через два роки Марія Роза померла від раку, але Джозеф продовжував піклуватися про дітей двох братів, як про своїх власних. Він ніколи не був одружений.


* * *


Папай Франціні продовжував говорити, чітко виражена гора плоті, укладена в хромовану брезентову клітку з колесами зі спицями.


«… Отже, я відправив Луї до Колумбійського універу, і він отримав диплом з відзнакою. З тих пір він керує бізнесом з виробництва оливкової олії Franzini, і це майже єдине, що ми маємо, що приносить дохід, який повинен. "


"Що ти вивчав, Луї?" Мені було цікаво.


Він сором'язливо посміхнувся. «Ділове адміністрування. Ось чому дядько Джо думає, що я зможу налагодити деякі наші операції».


"Про які операції ми говоримо?" - Запитав я старого.


Він глянув на мене.


"Дивися", - сказав я. «Якщо ви хочете, щоб я працював з Луї, я повинен знати, у що ми вплутуємось. Ви забуваєте, я щойно прийшов сюди».


Він кивнув головою. "Добре. Ми говоримо зараз про порно, цінні папери, вантажні автомобілі, торгові автомати, пральні, магазини харчування та наркотики.»


"Жодної проституції?"


Він із зневагою відмахнувся від цієї ідеї. "Ми залишаємо це чорним сутенерам". Він виглядав замисленим. "У нас, звичайно, є й інші операції, але з тими, які я назвав, у нас проблеми".


Я повернувся до Луї. "Ви зробили висновки щодо цього?"


Він зітхнув і виглядав трохи збентеженим. "Добре…"


Попай пояснив. «Луї ніколи не брав участі в жодній з операцій. Я багато працював, щоб не допустити його нікуди, окрім оливкової олії, і це нормально».


Я намагався не посміхатися. У Червоному Фесі в Бейруті, після того, як я витягнув свій козир тюбиком героїну, Луї в манерах


мав на увазі, що він був прямо там, один із людей свого дядька, що стоїть за всіма рекетами Францині. Насправді він майже нічого не знав про їхній внутрішній пристрій. І Франціні хотів, щоб він розібрався із «операціями»? Мабуть, виявився мій скептицизм.


«Так. Я знаю», - сказав Попай. «Можливо, це звучить шалено. Але як ідуть справи… щось треба робити. Я думаю, Луї може це зробити, спростивши нашу ділову практику.


Я знизав плечима. «Це твоя гра із м'ячем. Куди мені увійти?


«Луї – мій експерт з ефективності. Я хочу, щоб ви – хтось із новачків в організації – допомогли мені. Всі ці хлопці працюють на мене і роблять те, що я говорю. Але іноді їх потрібно переконати прямо. Якщо вони не захочуть, щоб Луї колупався в їхніх операціях, бо вони, мабуть, обманюють мене десь по ходу справи – я знаю це. Якщо Луї піде один, вони намагатимуться обдурити його. Якщо ви підете, вони будуть знати, що я послав тебе, щоб вони знали, що це походить прямо від мене, і ні хрону про це ".


Для роботи, яку я мав виконувати для дядька Сема, це була послана небесами можливість. "Добре. Тепер, ви згадали порно, цінні папери, вантажні автомобілі, торговельні автомати, пральне харчування та наркотичні засоби. Що таке „вантажівки“?»


Старий ухопився за обидва колеса свого інвалідного крісла грубими руками і відсунувся від столу на фут або близько того, перш ніж відповісти. «Вантажівки» - це те, що ми називаємо нашою операцією з викрадення вантажівок, яку веде Джо Політо. Це в основному дрібниці з області одягу, іноді трохи обладнання, такого як телевізори або плити. Днями ми вивезли триста печей із Брукліна. Вийшло погано. Копи, федерали, навіть Руджеро, усі заважають”.


"Руджеро?" Я був здивований. Якщо він думав, що зараз має проблеми з Руджеро, зачекайте, поки він не отримає той пакет з одягом Ларрі Спелмана!


Він відпустив Руджеро махом руки. "Нічого особливого. Днями деякі з наших хлопчиків підібрали вантажівку з одягом, а потім пара хлопчиків Руджеро викрала її у наших хлопчиків».


"Я думав, що все було узгоджено між сім'ями в Нью-Йорку".


Він кивнув масивною головою. «Зазвичай. На цей раз Руджеро сказав, що це помилка, що його хлопці зробили це самостійно».


Я сміявся. "Ви вірите в це?"


Він глянув на мене у відповідь. Легковажність не була частиною способу життя Папая Францині. "Так знаю. Іноді тобі доводиться дозволяти хлопчикам йти на справу самим собою. Коли ти намагаєшся контролювати їх на всі сто відсотків, то у тебе виникає багато внутрішніх проблем».


Я міг бачити його думку: «А як щодо інших операцій?»


«Практично те саме. Нічого особливого. Здається, справи йдуть погано. Я думаю, це може бути тому, що за ці роки ми надто розслабилися, витратили надто багато часу, намагаючись робити все законно. Ми досягли більшого успіху, коли грали жорстко. Це те, до чого хочу повернутися. Грати жорстко! Хороші бізнес-процедури, але жорсткі! "


Він зробив паузу. «До речі, ви можете використати двох прибулих із вами, якщо вони вам потрібні. Просто дайте їм тиждень чи два, щоб вони звикли до міста, от і все».


"Правильно."


"Це нагадує мені." Він наполовину повернувся у своєму інвалідному кріслі, тож його вказали на дверний отвір. "Філоміна!" він гукнув. «Філоміна! Ми вже отримали звіт із Бейрута?»


Вона одразу з'явилася у дверях. "Ні", - тихо сказала вона. "Поки нічого." Вона знову зникла.


"Чорт забирай!" він вибухнув. «Цей звіт мав бути вчора, і його ще немає! Я не можу знайти Ларі! Весь цей проклятий бізнес розвалюється!


"Він ще не знає і половини", - подумав я.


Було чудово те, як він міг перемикатися з однієї особи на іншу, від холодного, самооціночного бізнесмена з ретельно структурованими пропозиціями до кричущого, роздратованого італійського тирана, дратівливого, коли справи йшли не так, як треба, і похмурого, коли це відбувалося.


Тепер він стукнув кулаком по підлокітнику інвалідного візка. "Чорт забирай! Тобі треба залагодити це. Зараз! І знайди Ларрі також. Він, напевно, десь страшенно зарядився героїном.


Луї встав і попрямував до дверей, але зупинився, коли побачив, що я залишаюся сидіти.


Старий вп'явся поглядом. "Добре?"


Я знизав плечима. «Мені дуже шкода, дон Джозефе. Але я не можу працювати безкоштовно. Мені потрібні гроші наперед».


Він пирхнув. «Гроші! Чорт! Залишся зі мною, у тебе буде багато грошей». Мить він похмуро дивився на мене, потім знову повернувся до дверей. "Філоміна!" він закричав. «Дайте цьому новому хлопцеві трохи грошей. Дайте йому велику суму. Він знову повернув інвалідне крісло в мій бік. «А тепер забирайся звідси, чорт забирай! У мене справи".


"Завдяки." Я встав.


"І я хочу побачити тебе сьогодні ввечері на вечірці".


"Так сер."


Він усе ще дивився, коли ми виходили з офісу, величезний старий в інвалідному візку, дивне поєднання безпорадності та сили.


Я пішов туди, де його секретарка


перераховувала якісь гроші на своєму столі.


"От." Вона простягла мені пачку грошей.


Я глянув на купюри. Це були двадцятки та п'ятдесятки.


«Дякую, Філоміна», - чемно сказав я. "Ваш дядько дуже добре платить, чи не так?"


"Мій дядько іноді переплачує", - різко сказала вона, підкресливши "понад".


Вона подивилася повз мене на Луї з раптовою усмішкою. «Побачимося сьогодні ввечері, Луї. Я дуже рада, що ти повернувся».


"Звичайно, Філ", - зніяковіло відповів Луї.


Ми пішли разом тротуаром. «Що з твоєю кузиною, Луї? Мені поміняти лосьйон після гоління чи як?»


Він посміявся. "О, не звертайте уваги на Філоміну. Вона чудово справляється з бізнесом з виробництва оливкової олії, але щоразу, коли вона потрапляє в ... е-е ... інші операції, вона сідає на свого високого коня. Вона не хоче нічого робити з цим, правда”.


«Що, чорт забирай, це означає? Вона досить доросла, щоб знати, що не може і те, й інше, чи не так?»


Він нервово засміявся, засунувши руки глибоко в кишені, доки ми йшли. «Що ж, для Філоміни це не зовсім те й інше. Просто час від часу вона повинна дати комусь трохи грошей або щось таке, як вона тільки що зробила вам. Зазвичай ми не ведемо організаційну діяльність у цьому офісі. Думаю, ми зробили це сьогодні лише тому, що Ларрі кудись зник і його не було поряд, щоби відвезти дядька Джо до Рахункової палати».


"Рахункова палата?"


«Навесні все буде скінчено. Це велика стара будівля, в якій ми зберігаємо наші записи. Щось на кшталт штаб-квартири».


Кілька хвилин ми йшли мовчки. Потім знову заговорив Луї. "Як ви вважаєте, де ми можемо знайти Ларрі?"


"Не питай мене. Чорт, я лише вчора приїхав».


«Так. Я забув". Він ляснув мене по плечу. «Послухайте, чому б вам не повернутися до готелю та не відпочити. Побачимося в ресторані сьогодні ввечері... близько дев'ятої години».


Мені це здалося гарною ідеєю. У мене, звичайно, не було жодного бажання вирушати на пошуки Спелмана. Тим більше, що я знав, де він. «Чудово», - відповів я з непідробним ентузіазмом.


Він весело пішов, насвистуючи, засунувши руки в кишені, прямуючи, як я здогадувалася, до метро. Я впіймав таксі і повернувся до «Челсі».


Повернувшись до готелю, я зателефонував Джеку Гурлі до «Новини». Було дивно назвати телефоном моє правильне ім'я оператору.


"Нік Картер!" – повторив повільний голос Джека. "Коли, чорт забирай, ти повернувся до міста?"


«Якийсь час тому», - стримався я. «Слухай, Джеку, я хочу ласку».


"Звичайно. Що я можу тобі зробити?"


«Цікаво, чи не могли б ви тиснути десь історію про те, що Ларрі Спелман зник, і що Францині думають, що Руджеро можуть мати до цього якесь відношення».


Найкращий спосіб змусити когось іноді щось думати – це сказати йому, про що він має думати.


На іншому кінці дроту Джек свиснув. «Перетворити це на розповідь, чорт! Я зроблю з нього оповідання! Але чи правда, Нік? Він справді зник?»


"Він справді зник", - сказав я.


"А франциністи думають ...?"


"Не знаю", - чесно відповів я. «Але я хотів би, щоб вони так думали».


Він помовчав якийсь час, а потім: «Знаєш, щось подібне до цього може призвести до нової війни банд у місті. Останнім часом ці дві родини не роблять так добре».


"Я знаю."


«Добре, Нік. Якщо ти впевнений, що Спелман справді зник».


"Він зник. Справді».


«Добре, мужику, ти на зв'язку. Мені ще щось знати?»


«Ні, Джеку. Але я дуже ціную це. Я зараз ніби зайнятий; можливо, ми зможемо разом повечеряти або випити одного з цих вечорів, коли я звільнюся».


"З полюванням", - сказав він і повісив слухавку. Змусіть Джека Гурлі почати розповідь, і він не захоче дуріти світські розмови.


Я розтягнувся на ліжку і подрімав.


Розділ 10


Я прибув у Тоні-Гарден на вечірку до Філомін близько дев'ятої години вечора, і моє перше враження полягало в тому, що мені слід було зателефонувати до ФБР замість Джека Гурлі. Місце було настільки забите італійськими мафіозі, що здавалося ралі 1937 року з Беніто Муссоліні.


Зазвичай Tony's - це невеликий тихий бар-ресторан, який колись був місцем тяжіння для колишніх та майбутніх письменників, а тепер є Меккою для нинішнього врожаю сільської богеми та хіпі, захоплених філософією та мало грошей. Око із залізними ґратами у задніх дверях свідчило про те, що ще за часів сухого закону це був ресторан-бар.


Тут завжди темно, з чорними стінами, обробленими темно-коричневим оздобленням, і приглушеним світлом. Їдальня досить велика, але заставлена грубо обтесаними столами. Пройшовши повз столи, ви побачите невелику барну кімнату з прилавками на рівні ліктів і поруч гачків для одягу. Загалом він темний, брудний і позбавлений декору, але протягом багатьох років він був одним із найпопулярніших місць.


Моїм першим сюрпризом була кількість людей, які застрягли тут. Всі столи були прибрані, крім трьох довгих перед каміном, завалені італійською пастою неймовірної різноманітності. Це була фуршетна вечірка зі шведським столом та відкритим баром, кожен зі склянкою чи тарілкою в руках. У барі невелика група із ентузіазмом грала італійські пісні.


Дон Джозеф Францині та його почесні гості сиділи єдині, вишикуючись у низку за купою троянд на довгих стеблах, що покривали вершину єдиного довгого столу, встановленого в кутку. Це була вечірка з нагоди дня народження Філоміни, але Франціні зайняв почесне місце - величезна маса плоті, поміщена в елегантний смокінг. Філоміна Францині сиділа праворуч від нього, а поряд з нею була велика, пишна жінка, яку я не впізнав. Луї сидів ліворуч від Францині, а поряд з ним невисокий, огрядний чоловік з херувимським обличчям і м'яким білим волоссям.


Невеликий натовп тіснився навколо столу, потискуючи руки, віддаючи шану, знайомлячи старого з тим чи іншим. Вся увага була зосереджена на Францині; його племінниця сиділа мило і скромно, з застиглою усмішкою на обличчі, рідко кажучи ні слова. Але коли я підійшов ближче, то побачив десятки маленьких білих конвертів, вкраплених серед троянд. Поки я дивився, на стіл покинули ще пару.


Я ламав голову над цим феноменом, коли Луї помітив мене на краю юрби. Він одразу схопився на ноги і підійшов.


"Привіт Нік! Як справи? Радий тебе бачити!"


"Привіт, Луї". Він узяв мене за лікоть і провів у бар. "Давай вип'ємо. Я страждаю на клаустрофобію, коли сидиш поряд з усіма цими людьми, які замикаються навколо мене».


Я замовив бренді із содовою. Луї пив те саме, що й у Бейруті, - червоне вино.


Ми притулилися до задньої стіни, щоб нас не топтали. "Якась вечірка, га?" він посміхнувся. «Тримаю в заклад, у нас тут сто п'ятдесят чоловік, і принаймні сотня з них уже п'яні».


У цьому він мав рацію. Я акуратно обійшла високу постать у смокінгу, коли він, хитаючись, пройшов повз нас зі склянкою в руці та пасмом волосся на лоб. "Маріатереза", - досить жалібно кликав він. "Хтось бачив Маріатерезу?"


Луї засміявся і похитав головою. «Через кілька годин це справді має бути здорово».


«Це безперечно виглядає не так, як я пам'ятаю», - я оглянув колись знайому кімнату, тепер наповнену звуком. Коли я знав це багато років тому, це було місце для тихого пива та ще більш тихої гри у шахи.


"Я не знав, що це одне з ваших місць", - сказав я.


Луї, звісно, засміявся. "Це не так. У нас є близько сімнадцяти ресторанів у нижньому західному районі, і ще дюжина або близько того, скажімо, є «філією», але «Тоні» не одна з них».


"Тоді навіщо влаштовувати тут вечірку Філоміни, а не свою?"


Він ляснув мене по плечу і знову засміявся. «Це легко, Нік. Бачиш тут усіх цих хлопців? Деякі з них гаразд, хороші солідні бізнесмени, друзі сім'ї тощо».


Я кивнув головою, і він продовжив. «З іншого боку, тут також багато хлопців, яких можна назвати… е-е… мафіозі. Зрозуміло?


Я знову кивнув головою. Я не міг йому відмовити. Десятки грубих людей розмовляли, пили, співали, кричали або просто похмуро стояли в кутках. Вони виглядали так, ніби були найняті з Центрального Кастингу для зйомок нового фільму про Аль Капона. І судячи з опуклих курток, які я помітив, тут було більше зброї, ніж росіяни змогли зібрати проти британців у Балаклаві.


«До чого тут вечірка, а не в одному з ваших місць?»


«Просто. Ми не хочемо, щоб одне з наших місць погано прославилося. Ви знаєте, якби копи захотіли, вони могли б зробити набіг на це місце сьогодні ввечері та забрати багато того, що вони називають «небажаними персонажами». Вони не стали б». Звичайно, вони не винні в чомусь, і врешті-решт їм доведеться їх відпустити. Це буде просто переслідування, але в газетах про це будуть добрі заголовки. Це погано для бізнесу».


П'яна руденька з ластовинням на переніссі пробиралася через переповнену кімнату з двома чорнобровими хуліганами на буксирі. Вона зупинилася перед Луї, обняла його за шию і міцно поцілувала.


«Привіт, Луї, ти милий маленький старий. Хто тут твій гарний друг? Вона була мила, навіть якщо вона була однією з тих модних дівчат, у яких тіло чотирнадцятирічного хлопчика, - і вона чудово усвідомлювала свою сексуальність. Вона жадібно дивилася на мене. Двоє її товаришів глянули на мене, але я відповів їй поглядом. Її очі казали, що їй байдуже, що думає решта світу, а мої говорили, добре, якщо ти цього хочеш.


Луї представився. Її звали Расті Поллард, і вона працювала вчителькою у церкві Святої Терези. Одну з горил з нею звали Джек Бейті, іншого - Рокко щось... чи інше.


Бейті зробив кілька грубих зауважень про непрофесійних вчителів, але ми з Расті надто добре проводили час, відкриваючи один одного.


Вона була обурливою кокеткою.


Що таке великий хлопець, як ти, робить тут з усіма цими маленькими присадкуватими італійцями? - спитала вона, поклавши одну руку на тонке стегно, що виступає, закинувши голову.


Я глянув на неї з удаваним переляком. «Маленькі присадкуваті італійці? Продовжуйте так само, і завтра ви отримаєте піцу».


Вона відхилила можливість, легковажно махнувши рукою. "Ах, вони нешкідливі".


Я уважно подивився на Рості. Що така мила дівчина робить тут з усіма цими маленькими присадкуватими італійцями?


Рості засміялася. «Краще не дозволяйте містеру Францині чути, що ви ставитеся до Філоміни як до маленького присадкуватого італійця, інакше ви потрапите на пиріг з піцою».


Я знизав плечима, запропонував їй сигарету і прикурив їй. "Ви не відповіли на моє запитання".


Вона вказала на стіл, за яким сиділи Францині зі своєю племінницею. «Можливо, одного разу я сам зберу ці маленькі білі конвертики».


Я побачив, що тепер вони акуратно складені перед Філоміною, а не розкидані по снопах троянд. "Що, чорт забирай, вони такі?" Я запитав. "Карти?"


"Вас звуть Нік Канцонері, і ви не знаєте, що це таке?" — спитала вона.


«Звичайно знаю, - обурився я, - але ви скажіть мені, міс немаленька італійка Поллард. Я просто хочу дізнатися, чи ви знаєте».


Вона сміялася. «Ігри, в які грають люди. У кожному з цих маленьких конвертів лежить чек від одного із соратників містера Франціні. Навіть маленькі хлопці розкопали, що могли. Це все на день народження Філомін. У неї там, мабуть, сім чи вісім тисяч доларів. "


"І ви хочете того ж?"


"Можливо, одного разу один із цих присадкуватих маленьких італійців запропонує мені що-небудь, крім вихідних в Атлантик-Сіті, і коли він це зробить, я його схоплю. І коли я це зроблю, я зрештою закінчу сидячи за столом, повним троянд, переглядаючи безліч маленьких білих конвертів.


«Щодо тих вихідних в Атлантиці…» - почав я говорити, але через усю кімнату Папай Франціні сердито дивився на мене і владно махав рукою жестом, що не допускав вагань.


Я наполовину вклонився Расті. «Вибач, люба. Цезар манить. Може, я тебе пізніше наздожену».


Її губи надулися. "Щур!" Але в її очах все ще лишався виклик.


Я протиснувся через переповнений зал і висловив свою повагу Франціні та Філоміні.


Його обличчя було залите вином, а мова була густою. "Добре провели час?"


"Так сер."


"Добре Добре." Він обійняв Філомін за плечі. «Я хочу, щоб ти відвіз мою освітлену дівчину додому». Він стиснув її плечі, і вона, здавалося, трохи стиснулася, опустивши очі, не дивлячись ні на кого з нас. «Вона не почувається добре, але вечірка вже розпочалася. То ти відвезеш її додому, га?»


Він повернувся до Філоміна. "Вірно, люба?"


Вона подивилась на мене. «Я був би вдячний, містере Канцонері».


Я вклонився. "Звісно."


"Дякую." Вона скромно підвелася. «Дякую, дядько Джо. Це було просто чудово, але в мене паморочиться голова». Вона нахилилася і поцілувала стару жабу в щоку. Мені захотілося її помацати.


"Правильно!" він заревів. Він притис мене каламутними очима. «Бережи себе, моя маленька дівчинка».


Я кивнув головою. "Так сер." Ми з Філоміною рушили крізь натовп до дверей. Вона пробурмотіла кілька добрих ночей тут і там, але, схоже, ніхто не звернув на неї особливої уваги, хоч це нібито була її вечірка.


Нарешті ми протиснулися і вийшли за двері на Бедфорд-стріт. Свіже повітря було приємним на смак. Ми з Філоміна глибоко зітхнули і посміхнулися один одному. На ній була чисто-біла вечірня сукня з відкритими плечима, за винятком яскраво-червоної смуги, що проходить по діагоналі спереду. Її рукавички та накидка відповідали червоній смузі. Вражаюче.


Я залишався шанобливим. "Ви хочете спочатку зупинитися на каві, міс Франціні, чи краще піти прямо додому?"


«Додому, будь ласка». Міс Францині знову змерзла. Я знизав плечима, і ми рушили в дорогу. На Сьомій авеню та Барроу-стріт мені вдалося зловити таксі.


До житлового будинку Філоміна - Лондонської тераси - було всього десять хвилин, і ми в царській тиші під'їхали до навісу, що означає вхід.


Я заплатив таксі і вийшов, потім допоміг Філоміна. Вона відсмикнула руку. "Це підійде", - холодно сказала вона. "Щиро Дякую."


Я трохи грубо схопив її за лікоть, повернув і направив до дверей. «Мені дуже шкода, міс Франціні. Коли Папа Франціні каже мені відвезти вас додому, я відведу вас до самого дому».


Думаю, вона могла це зрозуміти, але відчувала, що їй не треба відповідати. Ми піднялися на ліфті в холодному мовчанні, а ліфтер намагався вдавати, ніби нас немає.


Ми вийшли на сімнадцятому поверсі, і я пішов за нею до її дверей, 17-е.


Вона взяла ключ і холодно подивилась на мене.


«На добраніч, містер Канцонері».


Я ніжно посміхнувся і твердо взяв у неї ключ. «Вибачте, міс Франціні. Ще немає. Я хочу скористатися вашим телефоном.


"Ви можете використовувати той, що в барі на вулиці".


Я знову посміхнувся, вставляючи ключ у замок і відчиняючи двері. «Я хотів би використовувати твій». Вона мало що могла з цим поробити. Я був майже вдвічі більший за неї.


Філоміна запалила світло в маленькому холі, потім увійшла в акуратно обставлену вітальню і включила одну з двох торшерів, що стояли з боків зручного дивана. Я сів на край дивана, зняв слухавку та набрав номер.


Філоміна обдарувала мене брудним поглядом, схрестила руки і притулилася до протилежної стіни. Вона навіть не збиралася знімати пальто, доки я не виберуся звідти.


Було вже за північ, але я дозволив телефону задзвонити. Телефон у центральному інформаційному відділі AXE працює двадцять чотири години на добу. Нарешті відповів жіночий голос. "Шість-дев'ять-ой-ой".


"Дякую", - сказав я. «Не могли б ви сплатити цей дзвінок з номера моєї кредитної картки, будь ласка? H-281-766-5502». Останні чотири числа були, звичайно, ключовими, моїм серійним номером як агента №1 AXE.


"Так, сер", - сказав голос на іншому кінці дроту.


"Мені потрібна червона перевірка файлів", - сказав я. Філоміна, звичайно, могла чути все, що я говорю, але вона не могла зрозуміти з цього особливого сенсу. Червона перевірка файлів була перевіркою таємного списку конфіденційних агентів ФБР. Білий файл призначався для ЦРУ, синій – для Агентства національної безпеки, але я здогадувався, що це червоний, який мені потрібний.


"Так, сер", - сказала дівчина по телефону.


"Нью-Йорк", - сказав я. «Філоміна Франціні. Ф-р-а-н-ц-і-н-і». Я глянув на неї і трохи посміхнувся. Вона стояла, узявшись у боки, стиснувши кулаки біля стегон, очі її клацали.


«Хвилинку, сер».


Це було більше, ніж мить, але я терпляче чекала, а Філоміна дивилася.


Голос знову ввімкнувся. "Філоміна Франціні, сер? Ф-р-а-н-ц-і-н-і?"


"Так."


«Це ствердно, сер. Червоний файл. C-7. Чотири роки. Клас дванадцятий. Компанія Franzini Olive Oil Company. Ви розумієте статус і клас, сер?


Вона б пояснила їх, але я знав добре. Філоміна була агентом ФБР чотири роки. Статус C-7 означав, що вона була однією з тисяч інформаторів ФБР, які є добровольцями і ніколи не контактують з іншими агентами, крім єдиної людини, яка відповідає за них. Клас 12 означав, що її ніколи не можна було просити про дії, і вона не мала доступу до будь-якої секретної інформації про Бюро.


Джек Гурлі одного разу сказав мені, що тисячі агентів за статусом C-7 – краще сказати інформатори – працюють на законні компанії в Нью-Йорку, складаючи регулярні щомісячні звіти про ділові операції. За його словами, дев'яносто п'ять відсотків так і не знайшли нічого цінного, але решта п'яти відсотків зробила всю рутинну роботу з перегляду звітів, що стоїть.


Я поклав слухавку і повернувся до Філоміна.


"Ну, що ти знаєш?" – сказав я. "Хіба ти не мила маленька дівчинка?"


"Що ви маєте на увазі?"


«Шпигувати за своїм дядьком. Це просто неправильно, Філомін».


Вона побіліла. Одна рука підлетіла до її рота, і вона прикусила тильний бік суглоба. "Що ви маєте на увазі?"


«Саме те, що я сказав. Шпигуна за вашим дядьком на користь ФБР».


"Це божевілля! Я не розумію, про що ти говориш!


Вона виглядала наляканою, і я не міг її звинувачувати. Наскільки вона знала, я був просто ще одним мафіозі, який мав намір зустрітися з родиною Францині. Те, що я казав, могло її занапастити. Не було сенсу мучити її. Я почав розповідати їй, але зупинився.


Вона зробила один легкий рух, ніби стримуючи ридання, її руки поралися під полум'яно-червоною накидкою. Раптом у її руці опинився маленький потворний пістолет моделі «Суботній вечір». Він був спрямований прямо на мене. Дуло виглядало величезним.


Я квапливо сплеснув руками. "Гей, постривай! Стривай!"


Погляд зляканої паніки, що змусив мене пошкодувати її мить тому, зник. У її чорних очах був холодний, майже злий погляд, а її м'який чуттєвий рот стиснувся в тугу лінію.


Вона показала потворним маленьким пістолетом. "Сідай!"


"А тепер почекай..."


"Я сказала, сядь".


Я повернувся, щоб сісти на диван, злегка зігнувшись, як більшість людей, коли вони починають сидіти на чомусь так само глибоко сидить, як диван. Потім одним рухом, що розгойдувався, я схопив тугу синю подушку, що прикрашала спинку дивана, і шпурнув її їй, пірнаючи головою вниз через край дивана.


Пістолет заревів мені у вухо, і куля врізалася в стіну прямо над моєю головою.


На підлозі я швидко пригнувся і стрибнув туди, де вона мала стояти, моя голова вилетіла вперед, як таран, і вдарилася їй у живіт.


Але вона акуратно відступила убік. Я на мить побачив пістолет, що спалахував, а потім опускався. Щось ударилося об мою потилицю, і моя голова вибухнула величезним спалахом червоного болю та чорної порожнечі.


Коли я прийшов до тями, я лежав на спині на підлозі у вітальні. Філоміна Франціні сиділа верхи на моєму тілі. Я невпевнено усвідомлював, що її спідниця була задерта високо над її стегнами, але тільки незграбно. Я набагато гостріше усвідомлював той факт, що дуло пістолета встромилося мені в рот. Холодний метал здавався мені твердим і несмачним.


Я кліпнув, щоб очистити їх від плівки.


Незважаючи на її нелюбове становище, голос Філоміни був холодним і дієвим.


"Добре. Говори. Я хочу знати, кому ти дзвонив і чому. Тоді я передам тебе ФБР. Зрозуміло? І якщо мені доведеться, я тебе уб'ю».


Я похмуро глянув на неї.


"Говорити!" вона заскрипіла. Вона відсунула пістолет назад рівно настільки, щоб він не заткнув мені рота, але дуло все ще стосувалося моїх губ. Філоміна, схоже, воліла стрілянину впритул.


"Говорити!" вона вимагала.


Я не мав особливого вибору. У 12 класі їй не потрібно було отримувати секретну інформацію. І я, звісно, був засекречений. З іншого боку, вона приставила цей проклятий пістолет до мого обличчя, і доводити до кінця фарс, щоб змусити мене перетворити мене на ФБР, здавалося дурним.


Я заговорив.


Важко бути серйозним, коли ти лежиш на спині, а на твоїх грудях сидить добре упакована та яскрава дівчина, а дуло пістолета підштовхує твої губи. Але я спробував. Я дуже старався.


"Добре мила. Ти виграєш, але заспокойся».


Вона подивилась на мене.


Я спробував ще раз. «Послухайте, ми на одному боці у цьому питанні. Чесне слово! Як ви вважаєте, кому я щойно телефонував? Я просто дзвонив до ФБР, щоб перевірити вас».


"Що змусило вас це зробити?"


«Те, що ти сказала. Те, як ти все тут ненавидиш і все ще лишаєшся тут. Повинна бути причина".


Вона похитала головою, підібгавши губи. «Чому ви зателефонували до ФБР, а не до дядька Джо?»


"Як я вже сказав, ми на одному боці".


Суботній вечірній випуск не здригнувся, але її думки, мабуть, змінилися. "Який номер ФБР?" - Огризнулася вона.


Це було просто. «Два-два-два, шість-шість-п'ять-чотири».


"Що вони тобі сказали?"


Я сказав їй, Клас та Статус, все це. І я продовжував говорити швидко. Я не міг повідомити їй секретні подробиці, але розповів їй про Рона Бранденбурга і Мадлен Лестон в офісі ФБР, щоб показати їй, що я знайомий з цим. Я не сказав їй, що був у AX, або в чому полягала моя місія, але я сказав їй достатньо, щоб вона почала розуміти цю ідею. Поступово дуло пістолета почало відходити від мого обличчя.


Коли я закінчив, вона болісно схлипнула і поклала пістолет на підлогу поряд із моєю головою. Заплющивши очі обома руками, вона заплакала.


«Легше, люба. Легше». Я простяг руку, щоб схопити її за плечі, і притяг до себе, щоб зачепити руку їй за голову. Вона не чинила опір, і я перевернув її, так що ми опинилися поруч на підлозі, її голова лежала на моїй руці, а інша моя рука обіймала її.


«Легше, Філоміна, легше». Вона все ще плакала, тепер нестримно. Я міг заплатити! її круглі груди на моїх грудях. Склавши пальці їй під підборіддя, я відвів її обличчя від свого плеча. По її щоках текли сльози.


У чоловіка є лише один спосіб утримати жінку від сліз. Я поцілував її ніжно, підбадьорливо, притиснув до себе, знову поцілував.


Поступово плач затих, і її тіло стало податливішим, розслабленішим. Непритомні губи пом'якшилися, потім поступово, помалу, відкрилися, потім ще більше. Її язик погладив мій, потім її руки міцніше обвилися навколо моєї шиї.


Я притис її до себе, відчуваючи, як округлі її груди притискаються до мене. Я ніжно поцілувала вологі вії і відсторонилася настільки, щоб поговорити.


«Легко, мила, легко. Заспокойся», - пробурмотіла я.


Тремтіння пробігло по її тілу, і вона притягла мій рот до себе, і тепер її язик перетворився на стрімкий живий орган, що глибоко проникає, її губи притулилися до моїх.


Моя права рука, притискаючи її до мене, виявила застібку-блискавку на спині її сукні з відкритими плечима, і я обережно відсунув її, відчуваючи, як сукня розсипається під моїми пальцями, поки вони не досягли її попереку, торкнулися ніжна гумка її трусиків.


Я просунув руку під трусики і обережно провів її сідницями, так що тильною стороною долоні вони потяглися вниз. Її стегна трохи піднялися, так що вони не торкалися підлоги, і за мить я зняв трусики і викинув їх. Одним рухом пальців я розстебнув її бюстгальтер і, відсуваючись, щоб було місце, щоб його зняти, я відчув, як пальці Філоміни вовтузяться з моїми штанами.


За мить Філомін і Т. були оголені, і її обличчя уткнулося мені в плече. Я відніс її до спальні, задовольнився відчуттям її оголених грудей на моїх грудях,


потім притис її до себе, пульсуючи від бажання.


Потім Філоміна почала рухатися, спочатку повільно, ніжно, торкаючись мене, гладячи мене, її вологий і гарячий рот торкався мене. Мої м'язи напружилися, волаючи до неї, тремтячи від нетерпіння.


Тепер вона рухалася швидше, інтенсивність змінилася на тонкість, полум'я спалювало дим. Одним сильним судомним рухом я перебрався на неї, притиснув її до ліжка, в'їхав, протаранив, розбив її, поглинув і поглинув.


Вона звивалася вгору, курчачись в екстазі, її руки стискали мої сідниці і притискали мене до себе. "Боже мій!" вигукнула вона. "О Боже!" Її ноги щільно обвилися навколо моєї талії, коли вона піднялася вгору проти моєї ваги, і я підвівся на колінах, щоб вмістити її, ковзнув глибше, більш вишукано, потім почав дико, шалено качати і, нарешті, вибухнув великим потоком тріумфу.


Розділ 11


Пізніше, все ще лежачи на підлозі, вона міцно притулилася до мене. «Не залишай мене, Нік. Будь ласка, не залишай мене. Я така самотня і так налякана».


Вона довгий час була самотньою та наляканою. Вона розповіла мені про це, коли ми сиділи за столиком біля вікна, спостерігаючи за смугастим світанком на сході та попиваючи кухлі чорної кави.


Протягом багатьох років, коли вона росла в родині Францині на Салліван-стріт маленькою дівчинкою, вона гадки не мала, що Папай Франціні був кимось, крім її доброго і люблячого «дядечка Джо». З того часу, як їй було дев'ять років, він з великим задоволенням дозволяв їй у неділю штовхати його в інвалідному візку до парку Вашингтон-сквер, де він любив годувати білок.


Я сьорбнув чашку кави і згадав про одну з найцікавіших загадок життя. Чому кожна жінка, яка надзвичайно гарна у ліжку, не може зварити пристойну чашку кави? Один мій друг казав, що надто сексуальну жінку можна відрізнити по венах, що виступають, на тильній стороні її руки. Але мій досвід показує, що ви можете сказати їх за поганою якістю їх кави.


Кава Філоміни на смак була як цикорій. Я встав і підійшов до її боку столу. Я нахилився і ніжно поцілував її у губи. Моя рука ковзнула під синій халат, який вона тепер носила, і ніжно пестила її голі груди.


Вона на мить відкинулася на спинку стільця, її очі заплющилися, довгі вії м'яко притулилися до щоки. "Ммммммм!" Потім вона лагідно відштовхнула мене. «Сядь і допий свою каву».


Я знизав плечима. "Якщо хочеш".


Вона хихикнула. "Не зовсім, але давайте все одно доп'ємо каву".


Я кинув на неї глузливий погляд відкинутого чоловічого шовінізму і знову сів. Кава все ще мала смак цикорію.


Я запитав. - "Коли ти впізнала?"


"Ви маєте на увазі дядька Джо?"


Я кивнув головою.


Вона задумливо схилила голову. «Думаю, мені було років тринадцять чи близько того. У журналі «Нью-Йорк Таймс» була велика історія про дядька Джо. Ми не читали «Таймс». Ніхто на Салліван-стріт не читав. Ми всі читали "Дейлі Ньюс", але хтось її порвав. і відправив мені поштою”. Вона посміхнулася. «Спочатку я просто не могла в це повірити. Там говорилося, що дядько Джо був босом мафії, гангстером.


«Я довгий час була страшенно засмучена, хоч і не розумів усього цього». Вона замовкла, її рота стиснулися. «Я навіть знаю, хто надіслав його мені. Принаймні я так думаю».


Я пирхнув. Люди зазвичай не переносять підліткові образи у доросле життя. "ВООЗ?" Я запитав.


Вона скривилася. "Расти Поллард".


"Та худа руда дівчина у зеленій сукні на вечірці?"


"Це та". Вона зітхнула і дозволила тону голосу трохи пом'якшитися. «Ми з Расті пройшли всю школу разом. Ми завжди ненавиділи одне одного. Думаю, досі ненавидимо. Хоча зараз ми трохи подорослішали».


"Чому ви завжди ненавиділи один одного?"


Філоміна знизала плечима. «Багата італійка, бідна ірландка, котрі живуть по сусідству. Чого ви чекаєте?"


"Що сталося після того, як ви прочитали розповідь?" Я запитав.


«Спочатку я не повірила цьому, але в певному сенсі мала. Я маю на увазі, зрештою, це було в "Таймс". І я ненавиділа це! Я просто ненавиділа це! Я любила свого дядька Джо, і я раніше мені було так шкода його в його інвалідному кріслі і таке інше, а потім раптово я не могла витримати, щоб він торкався мене або був зі мною».


Я був спантеличений. "Але ви продовжували жити з ним".


Вона скривилася. «Я залишилася з ним, бо була вимушена. Що збиралася б робити тринадцятирічна дівчинка? Тікати? І щоразу, коли я виявляла хоч трохи непослуху, він мене бив». Несвідомо вона потерла щоку. На її пам'яті залишився давно забутий синець. «Так ти вчишся поспіхом».


"Це те, що змусило вас піти у ФБР?"


Вона налила собі ще одну чашку гіркої кави. "Звичайно, ні", - сказала вона, подумавши трохи.


"Я ненавидів усі ці жахливі речі, пов'язані з убивством, крадіжкою та обманом, але я вчилася, що житиму з цим.


Мені довелося. Я просто вирішила, що коли мені буде вісімнадцять, я втечу, приєднаюся до Корпусу світу, зроблю щось».


"Більшість жінок у сім'ї думають так?"


Ні. Більшість із них ніколи не думають про це. Вони не дозволяють собі думати про це. Їх вчили не робити того, коли вони були маленькими дівчатками. Це старий сицилійський спосіб: те, що роблять чоловіки, не стосується жінок. "


"Але ти була іншою?"


Вона похмуро кивнула. «Я не була зачарована цим. Я знайшла це відразливим, але я не могла залишатися осторонь нього. Я прочитав усе, що змогла знайти в бібліотеці про мафію, організацію, про все це.


Ось чому я залишилася і чому я пішла у ФБР. Сімейні зв'язки. Мій батько. Дядько Джо вбив мого батька! Ви знали про це? Він насправді вбив свого брата! Мій батько".


"Ви знаєте це напевно?"


Вона похитала головою. «Не зовсім, але як тільки я прочитала про речі, що сталися, коли мені було три роки – я думаю, я тоді навчалася у старшій школі – я просто знала, що це правда. Це те, що зробив би дядько Джо, просто знаю це. тому, я впевнений, що моя мати теж так думала. Вона переїхала до дядька Джо лише тому, що він змусив її.


Я знову підвівся і рушив так, щоб притиснути її голову до свого живота. "Ти справжня дівчина", - сказав я м'яко. "Повернемося в ліжко".


Вона підвела очі і посміхнулася, її очі заблищали. "Добре", - прошепотіла вона. Потім їй вдалося захихотіти. «Я маю бути в офісі за кілька годин».


«Я не втрачатиму час даремно», - пообіцяв я.


Не зводячи з мене погляду, вона встала і розстебнула пояс, тож синій халат розкрився. Я притис її до мене, мої руки під відчиненою мантією і притиснулися до її тіла, повільно погладжуючи, досліджуючи його. Я підняв одну груди і поцілував стиснутий сосок, потім інший.


Вона застогнала і стукнула обома руками по передній частині моїх штанів, шалено, але ніжно схопивши мене. Я здригнувся в екстазі, і за кілька миттєвостей ми опинилися на підлозі, курчачись від пристрасті.


Її заняття коханням були так само хороші, як і погана кава.


Після того, як Філоміна вийшла на роботу того ранку, я байдикував кілька годин, прийняв душ, одягнувся, а потім пройшов два квартали двадцять третьою вулицею до «Челсі». У моїй поштовій скриньці була записка: «Зателефонуйте містеру Францині».


В очах клерка теж був насторожений погляд. У наші дні у Нью-Йорку не так багато францинців.


Я подякував клерку і підвівся до своєї кімнати, подивився номер у книзі і набрав.


Філоміна відповіла. «Оливкова олія Францині».


"Вітання."


"О, Нік", - видихнула вона в трубку.


"Що трапилось любий?"


«О… о, містере Канцонері». Її голос раптово став рішучим. Хтось, мабуть, зайшов до офісу. "Так", - продовжила вона. «Містер Франціні хотів би бачити вас сьогодні о другій годині дня».


"Що ж, - сказав я, - принаймні це дасть мені шанс побачити тебе".


"Так, сер", - різко сказала вона.


"Ти знаєш, я без розуму від тебе"


"Так сер."


"Ти вечерятимеш зі мною сьогодні ввечері?"


"Так сер."


«… А потім я відведу тебе додому в ліжко».


"Так сер."


«… І кохатися з тобою».


"Так сер. Дякую, сер". Вона почепила трубку.


Я посміхався всю дорогу до ліфта. Я посміхнувся клерку, який, здавалося, нервував його. Він "зробив" мене босом мафії, і ця ідея його не влаштувала.


Я загорнув за кут у Angry Squire на пізній сніданок після того, як взяв номер News у кіоску на розі Сьомої авеню.


ШВИДКО НОВА БАНДСЬКА ВІЙНА У МАФІЇ ТАЄМНИЦЯ Вбивства


За словами капітана поліції Хоббі Міллера, загадкове зникнення Ларрі Спелмана, відомого лейтенанта голови мафії Джозефа «Попай» Франціні, може стати початком нової війни між бандами.


Міллер, який відповідає за спеціальний відділ Департаменту боротьби з організованою злочинністю, сказав у сьогоднішньому інтерв'ю, що Спелман, постійний товариш і охоронець Францині, з початку тижня зник зі своїх звичайних притулків.


Капітан Міллер, згідно з історією, сказав, що у злочинному світі поширювалися чутки про те, що Спелмана було або вбито, а його тіло знищено, або його викрали і утримували для викупу сім'ю, очолювану Гаетано Руджеро.


Джек Гурлі зробив чудову роботу.


Я закінчив свій бранч неквапливо, купаючись у теплих спогадах про Філоміна і думки, що все дійсно йде добре, як неймовірно, як це здавалося, коли я тільки починав.


Я прибув в офіс компанії Franzini Olive Oil Company рівно о другій годині дня. Манітті та Локло були попереду мене, почуваючи себе незатишно на сучасних стільцях. Я посміхнувся до Філоміни, коли вона проводила нас до кабінету Попая. Вона почервоніла, але уникала мого погляду.


Сьогодні Попай виглядав трохи старшим і товщим. Вечірка напередодні далася взнаки. Або, можливо, це був ефект оповідання Гурлі. На столі Францині лежала копія газети.


Притулившись до стіни в дальньому кінці кімнати, Луї нервував, коли ми втрьох улаштувалися перед столом його дядька.


Попай сердито глянув на нас, ненависть у його душі кипіла в його очах.


"Він засмучений через Спелмана", - радісно подумав я, але помилилася.


"Ти, Locallo!" - гаркнув він.


"Так сер." Мафіозі виглядав зляканим.


«Хто з вас, хлопці, був останнім, хто бачив цю китайську бабу Су Лао Лінь у Бейруті?»


Локло безпорадно розвів руками. "Не знаю. Ми з Манітті пішли разом».


"Думаю, тут був Канцонери", - сказав Луї, показуючи в мій бік. «Я залишив його там, коли відвіз Гарольда до лікарні». Він глянув на мене поглядом «я маю сказати правду».


"Ви були там останніми?" - гаркнув Попай.


Я знизав плечима. "Я не знаю. Я розмовляв з нею кілька хвилин після відходу Луї, потім вона послала мене до того хлопця Харкінса».


"Ви знаєте, чи чекала вона когось після вашого від'їзду?"


Я похитав головою.


Його очі задумливо звузилися, дивлячись на мене. Хммм! Ти, мабуть, теж був останнім, хто бачив Харкінса».


Він підходив надто близько, щоб заспокоїтися, хоча я справді не відчував, що зараз маю великі проблеми. «Ні, – невинно сказав я, – там був той інший хлопець. Увійшов просто перед моїм відходом. Але почекай!» Я зобразив погляд, що раптом згадався. «Я думаю, це був той самий хлопець, якого я бачив у холі готелю міс Лінь, коли йшла». Я притис пальці до чола. «Так, той самий хлопець».


Попай випростався і стукнув кулаком по столу. "Який хлопець?"


«Чорт, не знаю, чи згадаю. Давай подивимося… Харкінс представив мене. Фуггі, я думаю, чи щось таке… Фуджіеро… я точно не пам'ятаю».


"Руджеро?" Він чесно кинув у мене слова.


Я клацнув пальцями. «Так. От і все. Руджеро».


"Чорт забирай! Як його звали?


Я знизав плечима. «Боже, я не знаю. Білл, можливо, або Джо, або щось таке».


"І ви кажете, що бачили його в готелі?"


Я розвів руками долонями вгору. «Так. Він був у вестибюлі, чекаючи на ліфт, коли я вийшов. Я згадав зараз, я дізнався його пізніше, коли він увійшов до будинку Харкінса».


"Як він виглядав?"


«Знаєте, начебто середнього. Він був темноволосим…» Я вдалася зосередженою, задумливо насупившись. З таким же успіхом я міг би це зробити добре, поки займався цим. «Я думаю, близько п'яти футів десяти дюймів типу темної шкіри. Так, я пам'ятаю. На ньому був темно-синій костюм.


Попай похитав головою. "Він не звучить знайомо, але там так багато проклятих Руджеро, що важко сказати". Він знову вдарив кулаком по столу, потім повернув інвалідне крісло так, щоб дивитися прямо на Луї. - Ця китайська баба щось казала вам про Руджеро?


Луї похитав головою. "Ні, сер, ні слова". Він вагався. "Що сталося, дядьку Джо?"


Попай люто глянув на нього. «Вірвали їх! Ось що сталося! Якийсь сучий син увійшов туди одразу після того, як ви, хлопці, злетіли, і висадив у повітря це прокляте місце. Дідька лисого! Бомба! Вінні щойно дзвонив із Бейрута. Він каже, що це вже у всіх газетах. там."


"А що щодо Су Лао Ліня?"


«Мертва, як чортів цвях, - каже Вінні».


Луї був тепер так само засмучений, як і його дядько, уперши руки в боки і виставивши голову вперед. Цікаво, чи він займався і з нею теж.


"Хтось ще постраждав?"


Попай похитав головою, наче розчарований. Ні. За винятком того проклятого Чарлі Харкінса, якого застрелили».


"Він теж мертвий?"


Попай кивнув головою. "Що ж."


Луї насупився. "Ви думаєте, що це зробили Руджеро?" - Гарний хлопчик, Луї, - беззвучно аплодував я.


"Звичайно, я думаю, що це зробили Руджеро", - прогарчав Попай. «Що, чорт забирай, ти думаєш? Канцонер тут бачить Руджеро в готелі леді, потім зустрічає його в будинку Харкінса. Потім є два трупи. Ви не вважаєте, що є зв'язок? Ви думаєте, що це просто збіг?


"Ні-ні, дядько Джо", - заспокоїв Луї. «За винятком того, що я не знаю, чому Руджеро збили їх з пантелику. Ми навіть запросили для них кількох хлопців через Бейрут. У цьому немає сенсу, якщо вони просто не хочуть нас дістати».


"Чорт забирай! Якого біса ти думаєш?» Попай взяв зі столу газету і помахав нею: Ти читав прокляту газету сьогодні вранці?


Луї знизав плечима. «Я не знаю, дядьку Джо. Ларрі пропадав і раніше, коли він йшов у кайф. Ця історія могла бути просто нісенітницею. Ви ж знаєте, який Хобі Міллер. Цей хлопець Гурлі може змусити його казати все, що він хоче. "


Але старого не можна було принижувати. Він знову помахав папером. «А що про Бейрута, розумний алек? Що з ним?"


Луї кивнув, намагаючись розгадати це. "Так я знаю. Двоє разом – це вже надто. Думаю, вони збираються поправити нас, але, чорт забирай, всього кілька тижнів тому все, здавалося, йшло добре».


"Чорт забирай!" Старий ударив кулаком по долоні


інший його руки. "Це звучить не дуже добре для мене!"


Луї похитав головою. «Я знаю, я знаю, дядько Джо. Але вулична війна зараз не має сенсу. У нас достатньо проблем».


«Ми маємо щось зробити! Я ні від кого не збираюся виносити таке лайно», – кричав Попай.


«Добре, добре, – сказав Луї. "Так що ви хочете, щоб ми зробили?"


Очі старого звузилися, і він на півоберта відійшов від столу. «Убий мене, чорт забирай! Може, хоч трохи. Я не хочу жодного Руджеро. Поки немає. Я не хочу. Я просто хочу, щоб вони знали, що ми не будемо ледарювати». Ненависть в очах Попая тепер переросла в збудження. Старий відчув запах крові. Його товста рука стиснула дугу інвалідного візка. «Продовжуй, чорт забирай!» – крикнув він. "Ворушайся!"


Розділ 12


Ми з Луї сиділи, згорбившись, над чашками капучіно у кав'ярні Decima на Західному Бродвеї.


Стіни були шоколадно-коричневими, а потертий лінолеум на підлозі, можливо, зелений багато років тому був брудно-чорним. На стінах звисала дюжина величезних картин у позолочених рамах, їх полотна були ледь помітні через нальоти від мух та жиру. На вітрині з брудного скла була виставлена втомлена колекція випічки - наполеоне, баба аль ром, мілле фоглі, каннолі, пастіціотті. Єдиним свідченням чистоти була чудова машина еспресо на іншому кінці стійки. Він яскраво блищав, весь сріблястий і чорний, відполірований до блиску. На ньому лютував орел, демонстративно розправивши крила, і царював у чавунній славі.


Луї виглядав трохи хворим.


Я завадив каву. «Що сталося, Луї? Похмілля? Чи ти ніколи раніше нікого не витрачав даремно?


Він похмуро кивнув. «Ні… ну, ні. Ви знаєте…"


Я знав добре. Несподівано для маленького племінника дядька Джо Луї стало не так чисто. Все своє життя він славився грою в мафію з усіма її азартами, романтикою, грішми та загадковістю. Але він сам ніколи не був залучений. Для Луї життя було гарною приватною школою, хорошим коледжем, гарною легкою роботою, веденням законного бізнесу з виробництва оливкової олії, гарним часом спілкування зі знаменитими бандитами, але чистим ними.


Я знову згадав, що навіть його ім'я було чистим. «Луї, - спитав я, - чому тебе звуть Лазаро? Хіба твого батька не звали Францині?


Луї кивнув, сумно посміхаючись. «Так. Луїджі Франціні. Лазаро - дівоче прізвище моєї матері. Дядько Джо змінив її для мене, коли я переїхав до нього. Думаю, він хотів уберегти мене від усіх неприємностей. дитина називатиметься Аль Капоне-молодший "


Я сміявся. «Так. Думаю, ти маєш рацію. Я запитав. - То що ти збираєшся робити зараз?»


Він безпорадно розвів руками. "Я не знаю. Насправді, ніхто нічого не зробив. Я маю на увазі, чорт забирай, просто вийти і вбити хлопця, тому що він належить до Руджеро ... »


«Це факти життя, синку, – подумав я. Я стиснув його плече. "Ти що-небудь придумаєш, Луї", - заспокійливо сказав я.


Ми вийшли з Децими, і Луї на мить оглянув вулицю, ніби намагаючись ухвалити рішення. "Послухай, Нік, - сказав він з раптовою усмішкою, - чому б мені не показати тобі Рахункову палату?"


"Рахункова палата?"


«Так. Це здорово. Тримаю парі, єдиний у своєму роді». Він узяв мене за лікоть і повів вулицею через кілька дверей. "Це прямо тут, Чотири п'ятнадцять Західного Бродвею".


Це не виглядало особливо. Ще один з великих старих лофтів, які ви бачите в районі Сохо в центрі Нью-Йорка. Над широким пандусом були великі сині двері, які, на мою думку, були вантажним ліфтом. Праворуч від нього були звичайні двері із вікнами житлового типу, зі стандартним набором поштових скриньок багатоквартирного будинку.


Луї провів мене через двері. У фойє він натиснув кнопку.


Відповів безтілесний голос. "Так? Хто це?"


«Луї Лазаро та мій приятель».


«О, привіт, Луї. Ходімо». Пролунав зумер, довгий і скрипучий, і Луї відчинив незачинені двері. Звідси було п'ять крутих прольотів вузьких сходів. На той час, коли ми досягли вершини, у мене виникли проблеми з диханням, і Луї був практично в стані колапсу, його дихання переривалося, а з обличчя капав піт.


У коридорі п'ятого поверху нас зустрів доброзичливий чоловічок, і Луї, задихаючись, представив мене. «Це Нік Канцонері, Чікі. Чикі Райт, Нік. Чікі управляє Рахунковою палатою дядька Джо. Я думав, що ви хотіли б це побачити».


Я знизав плечима. "Звісно."


Чикі був маленьким гномом у вигляді чоловічка з пасмами сивого волосся, що майоріло по його лисіючій голові, і густими сірими бровами, що проростали на гумористичному личку. На ньому була темно-синя шовкова сорочка, жилет у чорно-білу клітку та сірі фланелеві штани. Яскраво-червона краватка-метелик і червоні підв'язки на рукавах робили його пародією на гравця на стрибках. Він широко посміхнувся і став убік, щоб провести нас через великі сині двері без розпізнавальних знаків.


Луї стояв за його спиною, відкритий.


«Заходьте, – широко сказав він. «Це одна з найкращих контор у Нью-Йорку».


Це було так. Я не знав, чого очікувати від лофта на п'ятому поверсі під назвою «Рахункова палата», але це не те, що я знайшов. Чікі провів нас крок за кроком, пояснюючи всю операцію.


"Що ми зробили, - сказав він з очевидною гордістю, - так це комп'ютеризували нашу букмекерську контору та операції з числами".


Весь лофт було перетворено на сучасний, яскраво відполірований бізнес-офіс. Попереду гудів і клацав величезний комп'ютерний банк, укомплектований серйозними молодими людьми у охайних ділових костюмах, які з неперевершеним знанням справи обробляли комп'ютерні дані. Симпатичні секретарки уважно працювали вздовж чітко розставлених рядів столів, їх електричні машинки конкурували один з одним. Тут зберігалася вся атрибутика будь-якої адміністративної будівлі.


Чіки широко махнув рукою. «Тут обробляються всі ставки на числа, зроблені нижче за Х'юстон-стріт, і всі ставки на коней. Усі результати стрибків надходять безпосередньо телефоном з Арлінгтона до Чикаго на схід. Усі грошові ставки спрямовуються сюди, всі записи ведуться, звідси виробляються усі виплати».


Я кивнув, вражений. «Електронна обробка даних приходить до букмекерської контори. Дуже приємно!"


Чикі засміявся. «Дуже ефективно. Ми обробляємо тут близько вісімдесяти тисяч доларів на день. Ми вважаємо, що нам потрібно це вести як бізнес. Дні маленького хлопця у кондитерській із блокнотом у задній кишені закінчилися».


"Як на вас впливають ставки поза грою?" Офіси OTB у Нью-Йорку по всьому місту спочатку були схвалені виборцями не лише як спосіб заробітку для міста та як зручність для гравців, а й як засіб вигнання букмекерів зі злочинного світу.


Чікі знову посміхнувся. Він здавався щасливою людиною. «Це зовсім не завдало нам шкоди, хоча одного разу я турбувався про це, коли він лише починався. Людям подобається мати справу зі старою усталеною фірмою, я думаю, і вони начебто підозріло ставляться до уряду, який робить ставки операцій.


"І, звичайно ж, у нас багато цифр, а уряд не займається цифрами".


«У всякому разі, поки що ні, - втрутився Луї. - Але, судячи з того, як ідуть справи, вони, мабуть, скоро стануть». Він ляснув мене по плечу. «Як ти думаєш, Нік? Досить круто, чи не так? Дядько Джо може виглядати і поводитися як старий Мустачіо Піт, але це має бути найсучасніший пристрій у бізнесі».


Спалах Луї перевершував лише його наївність. Рахункова палата була кроком уперед у організації злочинного світу, але не останнім словом. Я міг би показати Луї центр зв'язку, керований мафією, в готелі в Індіанаполісі, що зробило б New York Telephone схожим на комутатор PBX. Результати всіх азартних ігор країни - перегонів, бейсболу, баскетболу, футболу тощо. буд. - надходять у цей готель щодня, та був за мікросекунди передаються в букмекерські контори від узбережжя до узбережжя.


Проте Рахункова палата була цікавим нововведенням: централізованим, організованим, ефективним. Не погано. "Чудово", - сказав я. "Приголомшливо!" Я потягнув за мочку вуха. "Я думаю, ти теж тут займаєшся вантажівками, га?"


Луї насупився. «Ні, але… я не знаю, можливо, це й непогана ідея. Ви маєте на увазі, на кшталт центрального командного пункту?»


"Правильно."


Чикі виглядав трохи засмученим. «Ну, у нас справді не так багато вільного місця, Луї, не кажучи вже про те, як важко знайти когось, кому можна довіряти у наші дні».


Довелося сміятися. Він був по горло у бізнесі злочинного світу, але діяв як будь-який офіс-менеджер у будь-якій законній справі… хвилювався, що у нього може бути більше роботи, чи, можливо, доведеться змінити свої методи роботи. Не тільки чесні люди опираються змінам.


«Нік новенький у місті, – пояснив Луї, – і я подумав, що покажу йому нашу демонстраційну операцію. У будь-якому випадку дядько Джо змусить нас з Ніком провести всі операції днями, просто щоб подивитися, чи зможемо ми». трохи підтягнутися. "


"Що ж." Чикі виглядала сумнівно.


«Здебільшого ми турбуватимемося про безпеку», - сказав я.


Чікі засяяв. "О, добре. Мені там потрібна допомога».


Я запитав. - "У вас були проблеми?"


Він зітхнув. «Так. Більше, ніж хочу. Заходь до мене в офіс, і я розповім тобі про це».


Ми всі увійшли в красиво обшитий панелями офіс у розі великого лофта. На підлозі був акуратний килим, а вздовж усієї стіни стояли залізні картотеки. Прямо за столом Чикі чорним чином стояв товстий сейф. На столі лежали фотографії привабливої сивої жінки та півдюжини дітей різного віку.


«Сідайте, хлопці». Чикі вказав на пару стільців з прямою спинкою і сів на крісло, що обертається, за столом. "У мене проблема, може, ти мені допоможеш".


Луї підняв стілець


Я впевнено посміхнувся йому. На даний момент він забув, що Попай дав йому чіткі інструкції. Дядько Джо хотів, щоб когось убили.


"Що трапилося, Чікі?" - Запитав Луї.


Чікі відкинувся назад і закурив. "Це знову Lemon-Drop Droppo", - сказав він. «Принаймні я думаю, що це він. Він знову обдер нашого бігуна. Або принаймні хтось».


«Чорт забирай, Чікі», - втрутився Луї. «Хтось завжди грабує бігунів. Що в цьому такого?"


«Головне те, що це стає великою справою! Минулого тижня нас ударили чотирнадцять разів, а цього вже п'ять. Я не можу собі цього дозволити".


Луї повернувся до мене. «Зазвичай ми думаємо, що три-чотири рази на тиждень ми братимемо бігуна за те, що він несе, але це набагато більше, ніж зазвичай».


Я запитав. - "Хіба ти не можеш захистити їх?"


Чіки похитав головою. «У нас є сто сорок сім хлопців, які щодня привозять сюди готівку з усієї території нижнього Манхеттена. Ми не зможемо захистити їх усіх». Він посміхнувся. «Насправді, я навіть не заперечую, якщо деякі з них час від часу будуть пограбовані, що змусить інших бути обережнішими. Але це страшенно багато!»


"А що щодо цього дроппо з лимонною краплею?"


Луї засміявся. «Він був тут уже довгий час, Нік. Один із групи Руджеро, але іноді він йде як би самостійно. Колись він сам був бігуном для Гаетано Руджеро, і здається, що кожного разу, коли йому не вистачає грошей, він вибирає бігуна. Їх досить легко знайти, чи знаєте. "


"Що ж." Бігуни знаходяться в самому низу кримінальних сходів. Вони забирають гроші та купони та відправляють їх у полісний банк, і все. Зазвичай це напівбожевільні старі алкаші, які надто далеко спустилися по жолобу старої бідності, щоб робити щось ще, або маленькі діти, які швидко набирають гроші. У Нью-Йорку їх тисячі, мерзенні мурахи, що харчуються відкинутою падалью злочинців.


«Думаєш, нам допоможе позбавитися цього персонажа Лимонної Краплі?»


Чікі знову посміхнувся. «Не зашкодить. Навіть якщо це не він, це може когось відлякати».


Я кивнув головою і подивився на Луї. «Міг би навіть убити двох зайців, Луї».


Така реальність далася Луї Лазаро нелегко. Він виглядав кислим. "Ага", - сказав він.


"Чому вони називають його Лимонною Краплею?" Я запитав.


Луї відповів. “Він схиблений на лимонних часточках, їсть їх весь час. те, що зірвав кількох бігунів... Я маю на увазі, чорт, я ходив до школи з цим хлопцем.


Я знизав плечима. Схоже, я багато займався цим під час виконання завдання. "Це залежить від вас. Це була просто ідея.


Луї виглядав незадоволеним. «Так. Ми про це подумаємо».


"Що це за два зайці одним каменем?" - Запитала Чікі.


«Не має значення», - відрізав Луї.


"Так сер." Чикі все ще чудово розумів, що Луї був племінником Папая Франціні.


Настала незручна пауза. Я махнув рукою в бік блискучих шаф з картотеками, кожна стопка заблокована грізним виглядом залізним стрижнем, що проходить від підлоги вгору через кожну ручку ящика і прикрученим до верхньої частини папки. "Що у вас там, фамільні коштовності?"


Чікі погасив сигарету і посміхнувся, задоволений зміною в атмосфері. "Це наші файли", - сказав він. "Записи всього цього від А до Я".


"Всі?" Я спробував справити враження. "Ви маєте на увазі всю операцію з розміщення ставок?"


"Я маю на увазі всю організацію", - сказав він. "Всі."


Я озирнулася. "Наскільки хороша ваша безпека?"


"Добре. Добре. Це мене не турбує. Ми тут на п'ятому поверсі. Інші чотири поверхи порожні, за винятком пари квартир, які ми використовуємо у надзвичайних ситуаціях. Щоночі ми ставимо сталеві ворота на кожному поверсі. Вони вписуються прямо у стіну та фіксуються там. А ще є собаки, – додав він з гордістю.


"Собаки?"


«Так. На кожному поверсі ми маємо двох сторожових собак, доберманів. Ми відпускаємо їх щоночі, по дві на кожному поверсі. Я маю на увазі, чуваку, ніхто не підніметься сходами з цими собаками. Вони підлі сучі сини! Навіть без них ніхто не зможе прорватися через ці ворота, не попередивши Велику Джулі та Раймонда”.


"Хто вони?"


«Двоє моїх охоронців. Вони живуть тут щоночі. Як тільки всі підуть і замкнуть цю браму, ніхто не зможе увійти».


"Мені подобається", - сказав я. «Якщо Велика Джулі та Раймонд можуть подбати про себе».


Чикі засміявся. «Не хвилюйся, чуваку. Велика Джулі - найсильніший хлопець з цього боку цирку, а Раймонд був одним із найкращих сержантів артилерії в Кореї. Він знає, що така зброя».


"Достатньо добре для мене". Я підвівся на ноги, і Луї зробив те саме. «Велике дякую, Чікі», - сказав я. "Я думаю, ми побачимося з тобою".


«Вірно, – сказав він. Ми потиснули один одному руки, і ми з Луї спустилися вниз сходами. Насторожившись, я міг бачити залізні ворота, вбудовані в стіни на кожному майданчику. Це була хороша жорстка установка, але я мав уявлення, як її можна подолати.


Розділ 13


Вечеря була чудовою, маленький столик у задній частині Minetta's, у ніч, коли там майже нікого не було - легкий антипасто, гарне oso buco, смажені у фритюрі смужки кабачків та кава еспресо. Філоміна перебувала в тому люблячому, сяючому настрої, що вносить у життя трохи хвилювання.


Коли я поцілував її на ніч перед її дверима, все перетворилося на дратівливу лють Сіціліано. Вона тупнула ногою, звинуватила мене в тому, що я лягаю спати з шістьма іншими дівчатами, розплакалася і зрештою обвила руками мою шию і задушила мене поцілунками.


«Нік ... будь ласка, Нік. Ненадовго».


Я твердо звільнився. Я знав, що як увійду, то затримаюсь там надовго. У мене були справи тієї ночі. Я міцно поцілував її в кінчик носа, розгорнув так, щоб вона дивилася на двері, і різко вдарив її по спині. «Продовжуйте. Просто залиште двері прочиненими, і я побачу вас, коли закінчу з речами, про які мені потрібно подбати».


Її посмішка була всепрощаючою, і, знову зрадівши, вона сказала: "Обіцяти?"


"Обіцянка". Я повернувся до холу, перш ніж моя рішучість ослабла.


Перше, що я зробив, коли дістався своєї кімнати в «Челсі», - зателефонував Луї. «Привіт це Нік. Слухай, як щодо зустрічі зі мною сьогодні ввечері? Так, я знаю, що вже пізно, але це важливо. Правильно! О, близько півночі. І приведи Локло та Манітту. Тоні, я думаю. Це так само добре, як усі. Добре? Добре ... о, і Луї, отримай адресу Лемон-Краплі Дроппо, перш ніж приїдеш, гаразд? "


Я повісив слухавку, перш ніж він встиг відреагувати на останній запит. Потім я спустився вниз і завернув за ріг до Angry Squire. Я замовив кухоль пива у Саллі, симпатичної англійської барменші, а потім зателефонував до Вашингтона по телефону, що висів на стіні в кінці бару. Це був звичайний запобіжний захід на випадок, коли телефон у моєму готельному номері прослуховується.


Я зателефонував до відділу екстреного постачання компанії AXE і, правильно представившись, замовив комплект для демонтажу 17B, відправлений мені тієї ж ночі автобусом Greyhound. Я зможу забрати його зранку на автовокзалі адміністрації порту на Восьму авеню.


Набір 17B дуже акуратний, дуже руйнівний. Шість капсулів-детонаторів, шість запобіжників з таймером, які можна налаштувати для спрацьовування ковпачків з будь-яким інтервалом від однієї хвилини до п'ятнадцяти годин, шість шматків шнура грунтовки для менш складних робіт і достатньо пластику, щоб здути корону з голови Статуї Свободи.


Було важко зрозуміти мене через шум, створений дуже гарною, але дуже гучною джазовою комбінацією приблизно за шість футів від мене, але я, нарешті, доніс своє повідомлення і повісив слухавку.


В одинадцятій тридцять я покинув Angry Squire і поплутав по Сьомій авеню, будуючи плани на Lemon-Drop Droppo. На кутку Крістофера і Сьомий я повернув праворуч на Крістофера повз всі нові гей-бари, потім знову повернув ліворуч на Бедфорд-стріт і через півтора кварталу до Тоні.


Це була зовсім інша сцена, ніж увечері на вечірці Філоміни. Тепер знову стало тихо і затишно, повернувшись до своєї звичайної атмосфери, схожої на в'язницю, тьмяні помаранчеві вогні на темно-коричневих стінах висвітлювали ледве достатньо світла, щоб офіціанти могли пересуватися між столиками, які повернулися на свої звичні місця у головній кімнаті. .


Замість орди одягнених у смокінги італійських мафіозі та їхніх жінок у довгих сукнях, місце тепер було мало населеним півдюжиною довговолосих молодих хлопців у синіх джинсах та джинсових куртках та рівною кількістю молодих дівчат з коротким волоссям. так само одягнених. Але розмова не сильно відрізнялася від попереднього вечора. Якщо розмови на вечірці були зосереджені в основному на сексі, футболі та конях, сьогоднішній натовп говорив в основному про секс, футбольні ігри та філософію.


Луї сидів за столом один, біля стіни ліворуч від входу, похмуро схилившись над келихом вина. Він не виглядав надто щасливим.


Я сів з ним, замовив бренді з содовою і поплескав його по плечу. «Давай, Луї, розвеселились. Усе не так погано!"


Він спробував посміхнутися, але не вийшло.


"Луї, ти справді не хочеш цього робити, чи не так?"


"Що робити?"


Кого він жартував? «Подбайте про Дроппо».


Він шкода похитав головою, не зустрічаючись із моїми очима. «Ні, я маю на увазі, це просто… о, чорт! Ні!» - сказав він з більшою силою, радий, що це відкрито. «Ні! Я не хочу цього робити. Я не думаю, що це зможу зробити. Я просто ... чорт, я виріс з цим хлопцем, Нік!


"Добре! Добре! Я думаю, у мене є ідея, яка подбає про дитину Лимонна Крапля, зробить твого дядька Джо щасливим і позбавить тебе небезпеки. Як тобі така посилка?


В його очах блиснула надія, і його чудова посмішка почала розпливатися на його обличчі. «Чесно? Гей, Нік, це було б чудово!


"Добре. Ви зробили мені ласку в Бейруті, доставивши мене сюди. Тепер я зроблю вам одне, вірно?


Він кивнув головою.


"Добре. По-перше, я отримав це сьогодні у своїй коробці у «Челсі»». Я передав йому записку, яку сам написав.


Канцонер: Ви знайдете Спелмана


У номері 636 готелю Chalfont Plaza.


Він з голою дупою і страшенно мертвий.


Луї недовірливо дивився на нього. "Дідька лисого! Що, чорт забирай, це все? Як ти думаєш, це правда?


«Напевно, це правда, гаразд. Якби не було, не було б жодного сенсу надсилати це мені».


«Ні, мабуть, ні. Але якого біса вони його відправили? Ви щойно прийшли!


Я знизав плечима. «Вибиває мене до біса. Клерк тільки-но сказав, що якийсь хлопець підійшов і залишив його. Може, хто б це не вважав, я був просто корисним і все одно передасть його тобі».


Луї виглядав спантеличеним, як і мало бути. "Я все ще не розумію". Він замислився на мить. «Слухай, Нік. Як ти гадаєш, це були Руджеро?»


Атта, дитинко, Луї! Я думав. "Ага", - сказав я. "Ось що я думаю".


Він насупився. «То яке це має відношення до того, щоб прийти сюди сьогодні ввечері? І з Lemon-Drop Droppo?


Просто ідея. З вами Локло та Манітті?»


«Так. Вони у машині».


"Добре. Ось що ми збираємось робити». Я пояснив йому свою ідею, і він був у захваті.


"Відмінно, Нік! Відмінно!"


До 88 Гораціо було лише кілька кварталів, тобто приблизно за квартал від Гудзона. Я пояснив Локло та Манітті, коли ми під'їхали. «Пам'ятай. Ми хочемо, щоб він був живим. Нічого страшного, якщо він трохи пошкоджений, але я не хочу жодних тіл. Зрозуміло?


За кермом Локло знизав плечима. «Для мене це звучить шалено».


Луї трохи вдарив його по потилиці, щоб дати зрозуміти, хто тут головний. «Ніхто тебе не просив. Просто роби, як каже Нік».


Гораціо вісімдесят вісім являв собою безлику сіру будівлю з рядом ідентичних високих сходів і залізних поручнів. Манітті знадобилося близько сорока п'яти секунд, щоб пройти через замок на зовнішніх дверях, і ще тридцять, щоб відкрити внутрішню. Ми піднялися сходами якомога тихіше і нарешті зупинилися на майданчику шостого поверху, щоб перестати задихатися від підйому. Нас було всього троє - Локло, Манітті і я - відколи ми залишили Луї внизу в машині.


Манітті не мав проблем із дверима квартири на 6Б. Він не використовував пластикову картку, як зараз у всіх шпигунських книгах. Він просто використовував старомодне плоске лезо, яке формою нагадує хірургічний скальпель, і невеликий інструмент, схожий на сталеву спицю. Не минуло й двадцяти секунд, як двері безшумно відчинилися, і Манітті відступив убік, щоб дозволити мені увійти, з великою вітальною усмішкою самовдоволення на його неандертальському обличчі.


В тому, що явно було вітальнею, не було світла, але світло світило за зачиненими дверима на іншому кінці кімнати. Я швидко рушив уперед, Локло і Манітті були позаду, кожен з нас з пістолетом у руці.


Я дістався до дверей, відчинив їх і одним швидким рухом увійшов до спальні. Я не хотів давати Дроппо шансу піти за рушницею.


Мені не треба було турбуватися.


Грегоріо Дроппо був надто зайнятий принаймні на той момент, щоб турбуватися про такий маленький інцидент, як трирука людина, що увірвалася в його спальню о першій ночі. Голе тіло Дроппо судорожно здригалося, скручуючи і збиваючи простирадла під дівчиною, з якою він кохав. Її руки міцно обвивали його шию, притягуючи до себе, їхні обличчя зімкнулися один з одним, так що все, що ми могли бачити, - це зализане жиром волосся, розпатлане чіпкими пальцями дівчини. Її тонкі ноги, стрункі і білі на тлі волохатої темряви його тіла, були обтесані навколо його талії, прикуті до слизького поту, що линув по ньому. Її руки та ноги були всім, що ми могли бачити.


З величезним зусиллям Дроппо зробив класичний рух шпильки назад і вгору перед фінальним кричащим стрибком. Не маючи під рукою склянки води з льодом, я зробив наступний крок і вдарив його по ребрах носком черевика.


Він завмер. Потім його голова різко повернулася, очі розширилися здивовано. "Що-а-а...?"


Я вдарив його ногою, і він задихнувся від болю. Він вирвався, перекотився з дівчини на спину, тримаючись за бік в агонії.


Раптовий від'їзд коханця залишив дівчину розпластаною на спині з витріщеними від жаху очима. Вона піднялася на ліктях, її рота відкрився, щоб закричати. Я затиснув лівою рукою її рот і притис її спиною до простирадла, потім нахилився і направив на неї Вільгельміну, морда була всього в дюймі від її очей.


Деякий час вона боролася, вигинаючи своє спітніле тіло під тиском моєї руки, потім зрозуміла, на що вона дивиться, і завмерла, приковуючи погляд до пістолета. Бусинки поту стояли на її чолі, сплутуючи розпатлані пасма рудого волосся.


Поруч із нею Дроппо почав звисати ноги через край ліжка, але Локло був там. Майже випадково він ударив дулом револьвера по обличчю Дроппо і той з болючим криком упав назад, хапаючись за закривавлений ніс. Однією рукою Локалло відірвав зім'яту подушку від підлоги і притис її до обличчя Дроппо, заглушаючи звуки. Інший він врізав між витягнутими ногами Дроппо, тож приклад його пістолета врізався в пах оголеного чоловіка.


З-під подушки пролунав тваринний звук, і тіло здригнулося високо в повітрі, спина вигнулась, вся вага лежала на плечах, а потім безвольно впала на ліжко.


«Він знепритомнів, бос, – лаконічно сказав Локло. Гадаю, він був розчарований.


"Прибери подушку, щоб він не задихнувся", - Я подивився на дівчину і погрозливо помахав Вільгельміне. «Немає шуму, нічого, коли я прибираю руку. Зрозуміло?


Вона як могла кивнула, дивлячись на мене з жахом. "Добре", - сказав я. «Розслабся. Ми не завдамо тобі шкоди». Я прибрав руку від її рота та відступив.


Вона лежала нерухомо, а ми втрьох стояли там із пістолетами в руках і милувалися її красою. Незважаючи на те, що на ній був піт від сексу, жах в очах і сплутане волосся, вона була чудова. Її оголені груди здіймалися, і з зелених очей раптом ринули сльози.


«Будь ласка, не роби мені боляче», - захникала вона. "Будь ласка, Нік".


Потім я впізнав її. Це була Расті Поллард, маленька руда в зеленій сукні, з якою я фліртував на вечірці у Тоні, той самий, який багато років тому почав муки Філоміни з анонімного конверта, в якому була вирізка з «Таймс».


Манітті, що стояв поруч зі мною, почав важко дихати. "Сукін син!" - Вигукнув він. Він перехилився через ліжко, однією рукою потягнувся до її грудей.


Я вдарив його по голові пістолетом, і він приголомшено сіпнувся.


По щоках Расті текли сльози. Я зневажливо глянув на її оголене тіло. «Якщо це не один присадкуватий італієць, то інший, мабуть, рости?»


Вона проковтнула, але не відповіла.


Я простягнув руку і штовхнув Дроппо, але він був нерухомий. "Приведи його", - сказав я Locallo.


Я знову повернувся до Расті. "Вставай і одягайся".


Вона почала повільно сідати і подивилася на своє власне оголене тіло, ніби щойно усвідомила, що лежить повністю оголеною в кімнаті із чотирма чоловіками, троє з яких були практично незнайомцями.


Вона різко сіла в сидячому положенні, з'єднавши коліна разом і зігнувши їх перед собою. Вона схрестила руки на грудях і дико подивилась на нас. "Ви, паршиві сучі діти", - виплюнула вона.


Я сміявся. «Не будь такою скромною, Рості. Ми вже бачили, як ти справляєшся з цим недоумком. Ми навряд чи побачимо, що ти виглядаєш гірше». Я смикнув її за руку і витяг з ліжка на підлогу.


Я відчував, як з неї виривається маленька іскорка боротьби. Я відпустив її, і вона повільно піднялася на ноги і підійшла до стільця поруч із ліжком, уникаючи наших очей. Вона взяла мереживний чорний бюстгальтер і почала його надягати, при цьому дивлячись у стіну. Повне приниження.


Манітті облизнув губи, і я глянув на нього. Локло повернувся з кухні з чотирма банками холодного пива.


Він поклав їх на комод і обережно відкрив. Один він дав мені, один Манітті і сам узяв сам. Потім він узяв четверту і рівномірно вилив її на інертне тіло Lemon-Drop Droppo, пиво пролилося на спітнілу форму і намочило простирадло навколо нього.


Дроппо прийшов до тями, інстинктивно потягнувшись руками до обурених геніталій.


Я стукнув його по переніссі знівеченого носа Вільгельміної з такою силою, що в нього на очах виступили сльози. "Що?" він ахнув, "що…?"


«Просто роби саме те, що я говорю, приятелю, і ти зможеш вижити».


"Що?" йому знову вдалося вибратися.


Я добродушно посміхнувся. "Тато Франціні", - сказав я. "А тепер вставай і одягайся".


Жах виявився в його очах, коли він повільно підвівся з ліжка, все ще стискаючи пах однією рукою. Він повільно одягався, і поступово я відчув зміну його відношення. Він намагався оцінити ситуацію, шукав вихід. Він ненавидів більше, ніж страждав, а ненависна людина небезпечна.


Дроппо закінчив копіткий процес зав'язування черевиків, зрідка виривався стогін з його щільно стиснутих губ, потім обома руками взяв ліжко, щоб піднятися на ноги. Як тільки він підвівся, я вдарив його коліном по промежині. Він закричав і впав на підлогу в мертвому непритомності.


Я вказав на Локло. «Підніми його знову, Франку».


В іншому кінці кімнати, повністю одягнена, Расті Поллард раптово ожила. Її волосся було все ще розпатлане, а помада розмазана, але келлі-зелена спідниця і чорна шовкова блузка були на ній.


одягнена поверх бюстгальтера і трусиків знову надали їй сміливості.


"Це було жорстоко", - прошипіла вона. "Він нічого тобі не робив".


«Надіслати цю вирізку Філоміні Францині багато років тому теж було жорстоко», - заперечив я. "Вона теж нічого не зробила з тобою".


Останній шматочок жорстокості позбавив Лемон-Дроппо останніх слідів бойового духу, і він спустився разом із нами сходами, злегка зігнувшись, обома руками притулившись до живота.


Ми посадили Расті попереду з Локло та Манітті та затиснули Дроппо між Луї та мною на задньому сидінні. Потім ми поїхали Chalfont Plaza. Луї, Дроппо і я увійшли в головний вхід до будинку Менні, а решта трьох увійшли з боку Лексінгтон-авеню.


Ми зустрілися перед номером 636. Я зняв табличку "Не турбувати" з дверей і повернув ключ. Запах був не такий уже й поганий, тому що я ввімкнув кондиціонер на повну потужність перед від'їздом двома ночами тому, але він був помітний.


"Що за запах?" - Запитав Расті, намагаючись відступити. Я сильно штовхнув її, і вона розтяглася на півдорозі через кімнату, і ми увійшли. Манітті зачинив за нами двері.


Я попередив решту, чого очікувати, і Дроппо був надто хворий, щоб по-справжньому хвилюватися. Але не рости. Вона піднялася на ноги з явним злобним виглядом. "Що, чорт забирай, тут відбувається?" - заверещала вона. "Що за запах?"


Я відчинив двері ванної кімнати і показав їй оголене тіло Ларрі Спелмана.


"Боже мій! Боже мій!" Рості голосив, закривши обличчя руками.


«Тепер зніміть одяг, ви обоє, – наказав я.


Дроппо, обличчя якого все ще було перекручене болем, тупо почав підкорятися. Він більше не ставив запитань.


Тільки не рости. "Чим ти плануєш зайнятися?" вона кричала на мене. "Боже мій…"


«Забудь про Бога, - відрізав я, - і роздягнися. Чи ти хочеш, щоб Джино зробив це за тебе?


Манітті посміхнувся, і Расті повільно почав розстібати її блузку. Розділившись до бюстгальтера і трусиків бікіні, вона знову завагалася, але я помахав їй Вільгельмін, і вона демонстративно закінчила роботу, кинувши свій одяг невеликою купою на підлогу.


Луї взяв обидва комплекти одягу і засунув їх у невелику сумку, яку приніс із собою. Дроппо сів на край ліжка, дивлячись у підлогу. Комод відштовхнув Расті в кутку, так що все, що ми могли бачити, було її голе стегно. Її руки накрили груди, і вона трохи здригнулася. У кімнаті було холодно від кондиціонера.


Я зупинився у дверях, коли ми вийшли. «Тепер я хочу, щоб ви, двоє нерозлучників, залишилися тут, – сказав я. «Через деякий час хтось встане, і ти зможеш усе виправити. А поки що Манітті стоятиме прямо за дверима. Якщо вона хоч трохи відкриє маленьку щілину до того, як хтось сюди дійде, він уб'ю тебе. Ти це розумієш? Я зробив паузу. «Принаймні, чорт тебе вб'є, Дроппо. Я не знаю, що він зробить з Расті».


Я зачинив двері, і ми спустилися на ліфті.


У вестибюлі я зателефонував Джеку Гурлі з телефону-автомата.


"Сукін син!" - пробурчав він телефоном. «Зараз дві години ночі».


"Забудь про це", - сказав я. "У мене є для вас історія в кімнаті 636 на площі Чалфонт".


"Краще все було б добре".


"Добре", - простягла я. «Звучить непогано, Джеку. Там, у кімнаті 636, троє людей, всі голі, і один із них мертвий. І один із них – жінка».


"Ісус Христос!" Була довга пауза. "Мафія?"


"Мафія", - сказав я і повісив слухавку.


Ми всі перейшли вулицю у коктейль-бар Sunrise та випили. Потім ми рушили додому.


Розділ 14


Філоміна прибрала мою руку зі своїх лівих грудей і сіла в ліжку, піднявши подушку позаду себе, щоб вона підтримувала поперек. Вона здивовано насупилась.


«Але я не розумію, Нік. Це смішно, або жахливо, або щось таке. Поліція не зможе довести, що Расті та Дроппо вбили Ларрі Спелмана, чи не так? Я маю на увазі…"


Я поцілував її праві груди і подерся, щоб покласти голову їй на живіт, лежачи впоперек ліжка.


Я пояснив. «Вони не зможуть довести, що Расті та Дроппо вбили Спелмана, але у цих двох буде страшенно багато часу, щоб довести, що вони цього не зробили».


"Ви маєте на увазі, що копи їх просто відпустять?"


"Не зовсім. Пам'ятаєш, я казав тобі, що залишив цей металевий контейнер для сигар на комоді, перш ніж піти?


Вона кивнула головою. «Він був сповнений героїну. Їх обох заарештують за зберігання».


"Ой." Вона насупилась. «Я сподіваюся, що Расті не доведеться сісти до в'язниці. Тобто я ненавиджу її, але...»


Я поплескав її по коліна, яке було десь ліворуч від мого лівого вуха. "Не хвилюйтеся. У газетах буде багато матеріалу, і багато людей ламають голову, але це настільки хрінова установка, що будь-який добрий юрист зможе їх обробити».


"Я все ще не розумію


і це, – сказала вона. - Хіба поліція не шукатиме вас і Луї?


«Жодних шансів. Дроппо знає, але він не збирається розповідати копам про те, що сталося. Це страшенно принизливо. Він ніколи не зізнається їм, що це може зійти з рук банда, що конкурує. Руджеро будуть неабияк розлючені. , з іншого боку, і це саме те, що ми хочемо».


"Що вони робитимуть?"


"Що ж, якщо вони відреагують так, як я сподіваюся, вони вийдуть стріляти".


Наступного дня, звісно, вийшли газети про стрілянину. Дайте газетяреві оголеного чоловіка та оголену дівчину в номері готелю з оголеним трупом, і він буде щасливий. Додайте дві конкуруючі фракції злочинного світу та контейнер із високоякісним героїном, і він буде у захваті. Джек Гурлі був на сьомому небі від щастя у сфері журналістики.


Наступного ранку фотографії в «Новинах» були такими хорошими, які я коли-небудь бачив. Фотограф застала Дроппо, що сидить оголеною на ліжку на тлі оголеного Расті, який намагається прикритися схрещеними руками. Їм довелося трохи підправити аерографом, щоб зробити його досить пристойним для друку. Автор заголовка теж добре провів час:


Оголену мафіозі та гал застукали оголеними з тілом і доп


The New York Times не вважала його статтею на першій шпальті, як це було в News, але оцінила палітурку з шести колонок на шістнадцятій сторінці з полуторною колонкою та бічною панеллю про історію мафії в Нью-Йорку. . І Франціні, і Руджеро відіграли велику роль, включаючи досить докладний звіт про ймовірну сварку Попая з батьком Філоміни за кілька років до цього.


Самому Попаю було начхати. Він був щасливий настільки, що його ненависть до світу дозволила йому залишитися. Він розреготався, коли Луї показав йому цю історію наступного дня, відкинувшись на спинку крісла і завивши. Той факт, що Ларрі Спелман був убитий, мабуть, анітрохи не турбував його, за винятком того, що смерть Спелмана відобразила образу Руджеро Францині.


Що стосується Попая, то збентеження і втрата гідності, які зазнали Руджеро через те, що один із їхніх ґудзиків потрапив у таку безглузду ситуацію, більш ніж компенсували вбивство. Для Францині цього світу вбивство – звичайна справа, а абсурд – рідкість.


Луї теж зрадів новому становищу, яке він набув в очах дядька. Мені не треба було віддавати йому належне. До того часу, як того ранку я дістався до офісу Franzini Olive Oil, Луї вже насолоджувався похвалами. Я впевнений, що Луї насправді не сказав Попаю, що це була його ідея, але не сказав йому, що це не так.


Я сів і почав чекати, поки Руджеро дадуть відповідь.


Нічого не сталося, і я переглянув свою позицію. Я явно недооцінив Руджеро. Озираючись назад, я мав зрозуміти, що Гаетано Руджеро не був із тих лідерів, яких можна запанікувати в криваву і дорогу війну банд через ті махінації, які я затіяв.


Потрап Францині легко спровокувати, але не Руджеро. У такому разі я знову вибрав Попая. Я можу розраховувати на його реакцію та бурхливу реакцію. У мене був план раніше, тому я замовив цей комплект 17B у Вашингтоні, і мені просто потрібна була невелика допомога Philomina, щоб ввести його в дію. Моєю метою була Рахункова палата, серце всієї операції Францині.


Я отримав його лише через п'ять днів після каперсу Lemon-Drop Droppo.


Все, що мені було потрібно від Філоміни, - це алібі на випадок, якщо один із охоронців Рахункової палати зможе пізнати мене пізніше. Я мав намір переконатися, що вони не зможуть, але це був досить простий запобіжний захід.


Для Franzini Olive Oil Com не було секретом, що Філоміна «побачила багато нового хлопця, Ніка, хлопця, якого Луї привів звідти». Все було просто. Того вечора ми просто пішли на концерт Девіда Амрама у Лінкольн-центрі. Сьогодні практично неможливо дістати квитки на концерт Амрама в Нью-Йорку, тому було природним, що ми повинні трохи похвалитися тими, які я отримав. Тільки ніхто не знав, що вони від Джека Гурлі з Ньюс.


Я почекав, поки в будинку згасне світло і пішов. Амрам, можливо, найкращий сучасний композитор в Америці, але я мав багато роботи, а часу на неї було мало. Я хотів повернутись до закінчення виступу.


Менше п'ятнадцяти хвилин знадобилося, щоб дістатися таксі від Лінкольн-центру до Сохо, 417 Західний Бродвей, поряд з Рахунковим будинком.


Це була схожа будівля, чотири поверхи квартир з великим горищем на верхньому поверсі. У ньому не було вантажного ліфта, яким відзначалася будівля по сусідству, але також не вистачало сторожових собак на кожному поверсі, не кажучи вже про сталеві ґрати на кожному майданчику. Я нізащо не збирався підніматися сходами до Рахункової палати. Практично неможливо однією рукою зламати замок сталевої ґрати, а іншою боротися із збожеволілим від крові доберманом.


Я увійшов до будівлі на 417 і сканую


Імена поруч із дзвінками у двері. Я вибрав одну навмання – Кенді Гулко – і подзвонив у дзвінок.


Минула мить, перш ніж із вбудованого динаміка пролунав голос. "Так?"


На щастя, то був жіночий голос. "Квітковий магазин Фремонті", - відповів я.


Пауза. "Яка?"


Я додав у свій тон нотку нетерпіння. «Квітковий магазин Фремонті, Мем. Я маю квіти для Кенді Гулко».


«О! Давай же, піднімайся». Спрацював зумер, відкривши автоматичний замок внутрішнього дверного отвору, і я увійшов і піднявся нагору, розмахуючи новенькою валізою аташе, як будь-який солідний нью-йоркський бізнесмен.


Я, звичайно, не зупинився на поверсі Кенді Галко. Натомість я піднявся прямо вгору, пройшов п'ятий поверх і піднявся на останній невеликий сходовий проліт, що веде на дах.


Минуло всього кілька хвилин, перш ніж я сидів навпочіпки на даху 417 Західного Бродвею, споглядаючи десять футів відкритого повітря між двома будівлями, і моя уява легко впала на землю.


Я оглянув обклеєний смолою дах і, лежачи біля цегляного димаря, нарешті знайшов те, що шукав - довгу вузьку дошку. Хотілося, щоб він не був таким вузьким, але на це не було надії. Мені потрібний був міст. Коли я навчався в коледжі, я стрибнув у довжину на двадцять чотири фути шість дюймів, але це було давно, це було при денному світлі, з гарною злітно-посадковою смугою, шипованим взуттям і, що найголовніше, на рівні землі, я не збирався. спробуй тієї ночі стрибнути на десять футів між будинками.


Дошка була шириною всього шість дюймів, досить широкою для покупки, але надто вузькою для впевненості. Я проштовхнув його через щілину між двома будинками, щоб він однаково лежав на кожному даху. Тримаючи перед собою валізу обома руками, я обережно поставив ногу на свій хисткий міст, зібрався і побіг через три кроки.


Довелося тікати. Зазвичай я не страждаю на акрофобію, але якби я спробував перебігти через неї, я б ніколи не зміг. Страх змусив мене зробити помилку, а для неї не було місця. Кілька хвилин я стояв нерухомо, заспокоюючись, усе ще тремтячи, але спітнівши від полегшення.


Коли я заспокоївся, я підійшов до дверей, що вели до сходів. Якби його було прикручено зсередини, мені довелося б потрапити в контори Рахункової палати через світловий люк, а це було б складно.


Двері не зачинені. Мені потрібно було просто відкрити його та проштовхнутися. Це було чимось на зразок того, що зробили британці в Сінгапурі: всі їхні знаряддя були спрямовані в море, щоб відбити будь-яку морську атаку; японці пішли сухопутним шляхом, увійшли до «чорного ходу» і захопили Сінгапур. Так само захист Рахункової палати була призначена для запобігання проникненню знизу; вони ніколи не думали, що набіг може піти згори.


Я думав про те, щоб постукати в двері контори Рахункової палати на п'ятому поверсі, просто щоб дати Великій Джулі та Раймонду щось подумати в їхньому забарикадованому маленькому гнізді, але я не міг дозволити собі попередити їх, просто щоб задовольнити своє збочене почуття гумор.


Я накинула на обличчя чорну нейлонову панчоху, відчинила двері і ввійшла, тримаючи в одній руці свій аташе, а в іншій - Вільгельміну.


Двоє чоловіків дивилися на мене, захоплені зненацька. Вони сиділи по обидва боки столу із залізною кришкою, на якому грали в карти. На столі стояла напівпорожня пляшка джина разом із двома склянками та парою переповнених попільничок. Збоку на коричневий паперовий пакет лежали залишки бутерброду. Під низьким настільним світлом у повітрі висів дим. У тіні величезної кімнати величезний комп'ютер безмовно охороняв ряди нерухомих столів і безмовних друкарських машинок.


За кілька футів від столу поруч стояли дві старі армійські розкладачки.


Один із чоловіків за столом був величезний, його величезне м'язове тіло блищало на світлі. На ньому була майка без рукавів з парою пошарпаних сірих штанів, вільно зачеплених під його широке черевце. Недолік товстої сигари затиснув пожовклі зуби під величезним кущем вусів. Безперечно, Велика Джулі.


Його супутник був більш середнього зросту, справжній вуличний чувак у зеленому фетровому капелюсі з широкими полями, у яскраво-червоній шовковій сорочці, розстебнутій майже до талії, та у розкльошених штанах у клітку «Акведук». На лівій руці Раймонда сяяли два величезні каблучки з діамантами, контрастуючи з чорнотою його шкіри. Він мене здивував. Я не очікував, що один із хлопчиків Чикі Райт виявиться чорним. Якщо італієць із нижчого стану з великими ідеями нарешті почав втрачати свої вроджені забобони, світ справді ставав найкращим місцем для життя.


Параліч подиву тривав усю мить. Ліва рука Раймонда раптово майнула в бік наплічної кобури, що висіла на спинці стільця друкарки поряд з ним.


Вільгельміна загавкала, і куля врізалася в стілець, відкинувши його на кілька дюймів. Рука Раймонда завмерла в повітрі, потім повільно повернулася до столу.


"Дякую", - чемно сказав я. "Просто залишайтеся на місці, джентльмени".


Очі Великої Джулі витріщились, сигарний недопалок судомно заворушився в куточку його рота. «Якого біса…» - прохрипів він гортанним голосом.


"Заткнися." Я помахав йому Вільгельмін, уважно стежачи за Раймондом. З цих двох я вирішив, що він більш небезпечний. Я був неправий, але тоді я цього не знав.


Я поклав кейс на акуратний стіл перед собою і відчинив його лівою рукою. Я вийняв два довгі шматки сиром'ятної шкіри, які підібрав того дня в майстерні з ремонту взуття.


Десь унизу гавкав собака.


Двоє охоронців подивилися один на одного, а потім знову на мене.


"Собаки", - прохрипіла Велика Джун. "Як ти забажаєш собак?"


Я посміхнувся. «Просто погладив їх по голові, коли я проходив повз мене. Я люблю собак".


Він недовірливо хмикнув. "Ворота…?"


Я знову посміхнувся. «Я спалив їх вщент з моєї суперпроменевої гармати». Я зробив крок ближче і знову змахнув пістолетом. Ти. Раймонд. Лягай на підлогу обличчям».


"Пішов ти, мужику!"


Я вистрілив. Постріл потрапив у верхню частину столу і зрикошетив. Важко сказати, де відскакує куля, але судячи з позначки, нанесеної на робочий стіл, вона, мабуть, на міліметри не потрапила в ніс Раймонда.


Він відкинувся на спинку стільця, піднявши руки над головою. "Так сер. На підлозі. Негайно». Він повільно підвівся на ноги з високо піднятими руками, потім обережно опустився на підлогу обличчям униз.


"Поклади руки за спину".


Він негайно підкорився.


Потім я повернувся до Джулі і засміявся. Він все ще тримав колоду карток у руці. Він, мабуть, займався торгівлею, коли я увійшов.


«Добре», - сказала я, кидаючи йому один із ремінців із сиром'ятної шкіри. "Зв'яжи свого приятеля".


Він глянув на трусики, потім на мене. Нарешті він склав карти і незграбно підвівся на ноги. Він тупо підняв ремінці і зупинився, дивлячись на них.


«Рух! Зв'яжи йому руки за спиною».


Велика Джулі зробила, як йому казали. Коли він закінчив та відступив, я перевірив вузли. Він зробив досить хорошу роботу.


Я знову помахав йому пістолетом: Добре. Тепер твоя черга. На підлогу".


"Що за…"


"Я сказав на підлозі!"


Він зітхнув, обережно вийняв недопалок із рота і поклав його в попільничку на столі. Потім він ліг на підлогу, за кілька футів від Раймонда.


"Покладіть руки за спину".


Він знову зітхнув і заклав руки за спину, притулившись щокою до підлоги.


Я поклав Вільгельміну на стілець, на якому сиділа Велика Джулі, і став на коліна, осідлавши його тіло, щоб зв'язати йому руки.


Його ноги піднялися вгору, врізавшись у мою спину, а його гігантське тіло зігнулося і здригнулося у величезних конвульсіях від зусилля, відкинувши мене до столу і втративши рівновагу. Я прокляв свою дурість і пірнув за рушницею, але він схопив мене за зап'ястя тупою міцною лапою, піднявся на мене своїм тілом і притиснув до підлоги своєю вагою.


Його обличчя було поруч із моїм, притискаючись до мене. Він підвівся і вдарив головою вниз, намагаючись вдарити її по моїй. Я різко обернувся, і його голова вдарилася об підлогу. Він заревів, як застряг бик, і знову повернувся до мене.


Я чіплялася за його очі вільною рукою, борючись з тяжкістю, що давить на мене, вигинаючи спину, щоб моє тіло не було безпорадно розплющене під ним. Мої пальці знайшли його очі, але вони були щільно примружені. Я вибрав наступний найкращий варіант, засунувши два пальці йому в ніздрі і відірвавши його назад та вгору.


Я відчував, як тканина піддається, і він закричав, відпускаючи моє інше зап'ястя, щоб він міг натягнути атакуючу руку. Я відштовхнувся вільною рукою, і ми перекочувалися по підлозі. Ми вперлися в ніжку столу. Я схопив його за обидва вуха і вдарив його головою об металеві меблі.


Його хватка ослабла, і я вирвався на волю, впавши геть від нього. Я схопилася на ноги якраз вчасно, щоб побачити Раймонда, руки якого все ще пов'язані за спиною, і він щосили намагається встати. Я вдарив його ногою в живіт вістрям взуття і пірнув, щоб витягти Вільгельміну з того місця, де я залишив його на стільці.


Я схопив "люгер" і розвернувся в той момент, коли Великий Джулі кинувся на мене з підлоги, як кректяща, спітніла катапульта. Я ухилився і дозволив йому пролетіти повз мене, коли я вдарив його по голові прикладом пістолета. Він врізався головою в крісло і лежав, раптово млявий, кров із розірваного носа залила нижню щелепу, просочивши вуса. На підлозі поруч з ним Раймонд корчився і стогнав, ще зчепивши руки за спиною.


Я переобладнав Вільгельміну. Це була така чиста операція, поки Велика Джулі не стала мені героїчною. Я почекав, поки не почну нормально дихати, потім зв'язав Велику Джулі руки разом, як почав робити кілька хвилин тому. Потім я ввімкнув всі вогні в


офіс і почав переглядати великий банк файлів в офісі Чикі Райт.


Вони були замкнені, але мені не знадобилося багато часу, щоб зламати замки. Однак знайти те, що я шукав, було іншою справою. Але зрештою знайшов. Розподіл активів Францині за доларами у ділових інтересах міста.


Я свиснув. Попай не лише займався всім незаконним у місті, він не пропустив багато легальних операцій: пакування м'яса, маклерство, будівництво, таксі, готелі, електричні прилади, виробництво макаронів, супермаркети, пекарні, масажні салони, кінотеатри, фармацевтичне виробництво.


Я відкрив одну із ящиків для документів і помітив кілька великих конвертів із манільського паперу, складених ззаду. Вони не мали етикеток, а клапани були закриті. Я розірвав їх і знав, що зірву джекпот. Ці конверти містили записи - з датами продажів, продажами, іменами та рештою - про героїнову операцію Францині, складний трубопровод з Близького Сходу до Нью-Йорка.


Схоже, мій покійний друг Су Лао Лінь не пішов із наркобізнесу, коли наш військовослужбовець виїхав із Індокитаю. Вона щойно переїхала до Бейрута за кілька тисяч миль. Ця вродлива жінка продавала наркотики так само, як і чоловіків. Вона була зайнята дівчина.


Її ставлення до Францині завжди спантеличувало мене. Мені завжди спадало на думку, чому я зустрів червоного китайського агента і колишнього дистриб'ютора наркотиків, який працює службою зайнятості для американського гангстера. Вона просто виконувала подвійну роботу, а я був залучений лише до одного боку її численних організаційних талантів. Все стало ясно, і я трохи посміхнувся, коли подумав, що ненароком підірвав зв'язки Францині з Близьким Сходом.


Всі побоювання, які я раніше мав з приводу її знищення, повністю зникли.


Я акуратно склав папери на столі поряд з валізою, потім вийняв пластикову вибухівку з ящика і збудував їх у ряд. Пластик не надто стабільний, і з ним слід поводитися обережно. Коли він був відправлений мені автобусом з Вашингтона, він був відправлений у двох пакетах - один для вибухової речовини, інший для ковпачків і детонаторів. Таким чином це було безпечно.


Тепер я обережно вставив ковпачки та таймер-детонатори. Встановлений на максимум, детонатори спрацюють за п'ять хвилин після активації. Я помістив один там, де він повинен був знищити комп'ютер, а потім розподілив решту трьох по кімнаті, де вони могли б завдати максимальної шкоди. Мені не треба було бути надто точним. Чотири пластикові бомби цілком могли б знести Рахункову палату.


«Чуваку, ти не залишиш нас тут». Це було більше благанням, ніж питанням чорної людини на підлозі. Він обернувся, щоб бачити мене. Якийсь час тому він перестав стогнати.


Я посміхнувся до нього. «Ні, Раймонде. Ти й твій товстий друг поїдете зі мною». Я глянув на Велику Джулі, яка піднялася на підлозі і дивилася на мене налитими кров'ю очима. «Я хочу, щоб хтось передав мені послання Папаю Франціні».


"Що за повідомлення?" Раймонд дуже хотів догодити.


"Просто скажи йому, що сьогоднішня робота була відзначена компліментом Гаетано Руджеро".


«Ну, чорт забирай…» Це була Велика Джулі. Кров текла його обличчям з розірваного носа.


Я старанно перепакував свій аташе, переконавшись, що в ньому були всі документи, що компрометують, потім закрив і замкнув його. Я підняв Реймонда і Велику Джулі на ноги і змусив їх встати посеред кімнати, коли я ходив навколо і активував таймери на кожному з детонаторів. Потім ми втрьох поспіхом вибралися звідти, злетіли сходами на дах і зачинили за собою двері на даху.


Я знову змусив Реймонда і Велику Джулі лягти на обличчя, потім глибоко зітхнув і помчав хитким дощатим мостом до наступної будівлі. Перейшовши, я відсунув дошку, жбурнув її на дах і почав спускатися сходами, радісно насвистуючи про себе. То була гарна нічна робота.


На півдорозі вниз сходами я відчув, як будинок затремтів, коли з сусіднього будинку прогриміли чотири потужні вибухи. Коли я вийшов на вулицю, верхній поверх 415 West Broadway був у вогні. Я зупинився на розі, щоб увімкнути пожежну сигналізацію, потім попрямував до Шостої авеню і зупинив таксі, яке їхало на околицю міста. Я повернувся на своє місце поряд із Філоміною перед кінцем концерту Амрама, який був фіналом програми.


Мій одяг був трохи скуйовджений, але я струсив більшу частину бруду, який підібрав, катаючись по підлозі Рахункової палати. Неформальний одяг, у якому деякі люди сьогодні одягаються на концерти, не особливо помітний.


Розділ 15


Наступного ранку, коли Філоміна пішла на роботу, я звернув папери, взяті з Рахункової палати, і відправив їх Рону Бранденбургу. Там було достатньо, щоб тримати автобус ФБР, Міністерства фінансів та Цільової групи Південного округу з боротьби з організованою злочинністю.


y протягом наступних шести місяців.


Потім я зателефонував до Вашингтона і замовив ще один комплект вибухівки 17В. Я починав почуватися божевільним бомбардувальником, але ти не можеш здолати мафію поодинці, маючи тільки пістолет і стилет.


Коли я нарешті зібрався, я зателефонував до Луї.


Він майже стрибнув на мене через телефонну лінію. «Боже, Нік, як я радий, що ти подзвонив! Весь цей проклятий заклад збожеволів! Тобі треба негайно приїжджати сюди. Ми…»


«Повільніше, повільніше. Що відбувається?"


"Всі!"


«Заспокойся, Луї. Заспокойся. Що відбувається, чорт забирай?»


Він був такий схвильований, що йому було важко сказати мені, але зрештою це з'ясувалося.


Хтось із натовпу Руджеро висадив у повітря Рахункову палату, пожежники ледве встигли врятувати двох охоронців, які були побиті, пов'язані і кинуті вмирати на даху.


Залишився вмирати, чорт забирай! Але нічого не сказав.


Папай Франціні, продовжував Луї, лютував, кричав і стукав по столу між періодами похмурої депресії, коли він просто сидів у своєму інвалідному кріслі і дивився у вікно. - Руйнування Рахункової палати було останньою краплею, - бурмотів Луї. Банда Франціні «йшла до матраців» - з погляду мафії, влаштовуючи голі квартири по всьому місту, де могли сховатися від шести до десяти «солдатів», далеко від своїх звичайних притулків, захищених один одним. Квартири, обладнані додатковими матрацами для мафіозі, що залишилися в них, служили не тільки «притулками», а й базами, з яких кнопочники могли завдати удару по протистоянням сил.


Це було початком найбільшої війни банд у Нью-Йорку з тих пір, як Галло та Коломбо билися у битві, яка закінчилася паралічем Коломбо та мертвим Галло.


Луї, я, Локалло і Манітті разом із півдюжиною інших головорізів Францині підійшли до матраців у житловій квартирі на третьому поверсі на Х'юстон-стріт. У ньому було три вікна, з яких відкривався гарний вид на вулицю, і - тільки-но я зачинив двері на дах - був лише один засіб доступу - вгору вузькими сходами.


Ми в'їхали, сіли і стали чекати на наступний крок. У кількох кварталах вгору вулицею Руджеро вчинили так само. У нас було півдюжини інших квартир, займаних аналогічним чином, і наші суперники теж: у кожній було по півдюжини або більш важких валіз, у кожній з яких був повний запас пістолетів, гвинтівок, пістолетів-кулеметів та боєприпасів, кожна мала свій місцевий посильний. приносити газети, свіже пиво та їжу на виніс, кожен зі своєю цілодобовою грою в покер, кожен зі своїм нескінченним телевізором, кожен зі своєю нестерпною нудьгою.


Філоміна говорила по телефону тричі на день, тому вона викликала кілька непристойних зауважень від одного з друзів Луї в каптурі. Я вибив йому два зуби і після цього ніхто не коментував.


Саме Філоміна та газети, які щодня приносяться нашим посланцям, підтримували нас у контакті із зовнішнім світом. Насправді, нічого особливого не відбувалося. Згідно з Філоміною, слухом було те, що Гаетано Руджеро наполягав на тому, що він не мав жодного відношення ні до смерті Спелмана, ні до вибухів у Рахунковій палаті. Він увесь час казав, що хоче домовитись, але Попай тримався холоднокровно. Минулого разу, коли Руджеро вів переговори, кілька років тому в метушні з Сан-Ремо, це була пастка, яка закінчилася тим, що Сан-Ремо був убитий.


З іншого боку, за словами Філоміни, Попай вважав, що якщо Руджеро справді хоче вести переговори, то він не хоче більше викликати ворожість до свого суперника. Так що протягом двох тижнів обидві фракції бовталися в цих похмурих квартирах, стрибаючи в уявні тіні.


Навіть італійські мафіозі згодом можуть набриднути. Ми не мали покидати квартиру ні з якої причини, але мені довелося поговорити з Філоміною без сторонніх. Одного вечора інші хлопці схвалили ідею випити ще трохи холодного пива - мою пропозицію - і я зголосився піти за ним. Мені вдалося відкинути попередження інших про гнів Францині і небезпеку, яку я наражав на себе, і вони, нарешті, погодилися, вважаючи, що я був найбожевільнішим з усієї компанії.


По дорозі назад з найближчого гастронома я зателефонував Філоміне.


"Я думаю, дядько Джо готується до зустрічі з містером Руджеро", - сказала вона мені.


Я не міг собі цього дозволити. Половина мого бойового плану полягала в тому, щоб нацькувати один натовп на інший, довести справу настільки лихоманки, що Комісії доведеться втрутитися.


Я трохи подумав. "Добре. Тепер слухай уважно. Нехай Джек Гурлі зателефонує до квартири за десять хвилин і запитає Луї». Потім я докладно виклав їй те, що хотів, щоб Джек сказав Луї.


Телефон задзвонив хвилин через п'ять після того, як я повернувся, і Луї взяв слухавку.


«Так? Без жартів? Звісно… Звичайно… Добре… Так, звичайно… Відразу…? Добре".


Він повісив трубку з збудженим виразом обличчя. Він сором'язливо натиснув на великий 45-й калібр, прив'язаний до грудей у наплічній кобурі. «Це один із хлопців дядька Джо», - сказав він.


“Він сказав, що трьох наших хлопців було вбито на вулиці Блікер лише кілька хвилин тому».


Я спитав: - «Кого вбили, Луї? Когось, кого ми знаємо? Наскільки погано?


Він похитав головою і розвів руками. «Боже! Я не знаю. Хлопець сказав, що щойно отримав звістку. Не знав жодних інших подробиць». Луї зупинився і вражаюче оглянув кімнату. «Він сказав, що дядько Джо хоче, щоб ми вдарили по людях Руджеро. Вдарили їх добре».


На цей раз хвилювання пересилило будь-які сумніви, які Луї міг раніше відчувати. Раса битв робить це з людьми, навіть з Луї був із цього світу.


* * *


Тієї ночі ми відвідали казино Garden Park у Нью-Джерсі, вісім людей у двох комфортабельних лімузинах. Охоронець у вестибюлі Garden Park Hotel, одягнений як ліфтер, не мав проблем; не було й оператора приватного ліфта, який йшов тільки до Казино на тринадцятий поверх, що нібито не існує. Ми загнали охоронця до ліфта під прицілом, вирубали їх обох і самі запустили ліфт.


Ми вийшли з ліфта напоготові, перед нами були автомати. То була блискуча сцена. Кришталеві люстри звисали з високої стелі, а плюшеві драпірування і глибоке килимове покриття допомагали заглушити спів круп'є, клацання сталевої кулі в колесі рулетки і гуркіт приглушеної розмови, що лежав під ним, що перемежовується випадковими вигуками збудження. Це був найбільший ігровий зал на Східному узбережжі.


Гарний чоловік у точно скроєному смокінгу повернувся з легкою посмішкою. Йому було близько 30, трохи кремезний, але блискучий, з чорним як смоль волоссям і яскравими розумними очима - Ентоні Руджеро, двоюрідний брат дона Гаетано.


Він зрозумів значення нашого входу в одну мілісекунду, розвернувся на підборах і стрибнув до вимикача на стіні. Кулемет Локло гнівно застрочив - грубе насильство у чарівній атмосфері. Спина Руджеро підігнулася, ніби його розрубала надвоє невидима гігантська рука, і він звалився, як лялька, на стіну.


Хтось закричав.


Я застрибнув на стіл для блекджека і вистрілив у стелю, а потім пригрозив натовпу своїм пістолетом. За столом для гри в кістки за десять футів від нього Манітті робив те саме. Луї, я міг бачити край ока, стояв прямо біля ліфта, дивлячись на тіло Руджеро.


"Добре", - крикнув я. «Усі мовчіть і не рухайтеся, і ніхто не постраждає». Ліворуч круп'я раптово пригнувся за своїм столом. Один із інших мафіозі, який прийшов із нашою групою, вистрілив йому в голову.


Раптом настала труна тиша без руху. Потім бандити Францині почали рухатися крізь натовп, збираючи гроші зі столів та з гаманців, забираючи кільця, годинники та дорогі брошки. Великий натовп був у шоці, як і Луї.


Ми вибралися звідти менш ніж за сім хвилин і повернулися на наших лімузинах у бік Голландського тунелю та нашого притулку у Грінвіч-Віллідж.


Луї постійно повторював. - "Боже!" "Боже!"


Я поплескав його по плечу. «Заспокойся, Луї. Це все частина гри! Мені самому стало трохи погано. Я теж не люблю, коли так розстрілюють людей, але показувати це було безглуздо. Я мав бути крутим. Але цього разу відповідальність була покладена на мене, тому що я зробив цей фальшивий телефонний дзвінок. Я не міг дозволяти цьому надто довго турбувати мене. Коли ви граєте в ту гру, в яку я грав, хтось може постраждати.


А вже наступного дня у багатьох захворіло.


По-перше, Руджеро здійснили наліт на ресторан «Альфредо» на вулиці Макдугал, куди, попри наказ, вислизнули четверо фахівців із викрадення вантажівок «Попаю», щоб пообідати. Двоє бойовиків зайшли ззаду, обстріляли їх із автоматів, поки вони сиділи, і швидко пішли. Усі четверо померли за своїм столом.


Францині завдав удару у відповідь. Через два дні Нік Мілан, старіючий лейтенант родини Руджеро, був викрадений зі свого будинку на Бруклін-Хайтс. Через два дні після цього його тіло, обв'язане важким дротом, було знайдено на звалищі. Він був застрелений у потилицю.


Потім Чикі Райт був убитий на сходах кабінету лікаря, куди він пішов по пігулки від сінної лихоманки.


Наступним був Френкі Маркетто, давній підлеглий Руджеро – його знайшли за кермом своєї машини з чотирма пострілами у груди.


Голі тіла двох людей Францині були знайдені в човні, що дрейфував у затоці Ямайка. Обом перерізане горло.


Міккі Монсанно - Міккі Маус - один із лідерів банди Руджеро, уникнув травм, коли послав одного зі своїх синів витягнути свою машину з гаража. Автомобіль вибухнув, коли хлопець увімкнув запалювання, миттєво вбивши його.


Остання крапля сталася у п'ятницю, коли шестеро чоловіків Руджеро, озброєних дробовиками та автоматами, увірвалися до компанії Franzini Olive Oil Co.


Тільки випадковість врятувала Францоні, Філоміна щойно взяла Попая на щоденну прогулянку парком. Четверо інших чоловіків в офісі було застрелено, але дві жінки-клерки залишилися недоторканими.


Ми завершували роботу над химерним планом Попая зробити набіг на маєток Руджеро в Гарден-парку, як раптом його скасували. За чутками, Комісія, стурбована раптовим підвищенням уваги до справ мафії, як і щоденним збільшенням кількості загиблих, скликала збори у Нью-Йорку для розгляду ситуації.


Луї знову був схвильований, коли ми вийшли з нашої квартири на Х'юстон-стріт і попрямували додому, Луї – у його холостяцьку квартиру у Віллідж, я – назад до Філоміни».


«Хлопчик, Нік! Знаєш, вони всі мають прийти! Крутий Джої Фамліготті, Френкі Карбоні, Літтлс Салерно, все більші хлопці! Навіть Еллі Гіганте приїжджає з Фенікса! Вони мають намір провести збори. У суботній ранок."


Він був схожий на дитину, яка розповідає про своїх улюблених героїв бейсболу, які приїжджають у місто, а не про сім найважливіших фігур злочинності в Америці.


Я недовірливо похитав головою, але посміхнувся до нього. "Де це буде?"


«Зала засідань Асоціації банкірів на Парк-авеню та П'ятнадцятій вулиці».


"Ти жартуєш? Це найконсервативніший банк у місті».


Луї гордо засміявся. «Ми володіємо ним! Або, принаймні, я маю на увазі, що ми маємо акції».


"Фантастика", - сказав я. Мені слід було уважніше прочитати ті папери, які я взяв із Рахункової палати, але на це майже не вистачило часу. Я поплескав Луї по плечу. «Добре, Пайсано. У мене сьогодні побачення з Філоміна. Ти хочеш мене?"


Він насупився. Ні, не сьогодні. Але у суботу кожен комісар має взяти із собою двох хлопців до банку. Хочеш піти зі мною та дядьком Джо? Це може бути дуже весело.


«Звичайно, – подумав я. Нестримні веселощі. «Розраховуй на мене, Луї, – сказав я. "Звучить як чудова ідея." Я помахав рукою і сів у таксі, але замість того, щоб їхати прямо до Філоміни, я подався на околицю міста, до Banker's Trust Association на Парк-авеню. Я хотів подивитись, як це виглядає. Це виглядало жахливо.


Я пішов на автовокзал, взяв свій комплект 17B і повернувся до «Челсі», щоб обміркувати свою проблему. Можливість бути присутньою на засіданні Комісії була удачею, але мені потрібно було придумати спосіб витягти з неї максимум користі. Це буде непросто. Завтра будівля Banker's Trust Association кишатиме мафією, кожен із яких фанатично стурбований захистом свого боса.


Як не дивно, саме Філоміна подала мені ідею того вечора після вечері.


Вона притулилася до мене на дивані і позіхнула. «Зроби мені ласку, коли підеш завтра на зустріч із дядьком Джо та Луї, добре?»


Я поклав їй руку на груди: «Звичайно».


"Тепер припиніть це!" Вона прибрала мою руку. «Дорогою в офіс не могли б ви зупинитися і взяти нову грілку для дядька Джо?»


"Пляшка з гарячою водою?"


«Не будь таким здивованим. Знаєш... одна з тих червоних гумових штуковин. Коли дядько Джо починає так сильно тремтіти, що не може це контролювати, здається, що допомагає тепла грілка, яку він може взяти в руки. Він завжди носить її із собою. у цій маленькій стійці під сидінням його інвалідного крісла, тож це зручно, коли він захоче».


«Добре, якщо ви так кажете. Що трапилося зі старою?


"Він почала протікати", - сказала вона. "У нього вона використовувалася довгий час".


Тієї ночі я пішов в аптеку на розі Дев'ятої авеню та Двадцять третьої вулиці і купив одну. Потім, пізніше тієї ночі, коли я був упевнений, що Філоміна міцно спить, я підвівся і ретельно начинив її пластиком.


Встановити вибухівку, детонатор з таймером у грілку з водою було складно, але мені все ж таки вдалося. Зустріч мала розпочатися о десятій годині наступного ранку, тому я встановив таймер на десять тридцять і схрестив пальці.


Мені треба було придумати спосіб не опинитися поблизу, коли вибухне ця проклята штука, бо коли вона справді вибухне, буде сильний вибух. Але мені доведеться грати на слух. Як би там не було, зізнаюся, тієї ночі я був досить неспокійним у ліжку.


Розділ 16


Локателло відвіз Попая, Луї та мене з офісу до Асоціації банкірів і допоміг нам вивантажити Попая з машини до його інвалідного крісла. Потім, коли Луї штовхав інвалідний візок, а я йшов поряд з нею, ми увійшли до великої будівлі.


Зал засідань знаходився на тридцятому поверсі, але у вестибюлі першого поверху нас зупинили два дуже вмілі головорізи, які ввічливо перевірили нас на наявність зброї. У Попай не було заліза, але у Луї був смішно маленький Деррінджер, і мені довелося віддати Вільгельміну та Хьюго. Дві мафіозі дали мені пронумерований чек на мою зброю, і ми піднялися на ліфті. Ніхто не звернув уваги на грілку з гарячою водою у стійці під сидінням інвалідного візка Попая.


Гаетано Руджеро вже був там разом із двома його поплічниками,


коли ми увійшли до великого передпокою поза залом засідань. Він стояв високий і суворий в іншому кінці кімнати, молодший, ніж я міг подумати, але з сірими плямами на чорних бакенбардах. Викрадення та азартні ігри були його основними інтересами, так званими чистими злочинами, але він теж захоплювався наркотиками, а вбивство було його способом життя. За наказом Гаетано був убитий старий дон Альфредо Руджеро, його дядько, щоб молода людина могла взяти на себе відповідальність за сім'ю.


Інші увійшли за нами, кожен із двома охоронцями.


Джозеф Фамліготті - Крутий Джоуї - з Буффало. Невисокий, кремезний, з темним жирним обличчям і величезним животом, що перегинав його пояс. На ходу він шкутильгав, його піджак розстебнутий так, щоб прилягати до живота. Він лагідно посміхнувся Руджеро та Франціні, потім пройшов прямо до кімнати для зборів. Двоє його охоронців шанобливо залишились у передпокої.


Френкі Карбоні з Детройту. Сивий, багатий на вигляд, у гарно скроєному костюмі із сірої вовни, сірих туфлях із гострими гострими краями, сірої шовкової сорочці та білої шовкової краватці. Він успадкував стару банду Детройта і направив її кровожерливу тактику на безжальну, але ефективну роботу, якою заздрила вся організована злочинність. Він був схожий на веселого джентльмена.


Маріо Салерно - Маленькі Яєчка Салерно - з Майамі - Пташиний вигляд, зморщений чоловічок, голова якого підозріло металася туди-сюди, густо засмагла шкіра гротескно натяглася на різко окреслені кістки, великий дзьоб носа і гостре підборіддя. Він почав з гральних закладів у Гавані, переїхав до Майамі, потім простяг свої закривавлені щупальця глибоко в Карибське море та на захід, у Лас-Вегас. У свої сімдесят шість років він був найстарішим босом банди в Америці, але на пенсію не збирався. Йому подобалася його професія.


Альфред Гіганте з Фенікса. Такий же засмаглий, як і Маріо Салерно, середнього зросту, акуратно одягнений, згорблений, кожен рух повільний і неквапливий, показуючи кожен із його сімдесяти одного років, але його вражаючі блакитні очі холодні і пронизують безволосу голову. Подейкували, що його сексуальні насолоди зверталися до маленьких дівчаток. Він піднявся кар'єрними сходами мафії як один з перших великих імпортерів героїну в Сполучених Штатах.


Ентоні Муссо - Тоні Священик - з Літл-Рока, штат Арканзас. Високий, стрункий та витончений, з багатим доброзичливим виглядом. На його пальцях виблискували діамантові каблучки, а з краватки виблискувала діамантова шпилька. Він носив сині темні окуляри, які приховували шрами навколо того, що було його лівим оком, перш ніж він втратив його у війнах між бандами на початку 1930-х років. У сімдесят один рік він усе ще був королем проституції, хоча стверджував, що заробив більше грошей на вкраденому майні, ніж інших своїх операціях.


Один за одним вони увійшли до зали засідань. Я міг бачити їх через відчинені двері, вони знизують руки над столом і обмінюються люб'язностями. Сім найнебезпечніших чоловіків Америки. Попай Францині увійшов останнім, якого завіз на колясці Луї. Коли вони входили, я бачив мрію з гарячою водою під інвалідним візком.


Інші з нас, чоловік п'ятнадцять або близько того, неспокійно стояли в передпокої, підозріло дивлячись один на одного. Ніхто не розмовляв. Потім двері до зали засідань зачинилися.


Мій кулак судорожно стиснувся. Я не розраховував, що Луї залишиться у залі засідань зі своїм дядьком. Дідька лисого! Мені цей хлопець сподобався! Але, звичайно, ви не можете собі цього дозволити у моєму бізнесі.


Я саме збирався йти, коли двері відчинилися, і Луї вийшов, закривши її за собою. Він підійшов до мене.


Я глянув на годинник. 10:23. Залишилось сім хвилин. "Ходімо", - сказав я з напускною безтурботністю. «Давай прогуляємось і трохи подихаємо повітрям».


Він глянув на свій годинник і посміхнувся. "Звісно! Чому б і ні? Вони пробудуть там щонайменше годину, а може, й більше. Дідька лисого! Хіба це не Френк Карбоні? Боже, цей хлопець просто виглядає багатим. А Тоні-священик! Я бачив його одного разу, коли..."


Він усе ще розмовляв, коли ми спустилися на ліфті до головного вестибюлю, де зібрали зброю з роздягальні, а потім вийшли на Парк-авеню.


Ми тільки-но перейшли вулицю і дивилися на фонтани, що пливли на площі великої офісної будівлі, коли вибух розніс більшу частину тридцятого поверху асоціації банкірів.


Луї повернувся, поклавши одну руку мені на передпліччя, і глянув на чорний дим, що височіє над стіною будівлі. "Що це було?"


"Тільки припущення, - недбало відповів я, - але я думаю, що ви щойно стали главою другої за величиною мафіозної родини в Нью-Йорку".


Але він мене не чув. Він уже біг, ухиляючись від руху на Парк-авеню, як футбольний півзахисник, відчайдушно намагаючись повернутись до будинку, до свого дядька Джозефа, під свою відповідальність.


Я подумки знизав плечима і впіймав таксі. Наскільки мені стало відомо, моя робота була закінчена.


Все, що мені потрібно було зробити, це забрати Філомін з її квартири і вирушити в аеропорт. У мене було два квитки в моїй кишені, і я вирішив,


що ми двоє могли б провести близько трьох тижнів на Карибах, просто відпочиваючи, кохаючи та розслабляючись. Потім я доповім у Вашингтон.


Вона зустріла мене біля дверей квартири, коли я увійшов усередину, обійнявши мене за шию і притулившись до мене всім тілом.


"Привіт, дорогий", - радісно сказала вона. «Заходь у вітальню. У мене тобі сюрприз».


"Сюрприз?"


"Твій друг." Вона сміялася. Я увійшов до вітальні, і Девід Хоук посміхнувся мені з дивана. Він підвівся і підійшов до нього з простягнутою рукою. «Радій бачити тебе, Нік, - сказав він.


Картер Нік


Смерть сокола


Нік Картер


Смерть сокола


## Глава 1


Телефонний дзвінок у моїй кімнаті дозволив людині у будинку через вулицю прожити ще тридцять секунд. Я був упевнений, що телефон задзвонить знову, потім мовчатиме двадцять секунд, перш ніж він задзвонить ще двічі; це буде спеціальна система двох дзвінків Хоука, яка сигналізує мені негайно зателефонувати йому. З роками в мене розвинулося майже інстинктивне почуття, яке знало по першому гудку, коли приходить сигнал Хока. І в дев'яносто дев'яти випадках зі ста я мав рацію. Я знову сфокусувався на прицілі Anschutz 1413 Super Match 54, коли дзвінок задзвонив вдруге, потім замовк. Перед другим подвійним дзвінком натиснув на спусковий гачок.


Узвіз був ідеальним. Крізь частково відчинені французькі двері через вулицю я побачив, як у лобі моєї жертви раптово з'явилося третє око. Це було трохи вище і між двома іншими, які ніколи більше не радісно спостерігати, як агент AX піддається тортурам для отримання інформації. Їхнє злісне мерехтіння припинилося назавжди, коли Крищиков звалився на стіл. Тільки це третє око здавалося живим, коли в ньому з'явилася невелика пухлина крові, що блищала на світлі, а потім скотилася переніссям.


Другий подвійний дзвінок телефону пролунав невдовзі після мого пострілу, і, відступивши з відкритого вікна моєї обшарпаної квартири, я поклав гвинтівку на ліжко і взяв трубку. Я набрав прямий номер Хоука, і він одразу відповів.


"Тебе не переплутали", - як завжди попередив він.


Не було необхідності встановити скремблера на телефон у цій маленькій монреальській квартирі. І нагадування Хоука, але він ніколи не відмовлявся від нього, і я автоматично відповів: Я знаю.


"Ви вже зробили цей продаж?"


"Г-н. Кей щойно його купила, - сказав я йому. "Тепер мені потрібно якнайшвидше закрити цей офіс і рухатися далі".


«Думаю, тобі настав час повернутися в домашній офіс», - повільно сказав Старий. «У нас є клієнт у місті, якому потрібні ваші послуги». Він трохи почекав, а потім додав: «Це один з наших найбільших клієнтів у Вашингтоні. Ви розумієте?"


Це зупинило мене на мить. Не часто Хоук хотів, щоб я був у Вашингтоні; він не хотів ризикувати, що хтось із конкурентів може помітити мене – ні на своєму боці, ні на нашому; тому що, якщо щось трапиться у столиці, він та його агенти з рейтингом N, які можуть бути там у той час, будуть звинувачені у цьому. Ось у чому проблема з рейтингом N – у мене N3 – і з дозволом на остаточне вирішення проблеми. Усі думають, що ти поганий хлопець; це безперечно почуття з їхнього боку, і з нашого теж - якщо тільки ви не робите невелику брудну роботу, з якою вони не можуть впоратися. Тоді Killmaster стає героєм - поки робота не буде зроблено.


Крім того, Хоук ніколи не виявляв особливого ентузіазму з приводу надання мені в борг іншому агентству, і його згадка «клієнта» могла означати іншу розвідувальну організацію. Я хотів запитати його, яке з супер-розвідувальних агенцій знову дуріло і потребувало, щоб ми зібрали для них уламки, але ми розмовляли по телефону без шифрування, тому мої питання повинні були почекати, поки я не повернуся до Штатів.


Більше того, я зрозумів, що повільний, навмисний тон Хоука мав передати набагато більше, ніж просто просте виснаження наприкінці ще одного довгого дня. Я знав краще за це. Для людини, яка мала успіх у роках, вона могла відстояти свої позиції з найкращими з нас, коли цього вимагала робота. Ні, Хоук не говорив таким тоном, бо втомився; хтось був в офісі з ним, і обережний тон його голосу застеріг мене від того, щоб дати йому можливість сказати щось, що дало б цьому комусь хоч якийсь натяк на те, де я був чи чим займався.


"Так, сер", - просто сказав я.


"Збирайте речі і вирушайте в аеропорт", - сухо проінструктував він. «Я куплю вам квиток на літак на наступний рейс до округу Колумбія… О так, я не думаю, що вам знадобиться все ваше обладнання. "Я думаю, ви можете зберігати деякі з них у місцевому офісі".


Я знав, що наш офіцер зі зброї не зрадіє, коли дізнається, що залишив одну з його улюблених гвинтівок у Монреалі; але Хоук, очевидно, хотів, щоб я повернувся швидко, і він не хотів, щоб я затримувався через допуск в аеропорту, що було б неминуче, якби я спробував сісти в літак із цією зброєю. У мене був спеціально розроблений портфель зі свинцевим екраном для моєї власної зброї, але не для гвинтівки.


«Я буду у вашому офісі завтра рано-вранці», - сказав я.


Він мав інші ідеї. «Ні, йдіть прямо до готелю «Уотергейт». Я зв'яжусь з вами там. На ваше ім'я вже було зроблено бронювання”. Він навіть не називав моє ім'я, не кажучи вже про номер кімнати, на незашифрованому телефоні. «Я взяв на себе сміливість послати туди когось із одягом для вас.


“Ні, сер. Це було дуже дбайливо з вашого боку».


Хоук дуже формально розігрував її перед своєю компанією, і я знав, що це має бути хтось особливо важливий; зазвичай з


Пентагону чи ЦРУ, коли вони приходили просити ласки.


Після того, як ми так само попрощалися, я поклав телефон і деякий час стояв, дивлячись на нього. Я був майже певен, що президент не приходив до офісу Хоука. Але у Вашингтоні була лише одна людина, яку Старий справді поважав: один із його старих шкільних приятелів, якому вдалося зробити все правильно для різноманітності. Поспіхом упаковуючи речі, я ставив питання, про що держсекретар говорив з Хоуком і як це може вплинути на мене.


Перевіривши вулицю, щоб переконатися, що триокий труп містера Кея ще не був виявлений і хтось не з'ясував лінію вогню, я знову зняв слухавку, щоб зателефонувати до нашого місцевого офісу; Мені треба було домовитися про те, щоб забрати орендований автомобіль, на якому я їхав до Монреалю, та гвинтівку, яку я замкнув у її багажнику. Останніми були запаковані мій Люгер Вільгельміна в наплічній кобурі і мій стилет Хьюго в замшевих піхвах на передпліччі. Вони увійшли до оригінального відсіку в портфелі, який лаборанти сконструювали для агентів, що подорожують зі зброєю на комерційних рейсах. Спеціальний свинцевий захист запобігав спрацюванню сигналізації, коли ми сідали в літак. Шкода, що не було часу зробити аналогічну валізу для перевезення гвинтівки; Я хотів би повернути його особисто Едді Блессінгу, нашому зброяреві. Його обличчя справді світиться, коли один із його «малюків» повертається додому. Ну, я була досить щаслива, що брала з собою дітей. Я відчував, що вони мені скоро знадобляться.


Через десять хвилин я жалкував про поспішну упаковку. Виходячи з занепалого пансіонату навпроти будинку Крищикова, що раніше охоронявся, я помітив двох чоловіків, що розвалилися біля орендованої «Нови», яку я припаркував двома дверима далі по вулиці. З чемоданом в одній руці і портфелем в іншій, я не міг здатися надто загрозливим, тому що вони лише ненадовго підняли очі на звук дверей, що зачинялися за мною, а потім продовжили розмову. Я дізнався, що це російська мова, і побіжний погляд на їхні обличчя у світлі вуличних ліхтарів сказав мені, хто вони такі.


Я почав називати їх «Лорел і Харді» за той короткий час, коли спостерігав за Крищиковим і цією парою, які переслідували його стопами. Місцевий офіс AXE повідомив мені їхні справжні особи та їхню роботу як улюблені вбивці та охоронці шпигунів. Раніше я бачив, як вони під'їхали зі своїм босом і висадили його перед його притулком; потім вони поїхали. У той час мені здалося незвичайним, що вони не ввійшли з ним до будівлі, як завжди, і я помилково вирішив, що він, мабуть, відправив їх із якимось завданням. Очевидно, що їм було наказано повернутися і погуляти зовні. Або у Крищикова була якась робота, про яку він не хотів, щоб вони знали, або він чекав на когось і відправив їх чекати зовні, можливо, щоб забрати свого відвідувача і перевірити його, перш ніж впускати його в будинок.


У той момент для мене не мало значення, що було в їхньому порядку денному; Мені треба було потрапити в цю Нову і вибратися звідти, перш ніж один із слуг людини з трьома очима увійшов до Крищикової кімнати і виявив тіло. Єдине, що мені заважало вибратися звідти, це пара вбивць. Я був майже впевнений, що вони були проінформовані про те, як виглядає більшість наших людей, включаючи мене. Наша розвідувальна мережа – не єдина, достатньо розумна, щоб тримати ворога у секреті.


Я не міг більше стояти на порозі, не викликаючи у них підозр, а «Нова» була єдиним транспортним засобом, який мав, щоб покинути цей район, тому я попрямував до нього. Харді - товстун, якого топор попереджав мене, це смертоносна купа твердих м'язів, - стояв до мене спиною. Довготелесий - Лорел, відомий експерт із викидним ножем, який із задоволенням відрізав маленькі шматочки від своїх бранців, поки вони не були готові говорити, - дивився прямо на мене, коли я наближався, але насправді не бачив мене в тіні, як він був поглинений у розмові.


Я міг бачити, що приблизно в той момент, коли я підходжу до багажника машини, я опиняюся в маленькому колі світла вуличного ліхтаря, і що Лорел, мабуть, спостерігатиме за мною, коли я підходжу ближче. Я повернувся до бордюру, щоб спина Харді частково затуляла мені огляд його супутника. Розмір цієї спини міг блокувати наближення танка М16, за винятком того, що Лорел був приблизно на голову вище за свого напарника. Інстинктивно я зрозумів, що Лорел в мене привернув увагу, коли зійшов з тротуару і поставив свій багаж позаду машини. Тримаючи голову повернутою на вулицю, я вийняв ключі і відкрив багажник, відчуваючи, як і я, що Лорел замовкла і йде до задньої частини машини.


Клацання викидного ножа сказав мені, що мене впізнали. Я повернувся до нього обличчям, коли він кинувся до мене, якому передували п'ять дюймів. Я відступив і дозволив його інерції забрати його вперед, потім назад


і вдарив йому збоку на шиї в нервовому центрі трохи нижче вуха. Він упав обличчям униз у багажник, я простягнув руку і закрив кришку на його попереку. Край важкого металу вдарив його приблизно на рівні пояса, і я почув гучне клацання, яке, мабуть, було його хребтом.


Я знову відкинув кришку скрині і в слабкому відблиску його світла побачив його обличчя, викривлене від болю, рот, відкритий у беззвучних криках агонії, які ніхто не почув.


До того часу Харді вже незграбно обійшов машину, одна рука, схожа на окіст, тяглася до мене, а інша поралася з його ременем у пошуках пістолета. Я витяг із скрині ручку домкрата і, використовуючи її як продовження руки, врізав їй прямо в це величезне обличчя для пудингу. Він відступив, випльовуючи уламки уламків зубів і ричачи від болю, коли кров хльостала з того, що було його носом. Рука, яка намагалася схопити мене, перетворилася на хитку жердину, таку ж тверду, як дві на чотири, коли він вихопив ручку домкрата з моїх рук. Він пролетів повітрям і вилетів надвір.


Якби він був розумний, він продовжував би намагатися вивільнити свою рушницю, яка застрягла між його переповненим животом і тугим ременем. Натомість, збожеволівши від болю, він кинувся вперед, як розлючений ведмідь, широко розкинувши руки, щоб укласти мене в те, що я знав, буде смертельною обіймою. Мене попередили, що це його улюблений метод вибою. Принаймні двоє чоловіків, про яких ми знали, були знайдені здавленими майже до стану кашки, їхні ребра розчавлені об життєво важливі органи, і вони страшенно вмирали, втопившись у власній крові. Я знову ступив на тротуар; дивлячись на його гігантські руки.


Коли я відійшов від цих жахливих обіймів, він спіткнувся об ноги мертвої Лорел і впав навколішки. Стиснувши руки разом, я поклала їх йому на шию ззаду, і він розтягнувся на вулиці на весь зріст. Удар миттєво вбив би більшість людей, але поки я дивився на нього з подивом, він хмикнув, хитнув масивною головою, ніби намагаючись очистити свій заплутаний мозок, і почав ставати навколішки. Його навпомацки простяглися руки для підтримки, і одна з них зімкнулась на викидному ножі Лорел, який упав на тротуар. Пальці, схожі на сосиски, обхопили ручку ножа, коли він почав підніматися. Те, що було майже усмішкою, з'явилося на цьому закривавленому, тепер уже зазубреному роті, і маленькі поросячі очі злісно блиснули, коли вони зосередилися на мені. Впізнання також прийшло до них, коли він зрозумів, хто я, і кров потекла з його губ, коли він вилаявся російською і сказав:


«Собаччин син! Я поділю тебе навпіл, Картер, і згодую свиням. М'язи на його шиї напружилися, а важкий пульс гротескно танцював просто під почервонілою плоттю його товстої шиї. Він зробив два незграбні кроки до мене. Подібно до гравця, якого покинула лінія оборони вікінгів, я вдарив його ногою по цьому потворному обличчю з роздавленим гарбузом.


Потужна крапля тіла знову кинулася вперед. Рука, що стискає ножа, першою вдарилася по вулиці, тримаючи лезо у вертикальному положенні, і товста шия впала на нього. Я ухилився від бризок крові, що ринула з його перерізаної артерії, і підійшов до задньої частини «Нови»; висмикнувши тіло Лорел, що все ще смикається, з багажника, я захлопнула кришку.


Коли я кладу свій багаж на заднє сидіння, я почув крик із дому через дорогу. Він пройшов через відчинені французькі двері другого поверху, і я знав, що труп Крищикова було виявлено. Увійшовши до «Нової», я стрімко виїхав на тиху вулицю і попрямував до аеропорту, похмуро думаючи, що ще більше сюрпризів чекає на людину нагорі, коли вона почне шукати охоронців Крищикова.

Розділ 2


Одна річ, яку я мав сказати про ту роль, яку Хок змушував мене грати, – це добрі умови. Судячи з бірок на багажі Gucci, який чекав у кімнаті у Уотергейта, коли я приїхав, я був Ніком Картером з 48-ї Східної вулиці в Манхеттені. Я дізнався за цією адресою будинок з коричневого каменю в Тертл-Бей, який наше бюро використовувало як офіси, «притулок» і житловий будинок у Нью-Йорку. Одяг у сумках був явно дорогим, консервативним за кольором, а крій нагадував смак західного нафтового мільйонера. Ці хлопчики з Далласа і Х'юстона, можливо, не захоплюються яскравими твідами та клітинами, але їм подобається, щоб їхній дорожній одяг був таким же зручним, як і Levi's, які вони носять у старому загоні. Куртки з широкими плечима та бічними отворами вінчали обтягуючі штани з спереду кишенями в стилі синіх джинсів і широкими петлями для жорстких ременів з латунними пряжками, які були разом з ними. Дуже м'які білі бавовняні сорочки мали подвійні кишені з ґудзиками спереду. Я помітив, що все було потрібного розміру, навіть кілька пар чобіт ручної роботи за триста доларів.


«Якщо Хоук хоче, щоб я грав багатого нафтовика, – думав я, розпаковуючи речі та складаючи речі у величезній вбиральні, – я анітрохи не заперечую. Допомогла і кімната. Такі ж великі, як деякі квартири-студії, в яких я жив - саме так вони і замислювалися спочатку, тому що Уотергейт був спроектований як


Коли він вперше відкрився, це був гуртожиток - вітальня-спальня, поєднана з вітальнею, була приблизно двадцять чотири фути завдовжки і вісімнадцять футів завширшки. У ньому був повнорозмірний диван, пара крісел, великий кольоровий телевізор, повністю обладнана міні-кухня, а в ніші було встановлене велике двоспальне ліжко.


Світло лилося в кімнату з вікон від підлоги до стелі, що виходила на терасу. Я подивився на Уотергейтський комплекс площею десять акрів, на величну історичну річку Потомак, і побачив чотирьох черепів, що плавно промчали над водою. Сезон стрибків має початися, зрозумів я, спостерігаючи, як команди коледжу ритмічно погладжують веслами. Я міг точно визначити момент, коли кермові суперника збільшили темп, бо снаряди раптово кинулися вперед швидкою течією. Моя оцінка тісної координації веслярів була перервана телефонним дзвінком. Б'юся об заклад, Хоук, коли підняв слухавку. Але голос, який сказав: «Містере. Картер? сказав мені, що це був один раз зі ста, що я помилявся.


"Це містер Картер".


«Це консьєрж, містере Картер. Твоя машина біля вхідних дверей.


Я не знав, про яку машину він говорить, але, з іншого боку, сперечатися не збирався. Я просто відповів: «Дякую, зараз піду».


Імовірно, Хоук був єдиним, хто знав, що Нік Картер був у Уотергейті, тому я подумав, що він надіслав за мною машину; Я подався до вестибюлю.


Минувши стійку консьєржа по дорозі до вхідних дверей, я обережно простяг представниці прекрасного вигляду в чорному костюмі за прилавком купюру п'ятидолара і весело сказав: «Дякую, що подзвонив з приводу моєї машини». Якби Хоук хотів, щоб я розбагатів, я грав би багатим - на гроші AXE.


«Дякую, містере Картер». Його вишуканий тон долинав за мною, коли я штовхнула скляні двері, що вели на кругову під'їзну дорогу, яка вкриває вхід до готелю. Швейцар почав питати, чи не слід йому подати сигнал одному з усюдисущих таксі, припаркованих біля під'їзної доріжки, потім зупинився, коли я попрямував до лімузина Continental, який стояв на холостому ходу на узбіччі. Так як це був єдиний вигляд, я вирішив, що це має бути моя машина. Коли я підійшов, шофер, притулившись до його боку, напружився, щоб привернути увагу, і м'яко сказав: Картер? Коли я кивнув, він відчинив двері.


Всередині нікого не було, що мене трохи насторожило; інстинктивно я торкнувся обрисів свого люгера і чохла, щоб переконати себе, що мої найкращі друзі були поруч, потім я вмостився назад у шкіряну оббивку, коли водій підійшов, щоб зайняти своє місце за кермом. Він розгорнув велику машину по колу і під'їзною доріжкою до Вірджинія-авеню, звідки звернув праворуч.


Коли ми зупинилися для світлофора, я спробував двері, і вони без проблем відчинилися. Це трохи заспокоїло мене, тому я підняв кришку панелі у підлокітнику та натиснув перемикач, який опускав скляне вікно, що відокремлює мене від водія. "Ви впевнені, що знаєте дорогу?" - Запитала я, намагаючись зробити це легким.


"О так, сер", - відповів водій. Я почекав хвилину, чекаючи, що він додасть щось, що могло б сказати мені, куди ми прямуємо, але нічого не прийшло.


"Ви часто буваєте там?"


"Так сер." Удар два.


"Це далеко?"


«Ні, сер, ми будемо в Білому домі за кілька хвилин».


Біжи додому. Фактично очистити парк м'ячів; відвідування Білого дому не входили до мого звичайного маршруту. Що ж, сказав я собі, відразу ти перетворився з державного секретаря на президента. Але чому?


Але саме Хоук, а не президент сказав мені, що я скоро гратиму няню з жінкою, яку звали Срібний Сокіл, а вона була найнебезпечнішою жінкою у світі.


Срібний сокіл.


"Її звати Ліз Ченлі, і вона прибуде до Вашингтона завтра", - сказав Хоук. «І твоя робота – стежити за тим, щоб із нею нічого не трапилося. Я сказав президенту та секретареві, що ми беремо на себе відповідальність за її безпеку доти, доки вона не перестане бути в небезпеці».


Коли Хоук згадав двох інших у кімнаті з нами, я дивився на кожного з них по черзі. Я нічого не міг вдіяти. Президент упіймав мене на цьому і трохи кивнув. Державний секретар теж упіймав мене на цьому, але він був надто великим джентльменом, щоб ускладнити моє збентеження, визнавши факт цього. Я вирішив, що мій єдиний шанс на повернення полягає в тому, щоб виглядати розумним, тому втрутився: "Я знаю, хто така Ліз Ченлі, сер".


Хоук виглядав так, ніби міг убити мене прямо зараз, за те, що навіть дав зрозуміти, що один із його призових людей може не знати, хто всі важливі, але я відчув полегшення, коли, перш ніж він зміг зберегти це у своїй голові, щоб зупинитися пізніше держсекретар раптово запитав: «Як?»


"У мене було кілька завдань на Близькому Сході, сер, і наша довідкова інформація досить ретельна".


"Що ти знаєш про Ліз Ченлі?" секретар продовжив.


Що вона колишня дружина шаха Адабі. Що її арабське ім'я - Шеріма, і що близько шести років тому у них народилися трійнята. А близько півроку тому вони з шахом розлучилися. Вона американка, а її батько був текстом


як нафтовик, який допоміг організувати бурові роботи в Адабі та став близьким другом шаха».


Схоже, ніхто не хотів зупиняти мого виступу, тому Т. продовжив: «Одразу після розлучення Шах Хасан одружився з дочкою сирійського генерала. Ліз Ченлі – Шеріма знову використовує своє американське ім'я – жила в королівському палаці в Сіді Хасані приблизно два тижні тому, а потім поїхала до Англії з візитом. Імовірно, вона повертається до Штатів, щоб купити місце в районі Вашингтона і стати розсудливим. У неї тут є кілька друзів, більшість із яких вона зустріла за роки дипломатичних візитів із шахом.


«Що до цього імені, – сказав я, – я ніколи його не чув. Я вважаю, це засекречено».


"У певному сенсі так", - кивнув секретар, і на його губах з'явилася ледь помітна посмішка. "Срібний сокіл" - це ім'я, яке шах дав їй після весілля, щоб символізувати її нове королівське становище. Це був їхній особистий секрет, доки не почалася ця проблема».


– уточнив президент. "Ми використовували це, так би мовити, як код".


"Зрозуміло", - відповів я. «Іншими словами, коли в деяких ситуаціях нерозумно говорити про неї прямо…»


"Вона стає Срібним соколом", - закінчив Хоук для mc.


Я звернувся до президента. «Сер, я впевнений, що я повинен знати більше про колишню королеву та про Адабі».


«З вашого дозволу, пане президенте, я доповню деякі деталі, які пан Картер може не знати», - почав держсекретар. Отримавши схвальний кивок, він продовжив: «Адабі – маленька, але могутня нація. Потужний, тому що це одна з найбагатших нафтовидобувних країн, а також тому, що її армія – одна з найпідготовленіших та оснащених на Близькому Сході. І обидва ці факти передусім завдяки Сполученим Штатам. Шах здобув освіту в цій країні, і якраз у той час, коли він закінчив аспірантуру в Гарварді, його батько помер від раку кісток. Старий шах міг би прожити довше, якби Адабі мала адекватну медичну допомогу, але її не було, і він відмовився покинути свою країну.


«Коли шах Хасан став правителем, - продовжив секретар, - він був сповнений рішучості, ніколи більше жодному з його людей не знадобиться медична допомога. Він також хотів переконатися, що його випробувані здобувають кращі освітні можливості, які можна купити за гроші. Але грошей в Адабі не було, бо на той час там не було виявлено нафти.


«Хасан зрозумів, що його земля, по суті, має такий самий геологічний склад, як і інші країни, які видобувають нафту, тому він звернувся до нашого уряду за допомогою проведення розвідувальних бурових робіт. Декілька нафтових компаній, що базуються в Техасі, створили корпорацію і направили своїх фахівців з буріння в Адабі у відповідь на запит президента Трумена. Вони знайшли більше нафти, ніж будь-хто міг уявити, і гроші почали надходити до скарбниці Сіді-Хасана».


Далі секретар пояснив, що колишня дружина Хасана була дочкою одного з техаських нафтових експертів у Адабі. Ліз Ченлі стала мусульманкою, коли вийшла заміж за шаху. Вони були надзвичайно щасливі разом із своїми трьома маленькими доньками. Вона ніколи не мала сина, але для Хасана це вже не мало значення. У шлюбному контракті зазначалося, що корона перейде до його молодшого брата. "Кому, я можу додати, теж подобаються Сполучені Штати, але не так сильно, як Хасан", - зазначив держсекретар.


«За роки, особливо після арабо-ізраїльської війни 1967 року, - продовжив він, - Шах Хасан зумів домогтися помірного голосу в арабських радах. Але тиск на нього дуже збільшився. Двічі за останні роки фанатики намагалися вбити Хасана. На нещастя для змовників проти шаха, замахи лише згуртували його людей за його спиною».


Я не міг не перерватися, щоб спитати, чому Хасан розлучився з Шерімою.


Державний секретар похитав головою. «Розлучення було ідеєю Шеріми. Вона запропонувала це після останнього замаху на Хасана, але він не почув про це. Але вона продовжувала говорити йому, що, якщо він залишить її, інші арабські країни можуть сприйняти це як знак того, що він справді на їхньому боці, і припинити свою кампанію щодо його повалення. Зрештою, вона переконала його, що він повинен це зробити, якщо не заради власної безпеки, то заради своїх маленьких дівчаток.


«Шеріма також був тим, хто запропонував йому негайно одружитися повторно, і вона наполягла на тому, щоб його нова дружина була арабкою. Фактично, саме вона обрала дівчину після розвідки – для спілки, яка могла б пов'язати Хасана з могутнім військовим в іншій країні».


«Чому тут така турбота про її безпеку?» Я запитав. Мені здавалося, - пояснив я, - що коли вона перестане бути дружиною шаха, їй не загрожуватиме ніяка небезпека.


Президент повернувся до Хоука і сказав: “Думаю, тобі краще розібратися з цією частиною пояснення. Джерела вашого агентства надали інформацію про змову з метою вбивства колишньої королеви Шеріми. Він повернувся від Яструба до мене, потім знову повернувся, перш ніж сказати: "І ваше агентство виявило частину змови, щоб"


довести, що весь час заміжжя вона діяла як секретний агент уряду Сполучених Штатів».

Розділ 3


– Ви, звичайно, знайомі з механізмом Silver Scimitar, – почав Хоук. Він не чекав, поки я визнаю цей факт - і я не міг звинувачувати його в тому, що він намагався справити враження на президента припущенням, що його головний агент, звичайно, був знайомий з усім, що відбувається на Близькому Сході; зрештою, він був Людиною, коли справа дійшла до отримання таких необхідних операційних фондів у зв'язку з протестами ЦРУ і Пентагону. Він продовжив: «З тих пір, як він був спочатку створений як силовий підрозділ руху «Чорний вересень», фанатизм його членів зростав майже з кожним днем.


«Останніми місяцями масштаби звірств, які здійснюють Ятагани, стривожили навіть Аль-Фатх. Дійшло до того, що «Чорний вересень», який забезпечує Ятаганом операційні фонди, боїться спробувати зупинити кровопролиття. Один із вересневих лідерів, який все ж таки намагався натягнути поводи, був знайдений убитим у Багдаді. Уряд Іраку приховував, як він помер, але наш багдадський офіс дізнався про подробиці його «страти». Його вдарили струмом. Після того, як його поділили, побили і покалічили, навколо його тіла було обгорнуто ланцюг; потім до кінців ланцюга приєднували клеми апарату дугового зварювання та включали струм. Кожна ланка пропалювала його тіло. З того часу Scimitar мав свій власний шлях; жодних протестів».


Хоук зробив паузу, щоб жувати сигару, потім продовжив: Лідер Ятагана називає себе Мечем Аллаха, і його справжня особистість відома тільки двом або трьом членам вищого командування Вересня. Навіть вони бояться називати його справжнє ім'я. З якоїсь причини він ненавидить шаха Хасана і сповнений рішучості вигнати його з престолу. Ми знаємо, що він стояв за останньою спробою вбивства і, ймовірно, спровокував першу.


«Наш офіс у Сіді Хасані захопив одного з головних лейтенантів Меча та переконав його розповісти нам, що він знав про плани Ятагана…»


"Як?" - Запитав президент.


"Сер?"


"Як ви його переконали?"


«Ми використовували техніку дугового зварювання, – зізнався Хоук. «Лише ми вимикач не натискали. Чоловік брав участь у страті вересневого вождя та бачив її наслідки. Він заговорив, коли наша людина потяглася до вимикача.


Настала коротка мовчанка, потім президент сказав: «Продовжуйте».


«Шеріма була обрана як мета для спроби знищення Хасана», - сказав Хоук. «Коли Меч дізнався, що вона повертається до Штатів, він вигадав блискучий план.


«Що, якби її вбили, коли вона була у Вашингтоні? І в той же час Хасану були представлені докази – підроблені та хибні, звичайно, але майже неможливо спростувати – що весь час їхнього шлюбу Шеріма був секретним агентом нашого уряду».


«Але хіба не протилежне?» Я запитав. «Якби вона була агентом Сполучених Штатів, хіба вона не була б тут у безпеці?»


«Ось тут і з'являється маленький гравець у плані», - сказав Хоук. «З якогось джерела, близького до Шеріми, він отримав заяву, яка нібито є визнанням. По суті, в ньому йдеться про те, що вона дійсно приїхала до Вашингтона, щоб сказати своїм капіталістичним босам, що вона розчарована тим, що зробила з людиною, яку завжди любила, і що вона збирається сказати Хасану правду. Тоді історія Меча буде полягати в тому, що вона була вбита ЦРУ, перш ніж вона могла розповісти шаху, як вона використала його. Її підроблене «визнання», звісно, буде в руках шаха».


«Чи повірить шах у це?» Державний секретар хотів знати.


"Ми знаємо, наскільки глибоко він емоційно прив'язаний до неї - важко сказати, як відреагує такий закоханий чоловік", - сказав Хоук. «Якби його можна було переконати в тому, що Шеріма наполягала на розлученні, щоб вибратися з країни, тому що вона більше не хотіла завдавати йому болю, він також міг би сприйняти як логічні підроблені докази її причетності до ЦРУ».


"Пане Картер, - сказав секретар, - чи можете ви уявити, що сталося б на Близькому Сході, якби Шах Хасан повернувся проти нас? Протягом багатьох років Хасан вважався одним з наших найкращих друзів у своїй частині світу. Більше того , його збройні сили стали майже продовженням наших власних думок та планів Пентагону у тому, що стосується тотальних військових зусиль. Життєво важливо, щоб він залишався другом Сполучених Штатів».


Дорогою з Білого дому до штаб-квартири AX на лімузині держсекретаря Хоук виглядав стурбованим. Він ставив прості питання про мій зворотний рейс, про те, як мені подобається моя кімната в Уотергейт, і чи підходить мені шафа, яку він наказав зібрати. Я був майже певен, що він хотів мені сказати більше, але він не ризикував, що шофер може підслухати, незважаючи на важку перегородку, що відокремлює нас від нього. Водію було наказано відвезти нас туди, куди ми хотіли, а потім повернутися, щоб забрати секретаря, який мав ще дещо, щоб обговорити з президентом.


Коли ми сиділи в офісі Хоука - єдиній кімнаті, де він дійсно відчував себе в безпеці, тому що він змушував своїх експертів з електроніки щодня перевіряти її на предмет пристроїв спостереження, - він прожував Dunhill так довго, як почував себе найбільш комфортно. Я розслабився в одному з важких дубових капітанських крісел, які стояли перед його столом, коли він квапливо переглядав останні новини в нескінченному потоці депеш, закодованих повідомлень та звітів про оцінку ситуації, що текла через його офіс.


Зрештою стос паперів зменшився до трьох папок з манільського паперу. Він вручив мені перше, широке досьє на Шеріму, яке походить від її дитинства в Техасі і включало майже все, що вона зробила з того часу. Привертаючи мою увагу до останніх повідомлень про колишню королеву, він коротко їх резюмував із зазначенням запам'ятати інформацію до ранку. За словами Хоука, Шах Хасан був надзвичайно щедрим по відношенню до жінки, з якою розлучився, вказавши, що наш цюріхський офіс дізнався, що 10 000 000 доларів було переведено на її рахунок у день, коли вона залишила Сіді Хасан.


З офісу AXE в Лондоні, куди Шеріма вирушив першим після вильоту з Адабі на особистому Боїнгу 747 шаха, була коротка інформація про кількасот годин плівок, знятих нашими жуками. З'ясувалося, що Шеріма, як мені вже сказали, планувала купити маєток десь у сільській місцевості під Вашингтоном. Арабських жеребців та племінних кобил, яких вона з любов'ю доглядала у палаці в Сіді-Хасані, мали переправити до неї, коли вона оселиться.


Згідно зі звітом, Шеріма прибуде до округу Колумбія лише за два дні. Посольству Адабів тут було наказано організувати для неї та гостей номер у готелі «Уотергейт». «Все готове, – сказав Хоук. «Ваша кімната поряд із цим люксом. Влаштувати це було неважко. Однак нам поки що не вдалося виправити цей пакет. Пара, яка зараз у ньому, не поїде до ранку того дня, коли вона приїде, і, на жаль, жінка в ньому заразилася вірусом два дні тому і з того часу не виходила з кімнати. Ми спробуємо влаштувати когось туди до прибуття вечірки Шеріми, але не розраховуйте на помилки протягом дня чи двох».


Я перегорнув досьє на людей, які мандруватимуть із Шерімою. Їх було двоє; А. охоронець та компаньйон. Після того, як вона вибере маєток, для неї буде найнятий цілий штат.


Перша папка прикривала охоронця Абдула Бедаві. Він був схожий на Омара Шаріфа, за винятком носа з видатним переніссям, яке давало йому типово арабський гачок. "Він був особисто обраний на цю роботу Хасаном", - сказав Хоук. «Ця людина була колишнім палацовим стражником, який урятував життя Хасану під час останнього замаху. У нас немає на нього занадто багато інформації, за винятком того, що після цього він став особистим охоронцем шаха і нібито дуже лояльний йому – і Шеріме. Ми чули, що він протестував, коли Хасан призначив його колишній королеві і відіслав, але зрештою зробив те, що йому було наказано.


«Абдул має бути сильним биком та експертом у дзюдо та караті, а також відмінним стрільцем з усіх видів зброї. Він може стати в нагоді, якщо ви потрапите в скрутну ситуацію. Але не вір йому. Нікому не довіряй ".


Хоук з легкою посмішкою простягнув наступну папку і сказав: «Я думаю, тобі сподобається ця частина роботи, Нік».


Я зрозумів, що він мав на увазі, тільки-но глянув на фотографію, прикріплену до внутрішньої сторони обкладинки. Дівчина уткнулася носом у гриву білого жеребця. Її рудувато-світле волосся утворило власну гриву, коли воно спадало нижче її струнких плечей, обрамляючи красиве обличчя з високими вилицями. Її губи були вологими і повними, а великі карі очі, здавалося, сміялися з когось чи з чогось далеко.


Тіло з цим обличчям було ще чудовіше. На ній був чорний светр з високим коміром, але його об'єм не міг приховати вигини стиглих, повних грудей, високих і майже напружених, щоб звільнитися. Облягаючі чорно-білі штани в клітку підкреслювали вузьку талію і підкреслювали її витончені стегна та довгі стрункі ноги.


Хоук прочистив горло із тривалим кхм. "Коли ви закінчите дивитися фотографію, ви можете поглянути на решту досьє", - сказав він. Я слухняно рушив далі.


Кожен із супровідних листів був озаглавлений Candace (Candy) Knight. Перший містив основи. Хоча на вигляд їй було двадцять три роки, насправді їй було близько тридцяти. Як і Ліз Ченлі, вона народилася в Техасі, а її овдовілий батько був одним із нафтовиків, які разом із Ченлі поїхали до Адабі, щоб провести розвідувальне буріння. Я починала розуміти, який гардероб вибрав для мене Хок. Батько Кендіс Найт і Білл Ченлі були близькими друзями, а Кендіс потоваришувала з Шерімою.


У досьє йшлося про інший замах на шаха; як і Абдул, батько Кенді врятував шаха. Але на відміну від Абдула його героїзм коштував життя батькові Кенді. Він кинувся перед стрільцем. Хасан, мабуть, ніколи цього не забував.


через те, що молода дівчина не мала матері, він практично всиновив Кенді в королівський будинок. Я вважав, що її дружба з королевою трохи полегшила цей перехід.


Кенді Найт не залишилося сім'ї після смерті батька. Вона не була заміжня і, згідно з звітом, очевидно була віддана Шеріме. Після розлучення шах вмовив Кенді поїхати з нею до Вашингтона.


Він відкрив рахунок у півмільйона доларів для молодої жінки у Цюріху одночасно з відкриттям рахунку Шеріми.


Згідно зі спостереженнями в будинку шаха, Кенді завжди здавалася холодною по відношенню до Хасану, незважаючи на його матеріальну та людську доброту по відношенню до неї. Наш слідчий із Сіді-Хасана повідомив, що, за чутками, Кенді колись була закохана в Хасана.


Я почав закривати папку, плануючи ще раз уважніше прочитати все це у своєму готельному номері.


"Ні, почекай", - сказав Хоук. "Поглянь на останню частину".


"Непідтверджений розділ?" - Запитав я, знову відкриваючи досьє. "Але Непідтверджені частини в більшості досьє, як правило, не більше ніж припущення від ..."


Я обірвав себе, коли мій погляд упав на перші кілька абзаців Кендіс Найт: непідтверджені. У записці докладно описувалося сексуальне життя об'єкта.


«Трохи менш одноманітний, ніж решта звіту, чи не так, Нік?»


"Так сер." Я на мить повернувся до фотографії молодої жінки, про особисте життя якої читав.


Очевидно, письменник не хотів прямо сказати це, але, судячи з зібраної ним колекції пліток і чуток, здавалося, що карі очі молода жінка, наперсниця колишньої королеви Адабі, була німфоманкою. За чутками, Кенді пройшла через справжній легіон американців, найнятих нафтовими компаніями в Адабі, і продовжила обслуговувати більшість людей, прикріплених до посольства Сполучених Штатів у Сіді Хасані.


Слідчий був досить чемний, щоб відзначити, що надмірно активне сексуальне життя Кенді почалося невдовзі після смерті батька та шлюбу Шеріми з шахом, і припустив, що, можливо, саме в результаті цих подій вона вирушила на пошуки виходу. через її почуття.


В останньому абзаці повідомляється, що протягом останніх півтора року вона, здавалося, скоротила свою сексуальну активність, принаймні, як відомо AXE.


«Досить ретельно, – сказав я.


«Думаєш, ти впораєшся, N3?» - спитав Хоук.


"Я зроблю все можливе, сер", - відповів я, намагаючись не посміхатися.

Розділ 4


Оскільки моє прикриття було засобом усунення несправностей для нафтової компанії з Х'юстона зі світовим інтересом, я провів другий день на брифінгу з нафтового бізнесу. Перша половина дня пройшла у фоновому режимі; другий – питання про те, що я дізнався. Мої банки пам'яті працюють досить добре, і я був впевнений, що пройшов, коли Хоук викликав мене до свого офісу близько десятої години тієї ночі з посмішкою на обличчі.


«Ну, Нік, – сказав він. «Брифінг каже мені, що ти непогано впорався. Як ви ставитеся до цього? "


«Чесно кажучи, сер, - сказав я йому, - мені хотілося б ще кілька днів. Але я думаю, що впораюся».


«Добре, бо часу просто немає. Шеріма та інші прибувають із Лондона завтра близько полудня. Тепер ми майже впевнені, що з нею нічого не станеться протягом дня або близько того. План Меча, як ми його розуміємо, дозволити їй оселитися в готелі та налагодити контакти; потім він влаштує вбивство, щоб спричинити підозру на ЦРУ.


«Держсекретар уже розмовляв із Шерімою у Лондоні. Її запросили до нього додому на вечерю. Абдул Бедаві відвезе її до будинку міністра Олександрії. Це зв'яже їх двох на вечір і залишить дівчину-лицаря одну.


"І ось тут я і прийшов", - сказав я.


"Правильно. Ви зв'яжетесь з вами рано ввечері. Я хочу, щоб ви двоє були хорошими друзями. Досить добре, щоб вам було легко зустрітися з Шерімою і, через вашу очевидну прихильність до Кендіс Найт, мати привід, щоб триматися поряд з ними. . Правильно?"


"Та сер. Як довго у мене буде?"


«Секретар побачить, що обід затягнеться приємно. Потім, коли Шеріме прийде час повертатися, її машина матиме невеликі проблеми із заводом. Нічого особливого та нічого, що могло б викликати підозри Бедаві».


Я посміхнувся. Моя команда була на висоті. "До побачення, сер", - сказав я, прямуючи до дверей.


"Удачі", - відповів Хоук.


За сім років роботи готель Watergate обслужив світових знаменитостей, і його персонал, природно, розвинув гордовите ставлення до присутності відомих людей, які приходять та йдуть. Більшість великих зірок танцю та театру в той чи інший час з'являлися в Центрі Кеннеді, тому сусідній будинок із центром – логічний вибір для них залишитися. Кіноактори, які приїжджають до Округу для особистих виступів, незмінно зупиняються у Уотергейті; і це будинок далеко від будинку для джигітів. Більшість політичних діячів світу


залишалися там, і навіть кілька міжнародних лідерів найвищого рівня, які тимчасово проживають в офіційному урядовому особняку для гостей, Blair House, часто виступають на зборах в одному з розкішних банкетних залів готелю.


Тим не менш, незважаючи на те, що персонал готелю звик до таких міжнародних знаменитостей, колишня дружина одного з абсолютних монархів світу, що залишилися, змусила їх задуматися. Було очевидно, що Шеріма приділяє особливу увагу, і коли я спостерігав свій пост у холі, я міг бачити, що вона отримує це.


Я вирішив бути у вестибюлі того дня, коли я знав, що Шеріма їде до Олександрії. Місця, де можна сісти, не так багато, але після того, як я трохи побродив перед газетним кіоском, вивчив заміські газети і зупинився в магазині Gucci біля головного входу в готель, мені вдалося вимагати одного зі стільців. у холі. Рух був інтенсивним, але я міг стежити за двома маленькими ліфтами, які обслуговували верхні поверхи, та стійкою консьєржа.


Близько п'ятої години я побачив, як людина, яку я дізнався на ім'я Бедаві, вийшов з ліфта, перейшов до сходів, що вели до гаража, і зник. Припустивши, що він збирався за лімузином, я недбало підійшов до під'їзду; Приблизно за десять хвилин великий «кадилак» із дипломатичними номерами в'їхав на під'їзд і зупинився. Швейцар почав говорити шоферу, що йому доведеться їхати по колу, але після короткої розмови Бедаві вийшов і увійшов усередину, залишивши машину біля дверей. Очевидно, швейцар погодився, що колишня королева не повинна йти далі за кілька кроків до своєї карети.


Я бачив, як Бедаві підійшов до стійки консьєржа, а потім повернувся, щоб дочекатися свого пасажира. Він був нижче, ніж я очікував, близько п'яти футів десяти дюймів, але міцної статури. На ньому був добре скроєний чорний піджак, що підкреслює його масивні плечі і різко переходить у тонку талію. Вузькі чорні штани підкреслювали його неймовірно мускулисті стегна. За статурою він нагадував раннього захисника професійного футболу. Волосся водія покривало кашкет, який, як я знав з його фотографії, був коротко острижений і був чорнильно-чорним. Його очі збігалися з волоссям, і вони охопили всіх, хто проходив повз нього. Я повернувся до магазину Gucci, щоб спостерігати за ним через ряд чоловічих сумочок, що висять біля вікна біля дверей. Я вирішив, що він нічого не втрачає.


Я знав, що в той момент, коли Шеріма з'явилася в його полі зору, по раптовій напрузі, яка наповнила людину. Я підійшов до дверей якраз вчасно, щоб побачити, як вони проходять. Зі звіту AX я знав, що вона була зростом п'ять футів п'ять дюймів, але особисто вона здавалася набагато менше. Однак кожен дюйм був розміром із королеву.


Бедаві відчинив перед нею двері, і, коли вона прослизнула в лімузин, її сукня на мить зісковзнула вище коліна, перш ніж вона втягнула ногу всередину. Кілька людей, які стояли поблизу в очікуванні таксі, обернулися, щоб подивитися, і я міг сказати пошепки, що деякі з них дізналися її, можливо, за фотографіями, які місцеві газети принесли цього ранку з розповідями про її очікуване прибуття до столиці.


Я вирішив, що настав час йти на роботу, і попрямував до ліфта.

Розділ 5


Її тіло було таким теплим і сприйнятливим, як я уявляв. І її апетит до занять любов'ю виявився таким самим викликом, з яким я коли-небудь стикався. Але поколююче запрошення її пальців, що ковзали по моїй шиї і моїх грудях, пробудило в мені пристрасть, поки наші ласки не стали більш вимогливими, наполегливішими.


Не думаю, що колись стосувався такої м'якої, чутливої шкіри. Поки ми лежали втомлені і втомлені на скручених простирадлах, я прибрав довге пасмо шовковистого волосся з її грудей, дозволяючи пальцям легенько торкнутися її плеча. Це було схоже на погладжування оксамиту, і навіть зараз, змучена любов'ю, вона стогнала, підштовхуючи мене вперед і знаходячи мої губи своїми.


"Нік, - прошепотіла вона, - ти фантастичний".


Піднявшись на лікті, я подивилася в ці великі карі очі. На короткий час у мене виник уявний образ її фотографії у досьє, і я зрозумів, що вона зовсім не відбивала глибини її чуттєвості. Нахилившись, я прикрив її повний рот, і за мить стало очевидно, що ми далеко не так втомилися, як думали.


Мене ніколи не вважали сексуальним боягузом, але тієї ночі я дійшов до краю чистого виснаження з жінкою, чиї вимоги були такими ж сильними - і збуджуючими - як будь-яка жінка, з якою я коли-небудь кохався. Тим не менш, після кожної шаленої кульмінації, коли ми лежали в обіймах один одного, я відчував, як бажання знову наростає, коли вона дозволяла своїм пальцям ліниво пестити моє стегно або торкалася губами моїх.


Однак саме Кенді Найт, а не я, нарешті заснув стомленим сном. Коли я дивився на рівні підйоми і опускання її грудей, тепер наполовину приховані простирадлом, яке я накинув на нас, вона більше була схожа на невинного підлітка, ніж на ненаситну жінку, чиї стогін все ще луною відбивався в моїх вухах. Вона злегка поворухнулася, присуваючись до мене ближче, коли я простягнув руку до тумбочки і взяв годинник.


Була опівночі.


Прохолодний вітерець проникав крізь прочинене вікно, тріпав штори і змушував мене скуштувати. Я потягнувся і взяв трубку, намагаючись бути якомога тихіше, і натиснув кнопку «О».


Оператор готелю відповів одразу.


М'яко глянувши на сплячу Кенді, я сказав: «Не могли б ви подзвонити мені о дванадцятій тридцять? У мене призначена зустріч, і я не хочу спізнюватися... Дякую.


Поруч зі мною знову заворушилася Кенді, щільно накинувши простирадло на плечі, коли вона перекинулася. Крихітний звук, майже схожий на хникання, пролунав у її горлі, і тоді вона все ще виглядала більш дитячою, ніж будь-коли. Я обережно нахилився, прибрав пасмо волосся з її чола і ніжно поцілував її над її очима.


Потім я ліг на спину, заплющивши очі. Тридцять хвилин для мене було б достатнім відпочинком, та й Кенді також. Ми обидва прокинемося до того, як Шеріма повернеться до готелю.


Розслабляючись, я дозволив собі подумки поринути у минулі години з того часу, коли я піднявся нагору після від'їзду Шеріми. Я підійшов до дверей її номера і встав, поркаючись із ключем, намагаючись застромити його в замок.


Як і багато людей, Кенді припустилася помилки, відкривши дверну заслінку дверного вічка із запаленим за нею світлом, щоб я міг сказати, що вона намагалася побачити, хто намагається потрапити до кімнати. Мабуть, її не відштовхнуло те, що вона побачила, бо двері раптово відчинилися. Її погляд був таким самим запитуючим, як і її голос.


"Так?" вона сказала.


Симулюючи здивування, я дивився на неї, подивився на свій ключ, на номер на її дверях, потім повернувся коридором до своїх дверей. Змахнувши свій стетсон, я сказав на своєму найкращому техаському протяжному слові: «Вибачте, мем. Мені щиро шкода. Думаю, я про щось думав і зайшов надто далеко. Моя кімната там позаду. Прошу вибачення що турбую ".


Широкі, насторожені карі очі продовжували оцінювати мене, відзначаючи капелюх, костюм та черевики з квадратними шкарпетками, і, нарешті, знову окинули мою шестифутову постать і побачили моє обличчя. В той же час я добре бачив її. Яскрава люстра у фойє люкса підкреслювала її довгі ноги під прозорим пеньюаром майже так само ясно, як тонка тканина розкривала кожну чудову деталь її пружних грудей, що чуттєво виступають до мене. Бажання піднялося в мені, як електричний шок, і майже відразу я відчув, що вона теж це відчула, коли її погляд упав на мою талію і нижче, де я знав, що вузькі штани видали б мене, якби ми стояли, дивлячись один на одного друга на мить довше. У жесті хибного збентеження я пересунув стетсон перед собою. Вона підвела очі, і було очевидно, що мій жест налякав її. Її обличчя почервоніло, коли вона нарешті заговорила:


«Все гаразд, – сказала вона. Ти мене не турбував. Я просто сиджу тут і насолоджуюся своїм першим моментом на самоті за останні кілька тижнів».


«Тим більше, що я повинен вибачитися, мем», - відповів я. “Я знаю, що ти відчуваєш. Я був у дорозі, бігав зі зборів тут, у Вашингтоні, в Даллас, Нью-Йорк, майже три тижні, і я втомився розмовляти з людьми. Я почуваюся кайюс, який пробув у загоні якийсь заклинання, але без гарної пробіжки. Я мовчки сподівався, що не переборщив зі своїм акцентом.


«Ви техасець, містере, а…?»


Картер, мем. Нік Картер. Так, мем, я певен. Я народився неподалік Потіта, в графстві Атакоса. Звідки ти знаєш?"


«Ковбою, ти можеш забрати хлопчика з Техасу, але ти не можеш забрати Техас у хлопчика. І я маю знати; Я теж техасець.


"Ну, я буду ..." - Вибухнув я. «Як щодо цього? задоволена посмішка казала мені, що мені вдалося лестити їй так, як вона явно любила лестощі.


"Я давно поїхала з Техасу", - сказала вона, майже сумно додавши: "Занадто довго".


"Що ж, мем, це не дуже добре", - поспівчував я. «Принаймні я повертаюся додому досить часто. Однак не так сильно, як мені хотілося б останнім часом. Здається, я проводжу більшу частину свого часу, бігаючи туди-сюди між звідси та Нью-Йорком, намагаючись пояснити людям тут, чому ми не піднімаємо більше нафти, і людям у Нью-Йорку, чому люди тут унизу не можуть зрозуміти, що ви не просто. більше повертаєте кран і дозволяєте більше витікати». Моя розтяжка полегшала тепер, коли це переконало тубільного техасця.


"Ви займаєтеся нафтовим бізнесом, містере Картер?"


"Так, мем. Але не звинувачуй мене, якщо тобі не вистачає бензину. У всьому винні ці араби». Потім, ніби раптово згадавши, де ми розмовляли, я сказав: «Мем, мені дуже шкода, що ви стоїте тут.


Я знаю, що тобі подобалося побути одному, коли я перервав його, і я просто повернуся до свого...


«Все гаразд, містере Картер. Мені було приємно просто слухати, як ти кажеш. Я вже давно не чув такої балаканини, як ваша, відтоді… вже давно. Це звучить приємно


ох, і це нагадує мені про будинок. Між іншим, - продовжила вона, простягаючи руку, - мене звуть Кенді, Кенді. Лицар.


«Це справжнє задоволення, мем, – сказав я, взявши її за руку. Шкіра була м'якою, але хватка була твердою, і вона знизала руку, як чоловік, а не тією мертвою хваткою, яку пропонують деякі жінки. Наче охоплений раптовим натхненням, я кинувся далі. «Меме, ви не хочете повечеряти зі мною? Якщо немає містера Найта, якому можна було б заперечити.


"Немає містера Найта", - сказала вона знову з сумом у голосі. "А як щодо місіс Картер?"


- Місіс Картер також немає. У мене просто ніколи не було часу пов'язувати себе в такий спосіб».


«Що ж, містере Картер...»


"Нік, будь ласка, мем".


«Тільки якщо ти подзвониш мені Кенді і забудеш на якийсь час про цю мем».


«Так, мем… еээ… Кенді».


"Ну, Нік, я дійсно не хочу виходити на вечерю". Потім, побачивши на моєму обличчі явне розчарування, вона поспішила далі. Але чому ми не могли просто повечеряти в готелі? Може, навіть прямо тут? Я не хочу бути на самоті так сильно, щоб упустити шанс знову поговорити зі справжнім живим техасцем».


«Добре, міс Кенді… Ее… Кенді. Звучить просто чудово. Послухайте, чому б вам просто не дати мені щось намацати зі служби доставки їжі, поставити все це в мої розкопки та здивувати вас. Так тобі навіть не доведеться вдягатися. Вона глянула на своє негліже, яке було широко розірвано під час її жвавої розмови, потім сором'язливо звинувачуюче подивилася на мене, який стежив за її поглядом. «Я маю на увазі, ммм, ти міг би просто одягнути щось зручне і не турбуватися про те, що одягнешся».


"Тобі не здається, що це зручно, Нік?" - лукаво спитала вона, натягуючи пеньюар трохи щільніше за спереду, ніби це хоч якось могло приховати її груди під прозорою тканиною.


"Мені здається, що це так, - почав я, а потім, знову соромлячись, додав: - Я маю на увазі, що якщо ти спустишся до моєї кімнати, ти, можливо, не захочеш носити це через хол".


Вона висунула голову з дверей, багатозначно подивилася вздовж приблизно двадцяти футів до моїх дверей і сказала: «Ти маєш рацію, Нік. Це довга прогулянка, і я б не хотів нікого шокувати у Уотергейті». Потім додав, підморгнувши: «Тут уже достатньо скандалу. Добре, дай мені годину або близько того, і я приїду. У її голосі почувся сміх, і вона сором'язливо додала: «І я намагатимусь бути обережною, щоб ніхто не побачив, як я йду до вашої кімнати».


"О, мем, я не це мав на увазі", - випалила я, навмисне відступаючи і спотикаючись по ногах. "Я мав на увазі-


«Я знаю, що ти мав на увазі, великий техасець», - сказала вона, щиро посміюючись з моєї очевидної збентеження, коли я продовжував задкувати до своїх дверей. «Побачимося за годину. І попереджаю, я голодний.


Виявилося, що їжа – не єдине, чого їй хотілося.


Важко було повірити, що хтось із такою стрункою фігурою вкладає стільки речей за один прийом їжі. І поки вона їла, слова виплеснулися назовні. Ми поговорили про мою роботу і Техас, що логічно призвело до того, що вона пояснила, як вона опинилася в Адабі і стала компаньйоном Шеріме. Вона затнулась лише одного разу, коли справа дійшла до обговорення смерті батька. «Потім мій батько захворів…» - почала вона в якийсь момент, але змінила його на «А потім мій батько помер, і я залишилася сама...»


На той час, коли я подав шоколадний мус, який офіціант поставив у майже порожній холодильник на міні-кухні, щоб він залишався холодним, Кенді досить ретельно вивчила своє минуле. Це точно відповідало тому, що я вже знав зі звіту AX, за винятком того, як вона уникала будь-яких згадок чоловіків у своєму житті. Але я не збирався про це говорити. Однак було важко не думати про це, коли я спостерігав, як це тверде тіло напружувалося на кожному шві, або як вона нахилилася, щоб підібрати серветку, що сковзнула з її колін, і одна ідеально сформована груди майже вислизнула з глибокого V її сорочки.


Мої руки свербіли, щоб потрапити під цю сорочку, і я відчував, що вона це знала. Наприкінці вечері, коли я встав позаду Кенді, щоб допомогти їй встати зі стільця, я раптово нахилився, щоб повністю поцілувати її в губи, потім швидко відсторонився. "Мені шкода. Я просто не зміг встояти... мем.


Коли вона говорила, її великі карі очі були м'якими. «Єдине, проти чого я заперечую, Нік, це мем. Решта сподобалося… »


– Тоді давай спробуємо ще раз. Я обійняв її і притис губами до її повного рота. Вона ненадовго напружилася, потім я відчув, як тепло приливає до її губ, коли вони розлучилися. Повільно, але інстинктивно вона відповіла на мої ласки, розслабившись у моїх обіймах. Я притиснув її до себе сильніше, рухаючи рукою трохи вперед, поки мої пальці не виявилися трохи нижче за вигин грудей. Вона рушила в моїх руках, так що моя рука ковзнула вгору, і я ніжно обійняв її, а потім ще сильніше, коли відчув, як сосок опух і затвердів під моїми пальцями.


Кенді відкинулася на диван, і я пішов за нею, мої губи все ще були приклеєні до її губ у поцілунку, який здавався нескінченним. Вона відійшла вбік, щоб я міг розтягнутися поряд з нею, не кажучи жодного слова. Їй цього не було потреби, тому що я відчував, як її тіло притискається до мене. Її очі


були закриті, але вони широко відкрилися, на мить здавшись зляканими або спантеличеними, перш ніж знову закритися.


Моя рука ковзнула всередину її сорочки, і її шовкова шкіра стала бархатистою і гарячою під моїм дотиком. Кенді застогнала глибоко в горлі, і її руки стали більш вимогливими.


Як і раніше, не кажучи ні слова, вона корчилася на м'яких подушках. На мить мені здалося, що вона намагається зіштовхнути мене з дивана, але її руки, що дряпали мої плечі дратівливими еротично дратівливими, перемістилися на мою талію, і я зрозумів, що вона намагається дати мені місце, щоб лягти на спину, так що вона могла би переміститися на мене. З моєю допомогою їй це вдалося легко, потім м'які руки ковзнули по моїх грудях до коміра сорочки. На її наполягання я вже зняв краватку ще до того, як ми сіли їсти, щоб ніщо не заважало її пальцям, що шукали, коли вони почали розстібати гудзики.


Піднявши верхню половину свого тіла, але не розриваючи поцілунку, вона розправила мою сорочку і висмикнула кінці моїх штанів. Мої руки теж були зайняті, і майже такими ж рухами ми стягнули один з одного сорочки, потім лягли назад, знову зчепившись разом на всю довжину, наші голі груди стикалися і пестилися.


Ми стояли так довго, перш ніж я схопив її за талію, трохи підняв, а потім провів рукою між нами, щоб розстебнути пряжку її ременя. Вона повернулася набік, щоб мені було легше, і я швидко розстебнув у відповідь великі кнопки Levi. Вона знову трохи підвелася, щоб я міг спустити джинси з її стегон.


Відриваючись від моїх губ і підводячи голову, Кенді подивилася на мене. "Моя черга", - м'яко сказала вона. Просуваючись назад уздовж мого тіла, вона нахилилася, щоб поцілувати мої груди, потім піднялася на коліна. Вона зняла спочатку одну штанину своїх джинсів і трусиків, потім другу, перш ніж знову нахилитися, щоб розстебнути пряжку мого ременя.


Ми в обіймах рушили до ліжка, і в інший момент я вже не грав.


Телефонний дзвінок був короткий, але миттєво розбудив мене. Я підняв слухавку до того, як вона знову задзвонила, тихо сказавши: "Привіт".


"Пане Картер, зараз дванадцять тридцять. Оператор теж автоматично заговорила м'яко, і вона поспішила, майже вибачаючись: "Ви просили мене зателефонувати вам, щоб ви не пропустили зустріч".


"Так, велике дякую. Я прокинувся." Я зробив уявну позначку, щоб провести ще трохи Хока завзятої через гроші і послати дещо по операторах розподільчих щитів. Не зашкодить, якщо на вашому боці буде якомога більше людей.


Кенді сіла, і простирадло впало з її грудей. "Котра зараз година?"


"1230."


«Боже мій, Шеріма має бути вдома». Вона почала вилазити з ліжка, вимагаючи: Як ти міг дати мені поспати так довго?


«Ти проспав лише півгодини», - сказав я. «Коли ви висадилися, була опівночі».


«Боже, куди поділася ніч?» - Сказала вона, опускаючи ноги на підлогу і встаючи біля ліжка.


Я дозволив своїм очам багатозначно ковзати по її оголеному тілу, а потім по зім'ятому ліжку, нічого не кажучи.


"Не кажи цього", - засміялася вона, потім повернулася і побігла до дивана, щоб забрати свої джинси та сорочку. Натрапивши на них, вона сказала: «Сподіваюся, Шеріми там немає. Вона обов'язково хвилюватиметься, а Абдул розсердиться».


Остання частина її слів була вимовлена з легким переляком. Я вирішив простежити за цим. «Абдул? Чому він має злитися? Адже він не твій бос?


На мить схвильована вона не відповіла. Потім, зібравшись з силами, вона попрямувала до дверей, засміялася і сказала: Ні, звичайно, ні. Але йому завжди подобається знати, де я. Думаю, він теж вважає, що маю бути моїм охоронцем.


Я встав і пішов за нею до дверей. Обійнявши її для останнього довгого поцілунку, я сказав, відпустивши її: «Я дуже радий, що він не охороняв ваше тіло ввечері, мем».


Вона подивилася на мене, і її очі були сповнені сором'язливості. «Я теж, Нік. Та я дійсно маю на увазі це. А тепер, будь ласка, мені час.


Я підняв свій стетсон зі стільця і провів їм по оголених стегнах. "Так, мем. Побачимося за сніданком.


"Сніданок? Так, я спробую Ніка, я дійсно постараюся.

Розділ 6


Я думав про секс-конкурс минулої ночі, коли задзвонив мій телефон.


«Нік, ти підвівся? Це Кенді.


Я сказав їй, що тільки одягаюся, хоча насправді я не спав трохи згодом п'яти. Після тренування та душу я провів близько тридцяти хвилин телефоном у штаб-квартирі AX. Я хотів дізнатися, чи надходила якась додаткова інформація про плани Меча, але, як мені сказали, не було отримано. Наші місцеві агенти дізналися, що більшість радикальних підпільних угруповань у районі округу, мабуть, активізувалися після того, як майже протягом року залишалися відносно тихими. Деякі з них, особливо революційно-терористичне угруповання, відоме як Коаліція американських арабів, проводили таємні збори, на яких були присутні лише керівники підрозділів, хоча всі члени були приведені в стан бойової готовності. За що ніхто не бачить


не повинен знати.


- Сніданок, Нік, - нетерпляче сказала Кенді.


"Відмінно", - відповів я. "Вниз по сходах?"


"Так. Побачимося в Терасі приблизно за півгодини.


- Отже, ви продали Шеріму, вибравшись і познайомившись із її публікою?


Кенді відповіла: "Нас буде тільки двоє, Шеріма і я". У відповідь на моє запитання це не мало сенсу, але тоді я зрозумів, що колишня королева, мабуть, була поблизу, і що Кенді не могла говорити надто вільно. Бажання подразнити її за таких обставин було надто сильним, щоб чинити опір, тому я сказав:


«Я носитиму ковбойський капелюх і ерекцію».


Її сміх вирвався з моєї люльки, перш ніж вона повісила слухавку.


Спочатку тільки кілька голів повернулися, щоб подивитись на двох привабливих жінок, що йшли до мого столу; але коли метрдотель, очевидно дізнавшись про Шеріма, перехопив їх на півдорозі через кімнату і почав піднімати над нею формальну метушню, люди звернули увагу. Голоси перетворилися на шепіт, а випадкові погляди перетворилися на пильні погляди, поки Шеріма розмовляла з офіціантом. До того часу, коли вони нарешті пройшли повз заступницького метрдотеля, я побачив, що майже всі в залі впізнали колишню королеву. Навіть зазвичай зайняті офіціанти та офіціантки зібралися біля довгого фуршету, щоб обговорити знамените прибуття.


«Нік, мені шкода, що ми запізнилися, – почала Кенді, – але я…»


- Не вірте їй, містере Картер, Нік, - перервала Шеріма. «Кенді не мала нічого спільного з нашим запізненням. Це моя провина. Мені потрібен час, щоб вирішити, що я готовий зіткнутися з тим, що, я впевнений, відбувається за нами». Вона простягла руку і додала: "Я Ліз Ченлі".


Отримавши від неї натяк на невимушеність, я потис руку.


«Привіт, Ліз. Кенді каже, що ви сьогодні ходили на полювання, - сказав я. "Куди ви йдете?"


"У Меріленд", - сказала вона. - У районі Потомака та на північ звідти. Вчора ввечері я вечеряв із Secre... зі старим другом, і він припустив, що в цьому районі може бути саме те, що я шукаю. Я хочу десь, де можу розмістити своїх коней.


Мені сподобалося, як Шеріма зупинилася перед тим, як сказати держсекретарю, і перетворила це на «старого друга». Це показало, що вона була досить впевнена у собі, щоб не відмовлятися від відомих імен, щоб забезпечити собі становище. Я вирішив, що за цим гарним обличчям ховається мила людина.


Офіціант обережно ширяв на задньому плані, і я жестом запросив його замовити нашу їжу. Яйця-пашот, тости, кава для Шеріми; те саме з Кенді, тільки її яйця ширятимуть над неабиякою порцією солонини; шинка та яйця, тости та кава для мене.


Я перевела розмову на денний порядок денний Шеріми, люб'язно запропонувавши свої послуги як гід - зрозуміло, з дозволу Її Високості. Також люб'язно вона прийняла послуги чуйного американця. Нога Кенді терлася об мою, повільно і чуттєво. Коли я глянув на неї, вона невинно посміхнулася мені, потім повернулася, щоб запропонувати Шерімі ще каву, її нога не зупинялася ні на мить.


Мені було важко зосередитися на нерухомості Меріленд.


Хрипкий охоронець відчинив двері лімузина, як тільки побачив, що Шеріма та Кенді з'явилися в під'їзді готелю. Потім він раптом помітив, що я йду близько ззаду, його права рука відпустила двері і автоматично кинулася до пояса. Слова Шеріми зупинили його, перш ніж він зміг витягнути пістолет, який, як я знав, мав бути захований там. Вона теж, мабуть, зрозуміла, що означало його раптову дію.


"Все в порядку, Абдул". - тихо сказала вона, повернувшись до мене, додавши: Картер із нами. Я підійшов до неї і Кенді, і вона продовжила: «Нік, містере Картер, я хочу, щоб ви познайомилися з Абдулом Бедаві, який доглядає мене і Кенді. Абдул, містер Картер піде з нами сьогодні. Він мій друг, і він знає, куди ми збираємось».


Я не міг вирішити, чи був вираз на обличчі Абдула результатом підозри, визнання мого імені чи явної неприязні. Але в одну мить він покрив це широкою усмішкою, хоча його очі продовжували оцінювати мене з голови до п'ят, поки він кланявся. Говорячи з Шерімою, він уважно спостерігав за мною. "Як хочете, міледі".


Я простяг праву руку і сказав: «Привіт, Абдул. Радий знайомству. Я постараюся не заблукати.


«Я теж намагатимуся не дати нам збитися зі шляху», - відповів він.


З його боку було певне вагання, перш ніж він нарешті взяв мене за руку. Протягом ще однієї короткої миті ми перевірили один одного на міцність, але обидва не помітили цього. Його хватка була нищівною, і він здавався здивованим, що я не спробував відірватися від неї. Однак ніхто з спостерігачів не запідозрив би нашу маленьку битву за усмішками на наших обличчях або за його щирістю, коли він нарешті відпустив, вклонився і сказав: «Приємно познайомитися, містере Картер». Його англійська була формальною, точною і типовою для арабів, що виросли в країнах, де англійці та американці мали сильний вплив.


Бедаві притримував двері, поки ми не посідали на заднє сидіння машини, потім обійшов і зайняв своє місце.


Я помітив, що насамперед він опустив вікно, що відокремлювало задній відсік від сидіння шофера, що зазвичай робили б пасажири, коли були готові поговорити з водієм. Він не ризикував пропустити жодного слова зі сказаного.


Коли ми рушили в дорогу, Шеріма, озирнувшись навколо машини, сказала: Сьогодні інша машина, Абдул?


Зневага була очевидна в його голосі, коли він відповів: «Так, міледі. Я не знаю, що відбувається у посольстві. Здається, вони не можуть зрозуміти, що в нас має бути власна машина. Я провела дві години після того, як ми повернулися вчора ввечері, перевіряючи іншу машину, щоби переконатися, що сьогодні у нас знову не буде проблем. Потім, коли я сьогодні вранці приїхав до посольства, вони приготували нам цю машину. Інший зник».


Мені спало на думку, що, можливо, Хоук знову грав у ігри з машиною, але я був досить впевнений, що він сказав би мені про це. Я запитував, чи був хтось у посольстві причетний до змови Меча, коли направляв Бедаві через Джорджтаун на М-стріт до Канал-роуд. Було складно грати в навігатора та туристичного гіда одночасно, але мені вдалося вказати на кілька цікавих магазинів та чудових ресторанів у цьому чарівному старому секторі столиці, коли ми проїжджали повз.


«Це Канал-роуд, Абдул, - сказав я, коли ми звернули з М-стріт і рушили мальовничим шосе. «Ми ще якийсь час залишаємось на цьому шляху. Зрештою він стає бульваром Джорджа Вашингтона та веде нас саме туди, куди ми хочемо».


"Так, містере Картер", - холодно відповів шофер. "Сьогодні вранці я деякий час вивчав карти".


"Ти ніколи не спиш?" Я запитав.


"Мені потрібно дуже мало сну, сер".


- перервала Шеріма, відчуваючи, як я відчував, напруження, яке наростало між нами. «Чому вони називають це Канал-роуд?»


"Ну, ви бачите ту велику канаву, наповнену водою", - сказав я, вказуючи у вікно. Коли вони автоматично кивнули, я продовжив: Це те, що залишилося від старих барж-каналів Чесапік і Огайо. Баржі з вантажем та пасажирами буксирували на мулах. Ви досі можете побачити стежку. Це гола смужка на траві біля каналу.


«Наскільки я пам'ятаю, хтось розповідав мені, що раніше канал йшов до Камберленда, штат Меріленд, а це, мабуть, майже двісті миль. Зрештою, він був пов'язаний якимсь віадуком через Потомак із Олександрією. Сотні років баржі ходили каналом, а потім він був закритий приблизно в той час, коли закінчилася Перша світова війна».


«Що вони тепер із цим роблять?» - Запитала Кенді.


«Він був збережений Службою національних парків, – пояснив я, – і люди використовують його лише для піших прогулянок чи катання на велосипеді стежкою. Не знаю, чи роблять вони це досі чи ні, але коли я був тут кілька років тому, каналом все ще ходила баржа для огляду пам'яток. Звичайно, це була не одна з оригінальних, а лише копія. Вони кажуть мені, що це була дуже весела подорож з мулом, який тягнув баржу. Мабуть, день пройшов чудово.


Поки жінки дивилися у вікно, знову і знову вигукуючи над красою пейзажу вздовж маршруту каналу, я стежив за тим, як Бедаві керував великою машиною. Він був чудовим водієм, незважаючи на те, що їхав незнайомими дорогами, уважно стежачи за кожним знаком або поворотом. Якоїсь миті він помітив, що я спостерігаю за ним у дзеркало заднього виду, і натягнута посмішка з'явилася на його обличчі.


«Не хвилюйтеся, містере Картер, - сухо сказав він, - я благополучно доставлю нас туди».


"Скоро ми виїжджаємо на бульвар Джорджа Вашингтона", - сказав я, ніби намагаючись пояснити свою увагу до нього і дороги. «Ми продовжуємо їхати ним, поки він не перетвориться на бульвар Макартура. Тоді ми зможемо зійти з нього практично в будь-якій точці та вирушити в країну коней навколо Потомака, штат Меріленд».


"Міледі, - швидко сказав він, - хіба ви не хотіли піти, щоб оглянути пам'ятки цього маршруту?"


«О, так, - сказала вона. “Грейт-Фолс. Там має бути гарно. Це не заважає нам, Нік?


“Нема за що. Бульвар Макартура веде прямо до нього. І це справді на що подивитися».


За кілька хвилин машина плавно в'їхала на стоянку зони відпочинку Грейт-Фоллс. Машин було напрочуд мало. Я раптово зрозумів, що це був будній день, і більшість Вашингтона була на роботі.


Шеріма, Кенді і я попрямували до водоспаду. Біда залишився. Коли я повернувся, щоб подивитися, що він задумав, він схилився над відкритим капотом, очевидно пораючись з мотором.


Коли ми рушили доріжкою через те, що колись було шлюзом каналу, троє чоловіків, які стояли біля офісу Park Service в районі, який раніше був місцем зупинки для відпочинку на каналі та готелі, теж рушили в цей бік. Зважаючи на те, що вони майже нав'язливо фотографували один одного перед найближчою вивіскою, і за сукупністю фотоапаратів, що висів на шиї у кожного з них, я запідозрив, що вони японці. Я побачив, що мав рацію, коли ми підійшли ближче, і вони перейшли на інший бік каналу.


Ходімо, - крикнув один із них своїм товаришам, дивлячись на годинник. «Ми повинні поквапитися, якщо ми хочемо сфотографувати водоспад і все ж таки встигнути в місто, щоб сфотографувати Капітолій і пам'ятник Вашингтону».


Я посміхнувся про себе, подумавши, наскільки типовим було їхнє прагнення записувати все, що вони бачили, на плівку. Потім мене раптово осяяло, що незвичайним у цій сцені було те, що очевидний лідер тріо говорив англійською, а не японською. Поки я дивився, як вони поспішають уздовж берега каналу і прямують до дерев і чагарників, що розпускаються, в глибині моєї душі продзвенів невеликий попереджувальний дзвінок. Поки Шеріма і Кенді перетинали доріжку над каналом, я зупинився і озирнувся у бік того місця, де Бедаві все ще поркався під піднятим капюшоном. Я зрозумів, що наша машина була єдиною машиною на великій ділянці, крім Datsun, припаркованого в дальньому кінці. Зважаючи на все, група туристів, що повернулася з водоспаду в міру нашого приїзду, поїхала іншими машинами. Очевидно, охоронець Шеріми теж подумав, що ми увійшли до службової будівлі парку, інакше він би пішов за нами.


"Нік! Давай!" Кенді махала мені рукою з повороту до лісу. Я помахав їм і пішов за ними, зупинившись на мить, щоб ще раз повернутися, щоб побачити, чи почув її Бедаві і чи піде за нами. Він не підняв голови. "Напевно, мотор працює, і я нічого не чую", - вирішив я.


Коли я наздогнав Шеріму та Кенді, вони діловито читали мідну дошку, прикріплену до величезного валуна біля стежки до водоспаду. Японських жучків камери ніде не було видно, що мене не здивувало, але я очікував почути їх на звивистій дорозі, що лежала попереду. Однак у лісі навколо нас було тихо, і єдиним звуком була жіноча балаканина.


Я пройшов повз них, потім почекав, поки вони не наздогнали пішохідний міст через перший з невеликих стрімких струмків, що шумно пливли через ліс. Коли вони подивилися на пінисту воду під нами, Кенді спитала: «Чому вона така пінна? Здається, вода не рухається так швидко, щоби утворити піну».


«Ці міхури створює не природа. Це звичайне старе американське забруднення, - сказав я. «Ця піна саме така, як виглядає – мильна піна. Якщо бути точним, миючий засіб. Вони потрапляють у річку зверху за течією, а потім, коли тут їх заводить швидка течія, починає утворюватися піна, як у пральній машині».


Ми перейшли до іншого пішохідного мосту, який перетнув більш швидку течію, що прорізала глибший яр у скелі. Шеріма вказала нам на одне місце, де стрімка вода викопала вибоїну; усередині ями був затиснутий невеликий камінь, і вода, що протікала через вибоїну, шалено обертала його. Вона почала розповідати Кенді про льодовиковий сад, який вона відвідала в Люцерні, Швейцарія. Я скористався їхнім інтересом до обговорення того, як вода може робити маленькі камені з великих, і вислизнув уперед стежкою.


Приблизно за двадцять ярдів від мене раптовий тріск гілки вбік і трохи попереду мене заморозив. Я почекав мить, потім, нічого більше не почувши, зійшов зі стежки і ковзнув у кущі, рухаючись широким колом.


"Де вони?"


Шепіт був японською, ліворуч від мене, ближче до стежки до водоспаду. Проповзаючи вперед, я виявив, що дивлюся на спини двох японських туристів, які причаїлися за величезним валуном.


"Заткнися", - прошипів другий чоловік у відповідь на тривожне запитання свого товариша. "Вони скоро будуть".


Нервового не можна було змусити замовкнути. «Чому їх троє? Нам сказали, що буде лише дві жінки. Ми теж повинні вбити цю людину? Хто він?"


"Я не знаю, хто він", - сказав інший. Я впізнав у ньому англомовного спостерігача.


Перекладати японський шепіт було важко, і мені хотілося, щоб він знову використовував англійську. «Хоч би ким він був, він повинен померти, як вони. Свідків не повинно бути. Такий наказ Меча. А тепер мовчи; вони тебе почують».


Японець і працюючий на Меча! «Чекай, поки Хоук не дізнається про це», - подумав я і додав собі, якщо колись дізнається. Я був майже певен, що зможу впоратися з парою переді мною, незважаючи на пістолети з глушником, які вони тримали в руках. То був третій, хто мене турбував. Я не знала, де саме він, і жінки будуть поряд будь-якої миті. Молячись, щоб вибоїна і камінь, що крутився, гіпнотизували їх ще на кілька хвилин, я витяг Вільгельміну з кобури на поясі і дозволив Хьюго впасти мені в руку з піхв передпліччя. Обидва вбивці, які чекали, повинні були померти одночасно, без шуму. Знявши куртку, я намотав її на ліву руку та люгер. Це був імпровізований глушник, але він мав підійти.


Я швидко просунувся на чотири кроки вперед, опинившись за парою, перш ніж вони помітили мою присутність. У той момент, коли замотаний тканиною Люгер торкнувся задньої частини шиї нервового японця, я натягнув курок


. Я подбав про те, щоб дуло було нахилено вгору, щоб куля пройшла через його мозок, вийшовши з верхівки. Як я розрахував, куля продовжила свій шлях у небо. Я не міг допустити шуму, який був би неминучим, якби він ударився об камінь чи дерево, коли вилетів із його черепа.


Навіть коли його голова сіпнулася назад у смертельному скороченні, мій ніж ковзав між дисками хребта іншого, розриваючи зв'язки, які контролювали його нервову систему. Моя рука в куртці вийшла вперед і зімкнулась навколо рота мерця, на випадок, коли він закричить, але ротом повітря не вистачило. Я хитнув стегном, щоб притиснути першу мертву людину до валуна, а другу тихенько опустив на землю, а потім дозволив його товаришу тихо зісковзнути поряд. Коли я це зробив, я почув поклик ззаду стежкою.


"Нік, ти де?" То була Кенді. Вони, мабуть, зрозуміли, що мене більше немає, і, можливо, злякалися тиші лісу.


«Тут», - відповіла я, вирішивши, що я маю дозволити третьому вбивці знайти мене. «Просто продовжуй йти стежкою».


Уклавши куртку так, ніби я недбало перекинув її через руку, я вийшов на стежку і пішов далі. Я знав, що він повинен бути поблизу - вони не розійшлися б надто далеко один від одного - і мав рацію. Коли я обігнув величезну гранітну плиту, яка фактично утворила стіну поряд із стежкою, він раптово з'явився у полі зору, перегородивши мені шлях. Пістолет із глушником прицілився мені в живіт


"Не стріляйте; Я Меч, - прошепотів я японською. Його вагання вказали на те, що він непрофесіонал, і коштували йому життя. Куля від мого люгера, загорнутого в куртку, потрапила йому в серце і полетіла вгору, на мить піднявши його тіло, перш ніж він почав різко падати вперед. Я спіймав його і потяг за гранітну плиту, кинувши туди. З його роззявленого рота вирвалося страшне булькання. Я не міг ризикнути, що Шеріма чи Кенді почують його, коли вони проходять, тому я зірвав пучок трави і засунув його глибоко між губами, які вже посиніли. Кров ринула з-під мого імпровізованого кляпа, але в нього не проникало жодного звуку. Повернувшись і відбігши на кілька футів до того місця, де лежали інші мертві японці, я обвів їх навколо валуна, на якому вони влаштували засідку, і діяв швидко, поки я чув слова Шеріми та Кенді голоси наближаються. Коли вони підійшли до мене, я знову стояв на стежці, моя куртка знову недбало накинулася на руку, так що кульові отвори не були видно, комір і краватка розстебнулися. Я переклав пістолет, кобуру та гаманець у кишені штанів.


Кенді поставила питання, яке було на їхніх обличчях. «Занадто тепло, Нік?»


"Так, мем", - простягла я. «У такий теплий день цей похід, безперечно, буде спекотною справою. Сподіваюся, пані, ви не проти.


«Я точно не знаю, – сказала Шеріма. «Цей костюм із вовняними брюками теж починає здаватися досить незручним».


"Моя теж", - втрутилася Кенді. "Насправді, я думаю, що просто накину цю куртку собі на плечі". Вона зняла куртку, і, коли я допоміг їй поправити її на плечах, я помітив, що вона зупинилася на бюстгальтері під сьогоднішньою пошитою чоловічою білою сорочкою. Їй не вдалося втримати її пишні груди. Вона, здавалося, відчула мою критичну оцінку, бо повернулася рівно настільки, щоб торкнутися моїми правими грудьми, а потім невинно подивилася на мене. Я грав з нею в цю гру, піднімаючи руку, ніби збираючись прибрати пасмо мого волосся, що збилося, але при цьому намагаючись, щоб мої пальці ковзали по опуклій сорочці. Її швидке приглушене зітхання сказав мені, що вона відчуває те ж бажання, що я.


"Думаю, нам краще рухатися далі", - сказав я, відходячи від неї і знову йдучи попереду стежкою. «До водоспаду зовсім небагато. Якщо уважно дослухатися, можна почути воду».


"Напевно, це був той шум, який я чув", - сказала Шеріма, повертаючись до Кенді. "Але я думав, що це ти, Нік, пересувався в кущах перед нами після того, як ми пропустили тебе там з вибоїною".


"Мабуть, це був водоспад", - погодився я, вдячний за наростаючий шум, що долинав до нас, поки ми йшли. «Я вирішив продовжити, доки ви двоє дивитеся на замки. Я любитель фотоапаратів і подумав, що можу наздогнати тих японських туристів та подивитися, яке у них обладнання. Але вони, мабуть, прислухалися до того, хто так турбувався про час, бо їх немає поруч, і, мабуть, вони вже випередили нас. Ми побачимо їх на оглядовому майданчику біля водоспаду».


На той час рев води, що мчав водоспадом попереду, був досить гучним, потім, коли ми завернули за поворот, нас вразила вся краса величезного крутого каскаду.


"Боже мій, це фантастика", - вигукнула Шеріма. «Так мило і так страшно водночас. Чи завжди це так жорстоко, Нік?


«Ні», - сказав я, коли ми підійшли до металевої труби, що служила парканом навколо оглядового майданчика, створеного природою та Службою парків. «У цей час року з весняними відлигами вода висока.


Мені кажуть, що іноді це перетворюється на цівку, але зараз у це важко повірити. І з того, що я пам'ятаю зі свого останнього візиту сюди, повені, здається, змили тут чимало берегів».


«Чи є небезпека?» - спитала Кенді, трохи відійшовши від поручнів.


«Ні, я впевнений, що це безпечно, інакше хтось із паркової служби не підпустить нас», - сказав я. Я накинув куртку на перила, потім обернувся, взяв її за руку і знову потяг уперед. "Послухайте, ви бачите, що воді ще доведеться піднятися, перш ніж вона дістанеться сюди".


Коли вона переконалася в безпеці нашої точки огляду, я звернув їхню увагу на інший берег річки. "Це сторона Вірджинії", - пояснив я. «Земля там вища. Він утворює частоколи, щось подібне до тих, що на Гудзоні навпроти Нью-Йорка, тільки не такі круті. Уздовж тієї ж сторони проходить шосе, і на такому плато є чудове місце, щоб подивитися вниз на пороги. Там також розбили невеликий гай для пікніка. Можливо, вам вдасться побачити звідти Грейт-Фолс… Гей! Злий це!"


«О, Нік, твій піджак!» - вигукнула Кенді, перегнувшись через перила і з сумом спостерігаючи, як моя куртка швидко просувається повітрям до води.


Я просто зітхнув, і вона і Шеріма співчутливо застогнали, коли він впав у воду і був віднесений пінистим потоком під нами. Привертаючи увагу до протилежного берега, я зняв куртку через перила. Можливо, Хок не був би дуже радий, що частина дорогого гардеробу була так легко викинута, але я б все одно не змогла надіти її знову. Ніхто б не повірив, що дві круглі обпалені дірочки були останньою подією у чоловічій моді – навіть у Техасі.


«О, Нік, твоя прекрасна куртка, - знову простогнала Кенді. «Чи було в ньому щось цінне?»


Ні. На щастя, гаманець і більшість паперів у мене в штанах, - сказав я, показуючи гаманець і сподіваючись, що вони подумають, що опуклість Люгера з іншого боку - це мої «документи». Я додав: "Це звичка, яку я придбав у Нью-Йорку після того, як кишеньковий злодій підняв практично все, що я ніс, поки я розповідав йому, як дістатися Таймс-сквер".


"Нік, я відчуваю відповідальність", - сказала Шеріма. «Ви маєте дозволити мені замінити його для вас. Зрештою, ви тут, тому що. Я хотів побачити водоспад. Мені шкода, що друг Абдула ніколи цього не пропонував».


"Я тут, тому що хочу бути тут", - сказав я їй. «І не турбуйтеся про його заміну; ви знаєте, скільки грошей ми, люди у нафтовій галузі, викидаємо на рахунки, лобіюючи у Вашингтоні».


Вона якось дивно подивилася на мене, потім вони з Кенді засміялися, коли моя посмішка сказала їм, що я жартую. «Якби вони тільки знали, – подумав я, – звідки в мене рахунок!


Я подивився на годинник і сказав, що нам краще повернутися до машини і продовжити наше домашнє полювання. Коли ми поверталися своїми слідами, я сказав: «Я сподівався, що ми зможемо пообідати десь у хорошому місці в районі Потомака, але я вважаю, що зі мною в сорочці з рукавами нам доведеться задовольнятися Біг Маком».


"Що таке Біг Мак?" - спитали вони обидва одразу, в їхніх голосах змішалися здивування та веселощі.


«Вірно», - сказав я, ляснувши себе по лобі, - «я забув, що ви двоє так довго не виїжджали з країни, що у вас ніколи не було смаків віку. Пані, я обіцяю вам, що якщо ми знайдемо Макдональдс, на вас чекає справжній сюрприз».


Вони намагалися переконати мене розповісти їм секрет Біг Мака, поки ми йшли, і я наполягав на своїй грі, відмовляючись щось пояснювати далі. Я залучив їх до цього сміховинного обговорення, поки ми проходили повз ділянку, де три трупи були всіяні підліском, і вони пройшли повз, не помітивши ні натяку на кровопролиття, яке нещодавно там сталося. Ми якраз підійшли до мосту, де жінки спостерігали за скелею, що обертається, у вибоїні, коли до нас підбіг Абдул. Я ставив собі запитання, чому він не з'явився раніше, враховуючи його передбачувану відданість ролі сторожового пса, але в нього було готове пояснення.


«Міледі, пробач мені», - благав він, майже падаючи ниць перед Шерімою. «Я думав, що ви зайшли до того будинку біля стоянки, тому я почав перевіряти двигун машини, як я хотів зробити, перш ніж ми поїхали. Лише кілька хвилин тому я виявив, що вас там немає, і одразу ж прийшов за вами. Вибач мені." Його лук знову майже торкнувся землі.


"О, Абдул, все гаразд", - сказала Шеріма, взявши його за руку, так що йому довелося підвестися. "Нам було весело. Ми просто пішли до водоспаду та назад. Тобі слід було бути поруч... Бачачи, що він помилився в її розумінні, прийнявши це за догану, вона поспішила пояснити: «Ні, я маю на увазі, що тобі слід було там побачити водоспад. Вони вражають, як і сказав вам ваш друг. І ви могли спостерігати, як куртка містера Картера полетіла на мильну піну.


Він здавався зовсім спантеличеним її останніми словами, і до того часу, коли вона закінчила


Ед пояснив йому мою втрату, ми повернулися до лімузину. Він задумливо подивився на мене, коли ми сіли в машину, і я вирішив, що йому, мабуть, цікаво, що за необережний ідіот, якщо я втрачу цінну куртку, як я, але він тільки чемно висловив свої жалю, потім сів і почав повертатися. до Фоллс-роуд.


Ми тільки почали через Потомак, коли маленький кинджал, що пронизав мої думки, раптово виявив себе: який друг Абдула розповів йому про Грейт-Фолс? Він ніколи раніше не був у цій країні. То коли ж він зустрів тут друга? Двічі Шеріма згадувала, що пропозиція про бічну подорож до водоспаду була зроблена цим невідомим другом, і двічі мій мозок зареєстрував це, а потім перейшов до інших речей. Я зробив ще одну думка, щоб спробувати дізнатися, або від Кенді, або через неї, де Абдул зустрів цього знайомого.


Наступні кілька годин були витрачені на те, щоб просто роз'їжджати по місцевості, що дозволило Шерімі побачити типи садиб, що її засіяли, і горбисту місцевість, що їх супроводжувала. Нам доводилося зупинятися кілька разів, коли вона захоплювалася табуном коней, що пасуться на пасовищі, або коли вона захоплювалася приватною трасою для бігу з перешкодами, яка простягалася майже до узбіччя.


Ми так і не знайшли «Макдональдс», тому Т, нарешті, довелося розповісти їм про мережу бургерів та їхнє меню. На обід ми зупинилися в маленькому сільському готелі після того, як я перевірив його, щоб переконатися, що мене обслужать без куртки.


Якоїсь миті я вибачився і пішов у чоловічу кімнату, натомість попрямував до телефонної будки, яку помітив біля каси. Я був здивований, побачивши Абдула перед собою. Він відмовився пообідати з нами; коли ми були всередині, Шеріма пояснив, що вважає за краще готувати собі їжу, суворо дотримуючись своїх релігійних дієтичних законів.


Він помітив мене майже в той же час, коли я побачила його в телефонній будці, він швидко повісив слухавку і вийшов, щоб поступитися мені місцем.


«Я доповідав до посольства, де ми були», - холодно сказав він. «Його Величність може захотіти зв'язатися з моєю леді в будь-який час, і мені наказано регулярно повідомляти нашого посла про наше місцезнаходження».


Це здавалося логічним поясненням, тому я нічого не сказав, просто дозволивши йому пройти і спостерігаючи, доки він не вийде до машини. Потім я зателефонував до Хоука, щоб сам доповісти. Не треба було турбуватися про відсутність скремблера у телефоні-автоматі. Він трохи засмутився, коли я попросив когось упорядкувати ландшафт Грейт-Фолс. Я залишив подробиці того, як зібрати три трупи, не викликаючи підозр у якогось співробітника служби парків перед ним, і просто коротко виклав йому наш графік на решту дня, а потім сказав йому, що зв'яжуся з ним. коли ми повернулися до Уотергейту.


Незадовго до того, як я повісив слухавку, я запитав, чи Секція зв'язку змогла проникнути в апартаменти Шеріми, щоб вивести наші помилки. Його бурчання відрази сказало мені, що підслуховувальні пристрої не були встановлені, а потім він пояснив, чому. «Схоже, хтось зателефонував до посольства Адабії та припустив, що Шеріма могла б почуватися більш як удома, якби місцеві картини та вироби ручної роботи були відправлені для прикраси номера, допоки її не було. Принаймні Перший секретар був у номері майже з того моменту, як ви всі поїхали, і весь день у нього були люди, які приносили речі. Ми готові до заселення, як тільки вони вийдуть звідти, але мені здається, що перший секретар хоче бути поруч, коли Шеріма повернеться, щоб він міг взяти на себе оздоблення.


Хто дзвонив, щоб запропонувати все це?


"Ми не змогли дізнатися - поки що", - сказав Хоук. «Наша людина в посольстві думає, що дзвінок був направлений безпосередньо послу, тому він повинен був виходити від самої Шеріми, вашої міс Найт або, можливо, від того лиха».


"До речі про нього, - сказав я, - подивимося, чи зможеш ти дізнатися, чи знає він когось у посольстві чи мав можливість зв'язатися з другом тут".


Я розповів йому, як була запропонована наша бічна подорож до Грейт-Фоллс. Хоук сказав, що постарається дати мені відповідь на той час, коли ми повернемося.


Потім, підвищивши голос до майже застережливого тону, він сказав: «Я подбаю про ці три упаковки японських товарів, які ви згадали, залишивши їх біля водоспаду, але, будь ласка, постарайтеся бути обережнішими в майбутньому. Такі інкасаторську службу організувати в цій сфері досить складно. Конкуренція між агентствами, яким, можливо, доведеться брати участь, настільки велика, що одне з них може вважати вигідним використовувати інформацію проти нас із погляду бізнесу».


Я знав, що він мав на увазі, що йому доведеться домовитись із ФБР чи ЦРУ, щоб приховати долю трійці потенційних убивць. Подібні прохання про допомогу завжди його засмучували, оскільки він був упевнений, що йому доведеться відплатити за послугу вдесятеро пізніше. "Прошу вибачення, сер", - сказав я, намагаючись звучати так, наче я був. "Це більше не повториться. Наступного разу я залишусь позаду».


«У цьому не буде потреби», - різко сказав він,


потім повісив трубку.


Повернувшись у Шеріму та Кенді, я виявив, що обід уже прибув. Ми всі зголодніли після прогулянки, і оскільки я займався трохи більшою кількістю вправ, ніж інші, мій шлунок кричав про все, і їжа була гарною. Ми закінчили швидко, потім провели ще годину, подорожуючи країною полювання, а Кенді діловито робила замітки, поки Шеріма розповідала їй, які розділи особливо цікавили її. Вони вирішили, що Кенді почне зв'язуватися з агентами нерухомості наступного дня. Сподіваюся, вони знайдуть будинок протягом найближчого тижня чи двох.


Це було незабаром після шостої вечора. коли Абдул знову повернув лімузин на під'їзну доріжку до Уотергейта. На той час ми вирішили пообідати у Джорджтауні. Я наполягав на тому, щоб вони були моїми гостями в ресторані 1789 року, чудовому обідньому місці, розташованому в будівлі, побудованій у тому році, коли ресторан отримав свою назву. Шеріма знову не наважувалася нав'язувати мене, але я переконав її погодитися, прийнявши її запрошення бути її гостем наступного вечора.


Коли ми вийшли з машини, Шеріма наказала Абдулу повернутися о восьмій тридцять, щоб забрати нас. Я порадив нам легко поїхати Джорджтаун на таксі, і що Абдул може добре провести ніч.


«Дякую, містере Картер, - сказав він зі своєю звичайною крижаною стриманістю, - але мені не потрібний вихідний. Моя робота – бути у розпорядженні міледі. Я повернуся о восьмій тридцять».


"Добре, Абдул", - сказала Шеріма, можливо, відчуваючи, що почуття її вірного охоронця могли бути зачеплені. «Але ти обов'язково знайдеш щось поїсти».


"Так, міледі", - сказав він, кланяючись. «Я негайно зроблю це у посольстві. Я можу легко поїхати туди і повернутися сюди, як ви сказали. Він завершив обговорення, швидко обійшовши машину та поїхавши.


"Абдул дуже серйозно ставиться до своєї роботи, Нік", - сказала Шеріма, коли ми піднімалися на наш поверх на ліфті. «Він не хоче бути неввічливим; це просто його манера».


"Я розумію", - сказав я, зупиняючись біля своїх дверей, поки вони продовжували свій шлях у свій номер. "Побачимося в холі".


Через кілька хвилин я розмовляв по телефону з Хоуком, у якого була для мене деяка інформація.


«По-перше, – почав він, – цей дурень Перший секретар не здавався чекати Шеріму хвилин п'ятнадцять тому. Ми так і не потрапили у люкс, тож не розраховуйте на помилки».


Я почав щось говорити про телефон без кодування, але він втрутився, щоб сказати, що принаймні Комунікації не даремно витратили день у Уотергейті. "У ваш телефон встановлений скремблєр, так що ви можете вільно розмовляти".


"Великий! А як щодо трьох моїх друзів на водоспаді?"


«Якраз зараз, – повільно сказав він, – їх повністю згорілі трупи вилучають із уламків їхнього «Дацуна» на бульварі Макартура, недалеко від Центру військово-морських досліджень. Мабуть, лопнула шина, бо вони раптово згорнули і врізалися в бензовоз, який чекав, щоб в'їхати до Центру. В цей час проїжджала пара офіцерів військово-морської розвідки, які бачили аварію. На щастя, водій автоцистерни стрибнув просто перед вибухом. Зважаючи на те, що свідки Військово-морського інституту повідомили поліції штату Меріленд, водій вантажівки перебуває в повній безпеці. Це була просто випадковість».


«Чи вдалося вам щось дізнатися про них до аварії?»


«Їхні фотографії та роздруківки були зроблені, і ми встановили, що вони були членами Ренго Секігуна. Ми думали, що більшість японських фанатиків Червоної армії було схоплено або знищено, але очевидно, що ці троє втекли з Токіо і попрямували до Лівану; їх забрав «Чорний вересень».


Як вони сюди потрапили?


Ми ще не встановили це, але працюємо над цим. Бейрутський офіс повідомляє, що він мав звіт про те, що деякі японці, які навчаються «Чорним вереснем», вирішили, що вереснева організація недостатньо войовнича для них, тому вони самостійно вступили в контакт із хлопцями із Срібних Ятаганів Меча. Можливо, він організував їхнє відправлення сюди для цієї роботи на Шерімі.


«Отже, вони не думали, що «Чорний вересень» був досить войовничим», – міркував я. «Що вони думали про ту маленьку бійню, яку влаштували їхні співвітчизники в аеропорту Лод у Тель-Авіві кілька років тому, - проявом пацифізму?»


"Які в тебе плани на вечір?" Хок хотів знати. "Ви хочете призначити якусь резервну копію?"


Я розповів йому про нашу вечерю у ресторані «1789», потім зателефонував. Як по команді, в мої двері постукали.


Послабивши краватку, я підійшов до дверей і відчинив її. Кенді відразу протиснулася повз мене, швидко зачинивши двері за собою.


"Хіба ти ніколи не заходиш у кімнату?" Я дорікнув їй.


"Ніколи не скажеш, хто там", - відповіла вона, потім обійняла мене за шию і поцілувала мене глибоко. Наші мови якийсь час грали в ігри, потім вона відірвала рота і сказала: «Ммм. Я хотів зробити це цілий день, Нік. Ти навіть не уявляєш, як важко було добре поводитися, поки була Шеріма».


Ти не уявляєш, як мені було важко, але як щодо Шеріми? - Запитав я, не зовсім відволікаючись на те, що вона відкрилася.


розстібаючи сорочку, розстібаючи пояс і спрямовуючи мене до ліжка.


"Вона швидко прийняла душ, а потім сказала, що збирається поспати до семи сорока п'яти", - відповіла Кенді, сідаючи на ліжко і жестом запрошуючи мене приєднатися до неї. «Це означає, що у нас більше години, перш ніж я мушу повернутися туди і самому одягнутися».


Я сів поруч із нею, взявши її обличчя руками.


"Ви не проти небезпечного життя з нашим маленьким секретом, чи не так?"


Спочатку вона посміхнулася у відповідь на це, але раптом її обличчя затьмарилося, і великі карі очі глянули повз мене на двері. У її голосі пролунала дивна гіркота, коли вона неуважно сказала: «У кожного є секрет». Усі ми, чи не так? Ти, я, Шеріма, Абдул… Останнє було вимовлено з похмурою гримасою, і я на мить задумався, чому. «Навіть його Висока та Могутня Величність Хасан…»


Вона зрозуміла, що я уважно спостерігаю за нею, поки вона говорила, і, здавалося, відірвалася від її настрою, обвив своїми тонкими руками мою шию і потягла вниз.


«О, Нік, тримай мене. Тепер жодних секретів – просто тримай мене.


Я накрив її повний рот своїм і поцілував. Вона провела пальцями по моєму волоссю, потім провела ними по моїй шиї, відповідаючи на мій поцілунок довгим і глибоким. Ми поділили один одного. Вона підійшла до ліжка.


Вона лежала на спині, її довге хвилясте волосся було розкидане по подушці над головою. Її очі були частково закриті, а обличчя стало розслабленішим. Я провів пальцем по її підборідді, потім по її довгій класичній шиї, і вона дозволила глибокому подиху зірватися з губ, коли мої ласки стали інтимнішими. Вона обернулася до неї і наполегливо поцілувала мене.


Кілька хвилин ми лежали пліч-о-пліч, не розмовляючи, майже невпевнено торкаючись один одного, ніби кожен з нас сподівався, що інший якимось чином заперечить. Я бачив, що вона повернулася до своїх думок. Час від часу вона щільно заплющувала очі, ніби стираючи з голови якусь думку, потім широко розплющувала їх, щоб подивитися на мене і дозволити посмішці з'явитися на її губах.


Нарешті я запитав: Що таке, Кенді? Ви багато думаєте про те чи інше». Я намагався говорити максимально недбало.


"Нічого, справді нічого", - м'яко відповіла вона. «Я… я хотіла б, щоб ми зустрілися десять років тому…» Вона знову перекотилася на спину і закинула руки на голову. «Тоді б стільки всього не трапилося… З тобою, щоб кохати…» Вона замовкла, дивлячись у стелю.


Я підвівся на лікті і глянув на неї. Я не хотів, щоб ця вродлива жінка закохалася в мене. Але тоді я також не збирався відчувати такі почуття до неї, як я.


Я нічого не міг сказати у відповідь на її слова, що не видало б того факту, що я знаю набагато більше про її власне таємне минуле - і про те, про що вона, мабуть, говорила зараз, - тому я заповнив мовчання довгим поцілунком.


Миттєво наші тіла говорили все, що треба було сказати на той час. Ми займалися любов'ю повільно і легко, як дві людини, які знають одна одну довгий час, доставляючи та отримуючи однакове задоволення.


Пізніше, коли ми спокійно лежали, поклавши голову Кенді мені на плече, я відчував, що вона розслабилася, напруження її колишніх думок зникло. Раптом вона різко випросталась.


«Боже мій, котра година?»


Взявши годинник з тумбочки, я сказав: «Рівне сім сорок, мем», - перебільшено розтягуючи слова.


Вона сміялася. "Мені просто подобається, як ти говориш, Нік". А потім: "Але тепер мені треба бігти". Зібравши одяг і практично стрибнувши в нього, вона бурмотіла, як школярка, що наближається до комендантської години. «Боже, сподіваюся, вона ще не прокинулася… Ну, я просто скажу, що мені потрібно було спуститися у вестибюль для чогось… Або що я прогулявся чи щось таке…»


Одягнена, вона нахилилася над ліжком і знову поцілувала мене, потім обернулася і вибігла з кімнати. "Побачимося через сорок п'ять хвилин", - крикнув я їй услід.


Приймаючи душ, я усвідомив, що незалежно від того, на чому я зосереджував свої думки, вони завжди поверталися, щоб сформуватись навколо образу Кенді та повторити її слова. Люди мали секрети - це факт. І, можливо, мій секрет від неї був найбільшим із усіх. Але щось у її тоні мене непокоїло.


Це перетворювалося на щось більше, ніж просте завдання захисту колишньої королеви. Була загадка, яка заплутала життя цих людей, і хоча це могло бути особистою справою, вона все ж таки зацікавила мене. Проте, здавалося, що це були більш ніж особисті міркування: і вони, здавалося, зосередилися навколо Абдула.


Бедаві міг просто заздрити тому, як узурпував його роль. Він виразно здавався приниженим через те, що вислизнув від своїх обов'язків ще на водоспаді, і після цього його холодність по відношенню до мене тільки посилилася. Тим не менш, я не міг позбутися відчуття, що в тілоохоронці, що грізно виглядає, було більше, ніж здавалося на перший погляд. Передісторія AX про нього була надто неповною.


Сподіваючись, що Хоук отримає більше інформації про друзів Бедаві у Вашингтоні, я вийшов з душу під променями верхньої лампи, що зігрівають. Я повинен був поставити


Я сказав собі, що мої міркування на якийсь час дозволять мені відпочити, поки я не матиму більш надійної інформації.


Вибравши смокінг, у якому був присутній техаський стиль, я почав одягатися, беззвучно сміючись з того, як Хок не пропустив жодної деталі в моєму гардеробі. На піджаку, хоч і формальному, були гудзики з логотипом мого передбачуваного бізнесу.

Розділ 7


«Це було чудово, але мені здається, що я набрала щонайменше десять фунтів», - захоплювалася Кенді, коли вони з Шерімою чекали, поки я заберу їхнє пальто з гардеробної. «Якщо вона додасть у вазі, це не помітно, – подумав я, передаючи чеки. Біла сукня-футляр довжиною до підлоги, яка була на ній, виглядала так, ніби вона була пошита на ній, і ніжні руки притискали м'який матеріал до кожного вигину. Без рукавів, з розрізом до колін, він підкреслював як червонуваті відблиски її розпущеного волосся, так і золотисту засмагу, яку, як я знала, покривав кожен чудовий дюйм її тіла. Я підозрював, що вона вибрала сукню саме з цієї причини.


"Я теж", - погодилася Шеріма. «Нік, вечеря була чудовою. Кухня тут не поступається будь-якій кухні, яку я пробував у Парижі. Дуже дякую за те, що привезли нас».


«З задоволенням, мем», - сказав я, взявши її довгу соболлю шубу у служниці і накинувши її на її тонкі плечі, коли вона вказала, що вважає за краще носити його в стилі плащів, як вона робила раніше. На ній була чорна сукня в стилі ампір, яка підкреслювала її чорне волосся до плечей і високі груди, що прикрашали її струнку фігуру. Я був гордий увійти до їдальні в 1789 році з двома такими прекрасними жінками і холоднокровно відповісти на заздрісні погляди кожного тамтешнього чоловіка. Завдяки своїм, здавалося б, нескінченним зв'язкам, Хоуку вдалося в короткі терміни влаштувати для нас кілька відокремлений стіл, але я зрозумів, що чутки про присутність колишньої королеви швидко поширилися, коли потік людей почав шукати прийменники, щоб пройти повз нас, поки ми обідали. Я був певен, що Шеріма та Кенді теж помітили, але жоден з них не вирішив про це сказати.


"Ось ти де", - сказав я, простягаючи леопардове пальто Кенді. Коли вона закуталася в розкішний одяг, який викликав би обурення захисників дикої природи, я дозволив своїй руці затриматися на її плечах на мить, торкаючись її м'якої, чутливої шкіри. Вона обдарувала мене швидкою усмішкою, що розуміє. Потім, повернувшись до Шеріми, вона сказала те, що мене мало не задушило.


"Знаєш, я думаю, що збираюся зробити зарядку, перш ніж лягти спати сьогодні ввечері".


"Це хороша ідея", - погодилася Шеріма, потім уважно подивилася на Кенді, можливо, підозрюючи двояке значення її друга.


Коли Кенді повернула свій погляд з безневинним виразом обличчя, сказавши: «Якщо, звичайно, я не надто втомився. Ніч ще молода, - обличчя Шерими розпливлося в теплій усмішці. Вона ніжно торкнулася руки Кенді, і ми попрямували до дверей.


Коли ми вийшли надвір, я пройшов між двома жінками, дозволяючи кожній взяти під руку. Я стиснув руку Кенді в лікті, і вона повернула жест, стиснувши моє передпліччя. Потім легке тремтіння, яке, як я знала, виникло від сексуального збудження, охопило її.


"Холодно?" - Запитав я, посміхаючись їй.


Ні. Це гарно сьогодні ввечері. Тут так тепло, більше схоже на літо, ніж весну. Нік, Шерімо, - швидко додала вона, - що ти скажеш про невелику прогулянку? Ці старі будинки тут такі чудові, і вправи підуть на користь усім нам».


Шеріма повернулася до мене і запитала: Це буде безпечно, Нік?


«О, я так гадаю. Здається, сьогодні ввечері багато людей насолоджуються гарною погодою. Якщо хочете, ми могли б прогулятися Джорджтаунським університетом, потім обійти навколо і пройтися N-стріт до Вісконсін-авеню, а потім М-стріт. Ось де ви помітили всі ці магазини сьогодні вранці, і я думаю, що деякі з них відкриваються допізна. Зараз трохи більше одинадцяти, і принаймні ви могли б зробити невелику вітрину.


«Давай, Шерімо, - сказала Кенді. "Звучить весело".


На той час ми дісталися лімузина, де стояв Абдул, притримуючи двері. - Добре, - погодилася Шеріма. Повернувшись до свого охоронця, вона сказала: "Абдул, ми збираємося трохи погуляти".


"Так, міледі", - сказав він, як завжди, кланяючись. "Я піду за тобою в машині".


"О, в цьому не буде необхідності, Абдул", - сказала Шеріма. «Нік, ми не могли б вибрати кут, де Абдул може зустріти нас через деякий час? А ще краще, я маю ідею. Абдул, залишайся на ніч вільним. Сьогодні ви нам більше не знадобитеся. Ми можемо повернути таксі до готелю, правда, Нік?


«О, звісно, – сказав я. "На Вісконсін-авеню завжди багато таксі".


Коли її охоронець почав протестувати, що йому не важко буде слідувати за нами в машині і що це його місце, щоб бути з нею, Шеріма підняла руку, щоб змусити його замовкнути. Цей жест, очевидно, був пережитком її днів як королева Адабі і Абдула, досвідченого придворного, бо мовчав миттєво.


«Це наказ, Абдул, – сказала вона йому. «Ви постійно дбали про нас з того часу, як ми приїхали до цієї країни, і я впевнений, що ви зможете використати інше. А тепер роби, як я говорю». Її тон не залишав місця для суперечок.


Вклонившись глибоко,


Абдул сказав: «Як хочете, моя леді. Я повернуся до посольства. Коли ви хочете, щоб я був у готелі вранці? »


«Десять годин, напевно, буде досить рано, - сказав Шеріма. "Я думаю, що ми з Кенді теж зможемо добре виспатися, і ця невелика прогулянка буде саме тим, що нам потрібно".


Абдул ще раз вклонився, зачинив двері і обійшов машину, рушивши з місця! коли ми почали йти проспектом авеню до університетської території лише за кілька кварталів від нас.


Проходячи повз старі будівлі в кампусі, я розповів дівчаткам те небагато, що знав про школу. Йому майже двісті років, і колись він перебував у віданні єзуїтів, а потім перетворився на один із найвідоміших у світі навчальних закладів з вивчення міжнародної та дипломатичної служби. «Багато наших найважливіших державних діячів навчалися тут протягом багатьох років, - сказав я, - що, я вважаю, логічно, оскільки воно знаходиться в столиці».


«Це чудово», - сказала Шеріма, захоплюючись готичною величчю однієї з головних будівель, коли ми проходили повз. «А тут так тихо; майже здається, що ми відступили у часі. Я вважаю, що це чудово, як збереглися будинки. Завжди так сумно бачити, як велична архітектура старих районів міста ігнорується і занепадає. Але це чудово».


«Що ж, мемо, наша подорож у часі закінчиться, коли ми дійдемо до Вісконсін-авеню», - сказав я. «У таку ніч паби будуть сповнені молодих людей, залучених до дуже сучасних соціальних ритуалів! І, до речі, у Вашингтоні мають бути одні з найкрасивіших жінок у світі. Мій старий друг із Голлівуду працював тут над фільмом і заприсягся, що ніколи раніше не бачив стільки привабливих жінок в одному місці. Ось що скаже голлівудський чоловік.


Чи не тому вам подобається проводити так багато часу у Вашингтоні? - жартівливо спитала Кенді.


"Тільки бізнес зі мною, мем", - наполягав я, і ми всі почали сміятися.


На той час ми повернули на N-стріт, і вони помітили старі будинки, ретельно збережені в їхньому первісному стані. Я пояснив, що з 1949 року і ухвалення Закону про Старий Джорджтаун нікому не дозволяється будувати чи зносити будівлі в Історичному районі без дозволу Комісії образотворчих мистецтв.


«Нік, ти кажеш, як путівник», - одного разу пожартувала Кенді.


«Це тому, що я люблю Джорджтаун, – чесно сказав я. «Коли я знаходжу тут час на поїздку, я завжди закінчую прогулянкою вулицями, просто насолоджуючись усією атмосферою цього району. Насправді, якщо у нас буде час і ви не надто втомилися в поході, я покажу вам будинок, який я хотів би купити колись і просто оселитися в ньому. Це на Тридцять другій вулиці та вулиці П. Колись, може, дуже скоро, але колись у мене буде цей будинок, розмірковував я вголос.


Продовжуючи свій невеликий тур із лекціями, я усвідомлював, що день моєї остаточної пенсії може ніколи не настати. Або що це може статися дуже скоро – і жорстоко.


Краєм ока я помітив, що пошарпаний старий універсал проїжджає повз нас утретє, коли ми зупинилися навпроти 3307 N Street, і я пояснював, що це будинок, який купив президент Кеннеді, тоді сенатор. для Джекі у подарунок після народження дочки Керолайн. "Вони жили тут до переїзду до Білого дому", - сказав я.


Поки Шеріма і Кенді дивилися на будинок і тихо розмовляли, я використав можливість простежити, як універсал просувається кварталом. Одразу за рогом Тридцять третьої вулиці він зупинився, двічі припарковавшись у темному місці у світлі ліхтарів. Поки я дивився, дві темні постаті вийшли з правих дверей, перейшли вулицю і пішли майже до перехрестя перед нами. Я помітив, що в універсалі було чотири людини, тож двоє з них залишилися на нашому боці вулиці. Не будучи очевидним для Шеріми та Кенді, я переніс плащ, який носив через праву руку, на інший бік після того, як вклав свій Люгер у ліву руку так, щоб пальто було накинуте на нього. Потім я знову повернувся до дівчат, які ще шепотом говорили про трагедію Джона Кеннеді.


«Ідіть, ви двоє, – сказав я. «Це мала бути ніч для розваги. Мені шкода, що я зупинився тут».


Вони підійшли до мене, обидва пригнічені і мало говорили, поки ми йшли. Ми перейшли Тридцять третю вулицю, і я залишив їх наодинці з їхніми думками. Боковим зором я побачив двох чоловіків, що перейшли вулицю. Вони повернулися на наш бік і впали за нами. Приблизно в тридцяти ярдах попереду обидві двері фургона з боку водія відкрилися, але ніхто не вийшов. Я подумав, що це станеться, коли ми підійдемо ближче, де темрява була найглибшою на блоці.


Мої товариші, очевидно, не помічали кроків, що швидко наближалися за нами, але я був. Ще кілька ярдів, і ми виявимося затиснуті між двома парами вбивць, готових зробити ще одну спробу в Шерімі. Я вирішив діяти, поки ми були у


місці, де частина світла вуличного ліхтаря проникала крізь гілки ще безлистих дерев.


Несподівано повернувшись, я зіткнувся з двома високими, мускулистими чорними, які на той час уже майже втекли, щоб наздогнати нас. Вони зупинилися, коли я різко зажадав:


«Ви обманюєте нас?»


Позаду мене я почув, як одна з жінок задихнулася, коли вони раптово обернулися і зіткнулися з неповороткою парою в темному вбранні, яке похмуро дивилося на мене. Я також почув металевий глухий удар далеко від кварталу позаду мене, який сказав мені, що двері в припаркованому на дві сторони універсалу відчинилися і врізалися в один з автомобілів на узбіччі.


"Ні, про що ти говориш?" один із чоловіків заперечив. Однак його дії суперечили його словам, коли він кинувся вперед із відкритим ножем.


Моя рука, загорнута в пальто, відвела ніж убік, поки я натискав на спусковий гачок "Люгера". Куля потрапила йому в груди і відкинула назад. Я чув, як він кректав, але вже повернувся до свого партнера, який дряпав пістолет, що застряг у нього на поясі. Мій стилет упав мені в праву руку, і я встромила його в нього, на мить притиснула його руку до його живота, перш ніж витягнути її. Потім я зробив випад вперед і встромив лезо глибоко в його горло, а потім негайно витяг його.


Хтось, подумав я Кенді, закричав на звук мого пострілу, а потім інший крик – цього разу від Шеріми – миттєво повернув мене назад до них. Ще два здоровені чорні були майже на ногах. Один піднімав пістолет; інший, схоже, намагався відкрити застряглий ніж із викидним лезом. Я знову вистрілив у Вільгельміну, і частина чола стрілка раптово зникла, і її змінив потік крові.


Четвертий нападник застиг на місці, коли я витяг «люгер» із плаща і направив його на нього. У дверях будинку поруч із нами спалахнуло світло, і я побачив, як страх перетворює чорне обличчя на блискучу маску поту. Я підійшов ближче і тихо сказав:


Хто такий Меч? А де він? »


Риси зляканої людини здавались майже паралізованими, коли він подивився на мене, а потім на дуло люгера, спрямоване вгору під його підборіддям. «Я не знаю, чуваку. Присягаюся. Слово честі, чувак, я навіть не розумію, про що ти говориш. Я знаю тільки те, що нам сказали стерти тебе з землі.


Я міг сказати, що Шеріма і Кенді наближалися до мене, шукаючи інстинктивно захисту. І я теж знав, що мій бранець каже правду. Ніхто з тих, хто так боявся смерті, не турбувався про зберігання секретів.


"Добре. - сказав я. "І скажи тому, хто дав тобі наказ охолонути, або він виявиться тут, як твої друзі".


Він навіть не відповів; просто повернувся, помчав до універсала і запустив мотор, який був залишений увімкненим, і поїхав, не потрудившись закрити двері, які врізалися в дві машини, припарковані вздовж вулиці.


Раптом усвідомивши, що вогні горять майже в кожному сусідньому будинку, я обернувся і виявив, що Шеріма і Кенді притиснулися один до одного, з жахом дивлячись на мене і на трьох фігур, що розкинулися на землі. Нарешті Шеріма заговорила:


«Ніко, що відбувається? Хто вони?» Її голос був хрипким пошепки.


«Рабіжники», - сказав я. «Це старий трюк. Вони працюють учотирьох і боксують зі своїми жертвами, щоб вони не могли тікати в жодному напрямку».


Я зрозумів, що вони обоє дивляться на пістолет і ніж у моїх руках, особливо на все ще закривавлений стилет. Я нахилився, уткнув його глибоко в землю поряд із брукованою доріжкою і витяг його чистим. Випроставшись, я сказав: «Не дозволяйте цьому вас засмучувати. Я завжди ношу їх із собою. Я набув звички у Нью-Йорку, але ніколи раніше не користувався ними. У мене вони були з того часу, як мене там одного разу вночі пограбували, і я провів тиждень у лікарні, наклавши та знявши шви».


Впевнений, що дзвінок у поліцію був зроблений з одного з тепер яскраво освітлених будинків кварталу, я поклав Люгер назад у кобуру і сунув ножа назад у рукав, потім взяв дівчат за руку і сказав:


«Ходімо, поїхали звідси. Ви ж не хочете вплутуватися в подібне». Мої слова були націлені на Шеріму, і, незважаючи на її шок, вона зрозуміла, що я мав на увазі.


Ні. Ні. Це буде у всіх газетах... А що з ними? Вона глянула на тіла на землі.


"Не хвилюйся. Про них подбає поліція. Коли ми повернемося до готелю, я зателефоную своєму другові з поліції і поясню, що сталося. Я не впізнаю вас двох, якщо в цьому немає потреби. І навіть якщо це так, я думаю, що поліція округу Колумбія так само намагатиметься приховати справжню історію від газет, як і ви. Заголовки про напад на вас були б навіть ширші, ніж про те, як застрелили сенатора Стеніса, і я впевнений, що Округ не хоче більше такого розголосу.


Під час розмови я швидко провів їх повз двох мертвих і одного вмираючого, що лежали на землі, і продовжив вести їх за ріг на Тридцять третю вулицю. Рухаючись поспішно і чекаючи прибуття поліцейських машин у будь-який момент, я продовжував їхній рух, доки ми не доїхали до кута.


of O Street, а потім дайте їм відпочити хвилинку перед історичною старою єпископальною церквою Святого Іоанна.


"Нік! Дивись! Таксі!"


Перші слова Кенді з початку нападу були найприємнішими, які я чув за довгий час. Це не тільки означало, що вона вийшла з шоку, який тимчасово паралізував її голосові зв'язки, і знову почала думати раціонально, але на той момент нам не було нічого більше, ніж пусте таксі. Я вийшов надвір і зупинив його. Я допоміг їм сісти, сів за ними і спокійно сказав водієві: «Готель Уотергейт, будь ласка», коли я грюкнув дверима. Коли він рушив, Тридцять третьою вулицею з ревом проїхала окружна поліцейська машина. До того часу, коли ми дісталися до Вісконсін-авеню та М-стріт, головного перехрестя Джорджтауна, поліцейські машини, здавалося, наближалися з усіх боків.


"Мабуть, сталося щось грандіозне", - зауважив таксист, зупиняючись, щоб дозволити одному з круїзерів обігнути його. «Або це або діти знову наближаються до Джорджтауна, і копи не хочуть пропустити це цього разу, на випадок, якщо дівчатка вирішать приєднатися».


Ніхто з нас не хотів відповідати йому, і наше мовчання, мабуть, образило його почуття гумору, оскільки він не сказав жодного слова, поки ми не повернулися до готелю і він не оголосив вартість проїзду. Чайові у два долари повернули йому усмішку, але моя спроба скрасити обличчя моїх товаришів, коли ми увійшли до вестибюлю, страшенно провалилася, оскільки жоден із них не відповів на моє запитання:


"Підемо до ліфта?"


Коли ми під'їжджали до нашого поверху, мене раптом осяяло, що вони, мабуть, не знали про смуги, бо не були в селі, коли це повальне захоплення сталося. Я теж не міг пояснювати, просто провів їх до дверей і сказав: «Добраніч». Обидва вони дивно подивилися на мене, щось пробурмотіли, потім зачинили двері перед моїм носом. Я зачекав, поки заклацнеться засув, потім пішов у свою кімнату і ще раз зателефонував до Хоука.


«Двоє з них із Нью-Йорка, мертві. Той, кого куля потрапила в груди, все ще перебуває в реанімації лікарні, і очікується, що він не доживе і навіть не прийде до тями. Він із округу Колумбія. Схоже, всі вони пов'язані із Чорною визвольною армією. У Нью-Йорку кажуть, що пара звідти розшукується у Коннектикуті за вбивство державного солдата. Місцевий вийшов під заставу за пограбування банку, але його знову розшукують за пограбування у супермаркеті».


Було майже дві години ночі, коли Хоук повернувся до мене. Він не виглядав таким засмученим, як колись я дзвонив йому раніше, щоб повідомити про те, що сталося в Джорджтауні. Його безпосередньою турботою тоді було встановлення правдоподібного прикриття в окружній поліції. Через один із найвищих рівнів злочинності в країні вони не могли очікувати, що вони люб'язно сприймуть додавання ще трьох вбивств до місцевої загальної кількості у статистичних звітах ФБР.


"Яка буде офіційна версія?" Я запитав. Я знав, що поліції доведеться знайти якесь пояснення стрільбі та трупам в одному з найкращих житлових районів міста.


«Чотири грабіжники припустилися помилки, обравши команду приманок, а двоє детективів видавали себе за жінок, і в перестрілці виявилися програли».


- Чи куплять це газетярі?


«Може, і ні, але їхні редактори це зроблять. Прохання про їхнє співробітництво виходило так високо, що вони не могли не погодитися з нею. Історія потрапить до газет, але її зовсім не обіграватимуть. Те саме правильне для радіо і телебачення; вони, мабуть, повністю відмовляться від цього».


«Вибач, що завдав тобі стільки неприємностей».


"Я думаю, що тут нічого не поробиш, N3". Тон Хоука був значно м'якшим, ніж кілька годин тому. «Що мене найбільше турбує, – продовжив він, – це те, що ви, можливо, розкрили своє прикриття із Шеримою та дівчиною. Я досі не можу зрозуміти, чому ви взагалі погодились на цю прогулянку. Мені здається, що розумніше було б повернутись у готель на машині».


Я спробував пояснити, що переді мною постало питання: здатися тусовщиком і, можливо, втратити перевагу того, що мене розглядатимуть як приємну компанію, або ризикнути прогулятися тим, що мало бути відносно безпечним місцем.


«Я не розраховував, що ця четвірка зробить ставку на ресторан, – зізнався я. «Однак завжди є ймовірність, що, якби вони не наздогнали нас на ходу, вони відключили б машину і просто почали стріляти».


"Це могло бути неприємно", - погодився Хоук. «За нашою інформацією з Нью-Йорка, один із звідти зазвичай використовує обріз. Ось як вони пов'язали його із вбивством солдата. Якби він відкрив це, коли вас трьох втиснули на заднє сидіння лімузина, є досить гарний шанс, що районна поліція мала б таку ж кількість жертв, тільки інший склад. Цікаво, чому він не використав його на вулиці. Ймовірно, це було в універсалі».


"Можливо, Меч встановив основні правила", - припустив я. «Якщо він планує


пригрозити ЦРУ смертю Шеріми, оскільки ми підозрюємо, що дробовик не міг здатися відповідною зброєю для використання секретними агентами».


Чия взагалі ідея була маленькою прогулянкою? Хок хотів знати.


Це був момент, який турбував мене з того моменту, як ми втрьох сіли в нашу випадкову таксі і попрямували назад до Уотергейта. Я подумки відтворював розмову, яка привела до нашої майже фатальної прогулянки, і сказав Хоуку, що досі не ухвалив остаточного рішення про його походження.


"Я впевнений, що це була Кенді, яка відзначила цю прекрасну ніч і раптово надихнулася прогулянкою", - пояснив я своєму начальнику. «Але ця ідея, схоже, спала їй на думку тільки після того, як вони з Шеримою поговорили про фізичні вправи. І розмова про фізичні вправи, наскільки я можу пригадати, справді почалася, коли Кенді зробила зауваження, призначене для мене і яке не мало жодного відношення до ходьби».


"Як це?"


Намагаючись не викликати морального обурення Хоука, Т. якнайпростіше пояснила, що її слова, здавалося, були призначені для того, щоб передати повідомлення про те, що вона відвідає мою кімнату пізніше тієї ночі. Він трохи хмикнув, а потім вирішив, як і я задовго до того, що не можна покладати провину за ходьбу Джорджтауна на будь-які приховані мотиви. Принаймні зараз.


Однак Хоук не збирався відмовлятися від теми моїх сексуальних пригод. "Я впевнений, що найближчим часом на Шеріму буде скоєно ще один замах", - сказав він. «Можливо, навіть сьогодні ввечері. Сподіваюся, ти не дозволиш собі відволікатися, N3.


«На сьогодні мої підопічні повинні міцно спати, сер. Сьогодні на Грейт-Фоллс Кенді сказала мені, що має транквілізатори, тому я порадив їй і Шерімі прийняти по одному або двом перед сном сьогодні ввечері. І вони згодилися, що це гарна ідея. Я сподіваюся, що гарний нічний відпочинок допоможе їм забути деякі подробиці цього вечора і, сподіваюся, позбавить їх зайвих сумнівів щодо мого пояснення того, що я озброєний.


Перш ніж повісити трубку, Хоук сказав, що виконав пропозицію, яку я зробив у нашій початковій розмові після нападу. «Як ми обговорювали, мені зателефонували помічнику готелю, що управляє. Йому сказали, що це дзвінок із посольства Адабії і що сьогодні ввечері за вечерею до Шеріми підійшов наполегливий фотограф-фрілансер. "Джентльмен Адабі" попросив, щоб сьогодні ввечері хтось стежив за коридором на вашому поверсі і стежив, щоб її ніхто не турбував. Нічний менеджер сказав, що відразу ж подбає про це, тож там має бути хтось».


"Він там", - сказав я. "Я сам перевірив коридор раніше, і літній ірландець, який мав бути домашнім детективом, вдав, що шукає в кишенях ключ від номера, поки я не повернувся всередину".


"Хіба він не запідозрив, що ви висунули голову в град?"


Ні. Мені надіслали каву, як тільки я повернувся, тому я поставив тацю назад за двері. Він, мабуть, просто припустив, що я кладу його туди, щоб забрати його до служби обслуговування номерів.


"Ну, коли він там, єдиний інший вхід до кімнати Шеріми - через балкон, і я думаю, ви це закриєте", - сказав Хоук.


«Я дивлюся це прямо зараз, сер. На щастя, у другого телефону в цій кімнаті довгий шнур, і я зараз біля балконних дверей.


«Добре, N3. Я чекаю дзвінка від тебе вранці… Ха, я думаю, бо вже ранок, тобто сьогодні вранці.


Коли я сказав, що заїду о восьмій ранку, Хоук сказав: «Давай о сьомій. На той час я повернуся сюди.


"Так, сер", - сказав я і повісив слухавку, знаючи, що старий справді не піде додому спати, а проведе решту ночі на поношеному шкіряному дивані у своєму офісі. Це була його «чергова кімната», коли в нас була велика операція.


Я перетворив два стільці з кованого заліза на моїй маленькій терасі на імпровізований шезлонг, а мій плащ - на ковдру. Ніч була все ще приємною, але вогкість Потомака нарешті проникла, і я встав, щоб трохи поворухнутися і позбутися холоду до кісток. На циферблаті мого годинника, що світився, було три тридцять, і я якраз збирався спробувати віджиматися, коли мою увагу привернув м'який стукіт на наступному балконі, розташованому за межами кімнати Шеріми. Утиснувшись у темніший кут біля дверей, я подивився через низьку стіну, що відокремлювала мій балкон від балкона Шеріми.


Спершу я нічого там не бачив. Напружуючи очі в темряві, я помітив мотузку, що звисала з даху готелю і проходила повз балкон Шерими. Я вирішив, що чув, як мотузка вдарилася і впала повз вигнуту передню стіну. Потім я почув зверху ще один звук і, глянувши нагору, побачив, що хтось спускається мотузкою. Його ноги небезпечно ковзнули повз звис, коли він почав повільний спуск, перекладаючи руки. Я не міг бачити нічого, крім його туфель і штанів, коли перестрибнув через перегородку і притиснувся до протилежної стіни, глибоко в тіні. Досі це було неможливо


, щоб помітити мене. За мить, коли він закріпився на стіні балкона трьох футів заввишки, він був менш ніж за десять футів від мене. Я напружився, контролюючи своє дихання, стоячи зовсім нерухомо.


Цілком одягнений у чорне, він на мить взяв себе в руки, а потім тихо впав на підлогу тераси. Він зупинився, ніби чогось чекав. Думаючи, що він міг чекати, коли за ним спуститься мотузкою соратник, я теж чекав, але ніхто не з'явився зверху, щоб приєднатися до нього. Нарешті він підійшов до розсувних скляних дверей і, здавалося, щось прислухався, можливо, щоб визначити, чи хтось не рухається всередині.


Коли він спробував відчинити двері, я вирішив, що час діяти. Я підійшов до нього ззаду, перекинувся через плече і затис його рота долонею, в той же час дозволивши йому відчути дуло мого люгера збоку від його голови.


"Ні слова, ні звуку", - прошепотіла я. "Просто повернися назад, як я, і відійди від дверей".


Він кивнув, і я відступила на три кроки, все ще притискаючи руку до його рота, так що він пішов за моїм відступом, хотів він того чи ні. Я повернув його до себе обличчям, коли ми дійшли далекого від дверей кута. У м'якому світлі, що струмував знизу вгору з двору Уотергейта, я міг бачити, що він був арабом. До того ж безстрашний. Навіть у цьому тонкому світінні я бачив ненависть у його очах; на його гнівному обличчі не промайнуло ні тіні страху через те, що його зловили.


Тримаючи свій стовбур Luger прямо перед його ротом, я запитав: Хто-небудь ще на даху?


Коли він не відповів, я помітив його як професіонала; мабуть, він зрозумів, що я не був готовий застрелити його і ризикнути розбудити весь готель. Перевіряючи, наскільки далеко зайшов його професіоналізм, я змахнув стволом важкого пістолета по переніссі. Хрускіт кісток був гучним, але я знала, що це сталося лише тому, що стояла так близько до нього. Я знову спробував поставити запитання. Він був справжнім профі, не відповідав і навіть не ризикнув підняти руку, щоб витерти кров, яка ринула на його підборіддя.


Перемістивши пістолет у ліву руку, я дозволив стилету впасти на праву і підніс його під горло, зупинившись, ледве не пошкодивши шкіру. Він здригнувся, але його очі продовжували викликати виклик, а губи залишилися зімкнутими. Я трохи підняв вістря голки, і воно покало його шкіру, потягнувши ще більше крові. Як і раніше, він мовчав. Невеликий тиск змусив крапку в його горлі глибше, просто під його адамовим яблуком, яке почало нервово погойдуватися.


"Ще дюйм, і ти більше ніколи не зможеш говорити", - попередив я його. «А тепер давайте спробуємо вкотре. Є ще хтось…


Звук балконних дверей Шеріми, що відкриваються, різко зупинив допит. Тримаючи стилет на шиї в'язня, я трохи повернувся, мій «Люгер» хитнувся, щоб прикрити фігуру, що виходить з дверного отвору. То була Кенді. На мить, коли вона побачила страшну сцену, вона поринула у свої кроки. Коли її очі звикли до темряви, вона впізнала мене; потім вона з невиразним жахом дивилася на закривавлену людину, майже пронизану лезом у моїй руці.


"Нік, що відбувається?" - м'яко спитала вона, обережно підходячи до мене.


«Я не могла заснути, – сказав я їй, – тому вийшла на балкон, щоб подихати повітрям і трохи розслабитися. Я помітив цього хлопця, який стояв біля дверей Шеріми, тож перестрибнув через стіну та схопив його».


Що ти збираєшся з ним робити? — спитала вона. "Він грабіжник?"


"Ось про що ми й говорили", - сказав я. "Але все говорила я".


Що сталося з його обличчям?


«Я думаю, він випадково потрапив на балкон»,


Я брехав.


Мій бранець не рухався, за винятком його очей, який ковзав по наших обличчях під час розмови. Однак, коли я згадав його «нещасний випадок», куточки його рота розтягнулися у вузькій усмішці.


"Він виглядає арабським", - прошепотіла Кенді. «Чи міг він намагатися нашкодити Шеріме?»


"Думаю, ми підемо по сусідству зі мною і трохи поговоримо про це", - сказав я і був радий бачити, що в очах нічного волоцюги нарешті з'явився слід страху.


"Хіба ми не можемо викликати поліцію, Нік?" - сказала Кенді, не зводячи очей з араба. «Зрештою, якщо хтось намагається нашкодити Шеріме, ми маємо отримати певний захист. Може, мені зателефонувати до посольства та викликати Абдула».


При згадці нею імені охоронця ніздрі великого араба защемлялися, коли він втягував повітря. Ім'я явно щось означало йому; поки я спостерігав за ним, краплі поту виступили в нього на лобі, і в мене склалося враження, що він побоюється гніву відданого опікуна колишньої королеви. Його очі закотилися балконом, а потім метнулися вгору, ніби він шукав якийсь вихід.


«Було б непогано зателефонувати до Абдула, - погодився я. "Можливо, він зможе отримати відповіді від нашого друга тут".


Очі араба знову метнулися вгору, але він нічого не сказав.


"Я піду, зроблю це зараз", - сказала Кенді, ухиляючись. «Шерим


Він міцно спить, пігулки подіяли, тож я скажу Абдулу… Нік, бережись!


Її крик був негучним, але в той же час вона схопила мене за руку, і його зовсім несподівана сила штовхнула мою руку вперед, встромивши ніж глибоко в горло моєї полонянки. Його очі на мить розплющилися здивовано, а потім заплющилися майже одночасно. Я відсмикнув стилет. Після цього ринула кров, і я відразу зрозумів, що він ніколи більше ні з ким не заговорить. Він був мертвий. Втім, я не турбувався про нього просто тоді, бо оглядався, щоб подивитися, що викликало у Кенді зітхання жаху.


Все ще стискаючи мою руку, вона вказала нагору, мабуть, ще не усвідомлюючи наслідків свого раптового поштовху для моєї руки. "Там щось рухається", - прошепотіла вона. "Схоже на змію".


"Це мотузка", - сказав я, стримуючи зростання свого гніву. Я повернувся і схилився над арабом, який зісковзнув у куток тераси. "Ось як він сюди потрапив".


"Що з ним трапилося?" - спитала вона, дивлячись на темну громадину біля моїх ніг.


Я не міг дати їй зрозуміти, що вона була причиною його смерті. Вона мала досить неприємностей, і їй не доводилося нести ще одну ношу. "Він спробував піти, коли ти закричав, послизнувся і впав на мій ніж", - пояснив я. "Він помер."


«Нік, що ми робитимемо?» У її голосі знову лунав страх, і на той момент я не хотів, щоб у мене на руках була істерична жінка. Швидко нахилившись, я витер кров із ножа об куртку мерця, потім засунув лезо в рукав і повернув «люгер» у кобуру.


«Спочатку, - сказав я, - я перенесу тіло через стіну до своєї кімнати. Ми не можемо залишатися тут і розмовляти, ми можемо розбудити Шеріму, і буде краще, якщо вона нічого не знатиме про це після того, що вона вже пережила сьогодні ввечері. Потім я допоможу тобі перелізти через стіну, і ми трохи поговоримо з тобою. А тепер, поки я піклуватимуся про нього, ти пірни назад усередину і переконаєшся, що Шеріма все ще спить. І одягни халат чи щось у цьому роді, а потім повертайся сюди».


Події розвивалися так швидко, що я не помічав до того часу, що все, що було на Кенді, було тонким блідо-жовтим негліже, вирізаним до глибокого V і ледве стримуючи її щедрі груди, які судорожно здіймалися з кожним нервовим вдихом.


Коли вона повернулася, щоб зробити, як я сказав, я підняв мертву людину з підлоги і безцеремонно скинув її через стіну, що розділяла два балкони. Потім я підійшов до мотузки потенційного вбивці, яка все ще звисала над передньою стіною тераси Шеріми. Я був впевнений, що він приїхав у готель не один; цілком імовірно, що ще принаймні ще один товариш досі чекав на даху поверхом вище за нас.


І я був певен, що той, хто був там, зняв j після того, як цей не повернувся через розумну кількість часу. Якби спільник араба був так само професійний, як його мертвий друг, він зрозумів би, що щось пішло не так. Убивство, у разі успіху, мало статися щонайбільше за п'ять-десять хвилин. І погляд на мій годинник сказав мені, що минуло п'ятнадцять хвилин з того часу, як його ноги вперше з'явилися на мотузці. І хоча вся розмова за межами кімнати Шеріми велася пошепки, а більшість рухів була приглушеною, все ж таки залишалася ймовірність, що другий чоловік або люди щось чули, бо у дворі Уотергейта в цей час було тихо. Тільки звук випадкової машини, що проїжджала по прилеглому шосе біля Потомака, порушував нічну тишу, і це ніяк не могло перекрити шум на балконі.


Я вирішив не підніматися мотузкою на дах; Натомість я схопився на перила балкона і частково прорізав мотузку, послабивши її настільки, щоб, якщо хтось спробує спуститися по ній знову, вона не витримає ваги зловмисника і скине його у двір десятьма поверхами нижче. Кенді знову з'явилася біля балконних дверей, коли я зістрибнув із поручнів. Вона придушила крик, потім побачила, що то я.


"Нік, що?"


"Просто переконатися, що ніхто більше не використовує цей маршрут сьогодні ввечері", - сказав я. "Як Шеріма?"


«Вона гасне, як світло. Я думаю, вона прийняла ще пару транквілізаторів, Нік. Я дав їй два, перш ніж вона лягла спати, але тільки зараз у своїй ванній я помітила, що пляшка стоїть на раковині. Я перерахував їх, і їх виявилося щонайменше на два менше, ніж варто було б.


"Ви впевнені, що з нею все гаразд?" Я був стурбований тим, що колишня королева могла мати ненавмисне передозування.


"Так. Я перевірив її дихання, воно нормальне, може, трохи сповільнене. Я впевнений, що вона випила тільки чотири мої таблетки, і цього достатньо, щоб вилікувати її на десять чи дванадцять годин.


За поглядами Кенді я зрозумів, що вона мала багато запитань. На якийсь час я відклав пошук відповідей, запитавши її: Як щодо тебе? Чому ти прокинувся? Хіба ти теж не взяв чогось, щоб заснути?


«Думаю, я так захопився заспокоєнням Шеріми і


Я просто забув, Нік. Нарешті я плюхнувся на ліжко і почав читати. Я, мабуть, задрімав близько години, не приймаючи транквілізаторів. Коли я прокинувся, я зайшов перевірити Шеріму, і тоді я почув шум на її балконі… ти знаєш, що сталося після цього. Вона помовчала, а потім різко запитала: "Нік, а ти хто насправді?"


«Без питань, Кенді. Вони можуть зачекати, поки ми дістанемося до моєї кімнати. Почекай тут хвилинку.


Я знову перестрибнув через перегородку і відніс мертвого араба до своєї кімнати, сховав його в душі і засмикнув фіранку через ванну на випадок, коли Кенді увійде у ванну. Потім я повернувся на балкон Шеріми і підняв Кенді над перегородкою, йдучи за тим, що, як я сподівався, був моїм останнім нічним притулком.


Кенді не наважувалась увійти до кімнати, і я зрозумів, що вона, мабуть, очікувала побачити мертву людину на підлозі. Я ввів її всередину і зачинив за нами двері. Я ввімкнув світло, коли був усередині, перш ніж сховати труп. Кенді швидко оглянула кімнату, потім з полегшенням зітхнула, коли ніде його не побачила. Вона повернулася до мене і сказала: "Тепер ти можеш мені сказати, Нік?"


Вона дивилася прямо на мене широко відкритими немиготливими очима, коли вона стискала прозорий пеньюар поверх відповідної сукні. Я обійняв її і повів до канапи. Я сів поруч із нею і взяв її за руки. Продумавши про себе те, що, як я сподівався, буде правдоподібною історією, я почав говорити.


«Насправді мене звуть Нік Картер, Кенді, і я працюю в нафтовій компанії, але я не так лобіст, як приватний детектив. Зазвичай я займаюся перевіркою безпеки персоналу або, якщо у когось із наших людей виникають проблеми, я намагаюся згладити нерівності та стежити за тим, щоб не було заголовків, які виставили б компанію у поганому світлі. У мене є ліцензія на носіння зброї, і кілька разів за кордоном мені доводилося її використовувати. Я почав носити ніж після того, як одного разу потрапив у досить складну плутанину в Каїрі – пара головорізів забрали у мене пістолет, і я опинився у лікарні».


Але чому ти тут зараз? Це через Шеріму?


"Так", - визнав я. «Нам повідомили з нашого офісу в Саудівській Аравії, що на її життя може бути здійснений замах. Загроза не здавалася надто серйозною, але начальство вирішило відправити мене сюди про всяк випадок. Якщо хтось щось спробує, і я зможу її врятувати, компанія розраховувала, що Шах Хасан буде нам дуже вдячний - наша фірма вже деякий час намагається залагодити з ним стосунки. У Адабі досі є багато потенційних запасів нафти, які нікому не здані в оренду для розвідки, і мої боси хотіли б попрацювати над ними».


Здавалося, вона намагалася прийняти моє пояснення, але запитала: «Хіба американському уряду не було сказано про загрозу для Шеріми? Хіба їхня робота не захищатиме її?


«Якийсь час я теж так думав, — сказав я, намагаючись здаватися збентеженим. «Але люди, які платять мені зарплату, а вона хороша, хочуть здатися хорошими хлопцями, якщо щось трапиться. На кону будуть мільярди, якщо вони матимуть права на буріння в Адабі. І, чесно кажучи, я не думаю, що хтось справді серйозно поставився до загрози. Здавалося, що хтось не мав причин хотіти вбити Шеріму. Можливо, якби вона все ще була одружена з Хасаном, але нам не здавалося, що після розлучення їй загрожує небезпека».


«Але ця людина на балконі… ти думаєш, він намагався нашкодити Шерімі?»


"Точно не знаю. Він міг бути просто грабіжником, хоча збіг того, що він араб зараз мене дивує».


«А як щодо тих чоловіків у Джорджтауні сьогодні ввечері? Це теж збіг?


«Я впевнений, що це було збігом. Нещодавно я перевірив зі своїм другом в окружному управлінні поліції, і він сказав мені, що всі троє чоловіків, яких вони знайшли на вулиці, мають записи як грабіжники або дрібні злодії. Схоже, вони тинялися навколо у пошуках ймовірних жертв і помітили, що ми вийшли з ресторану, побачили, що у нас є лімузин, але ми почали йти, тому вони пішли за нами».


«Ви сказали йому, що стріляли у них? Чи доведеться нам відповідати на запитання та проходити поліцейське розслідування? Шеріма просто помре, якщо вона втрутиться у такі справи. Вона так намагається не збентежити Хасана.


Я пояснив, що не повідомив свого передбачуваного друга-поліцейського, що я нічого не знаю про інцидент у Джорджтауні, окрім просто сказав, що я був у цьому районі в той час, бачив усі поліцейські машини і ставив питання, що трапилося. «У мене було відчуття, що поліція думає, що ці чорношкірі припустилися помилки, намагаючись пограбувати якихось великих наркодилерів або щось таке, і зам'яли це. Я не думаю, що поліція занадто намагатиметься з'ясувати, хто їх убив. Ймовірно, вони вважають, що на вулиці їм потрібно турбуватися про три головорізи менше”.


"О, Нік, це все так жахливо", - прошепотіла вона, притискаючись до мене. «Що, якщо хтось намагається завдати їй болю?


Що, як тебе вбили? На мить вона замовкла, глибоко замислившись. Потім раптом вона різко сіпнулася і подивилася на мене палаючими очима. «Ніко, а що щодо нас? Зустріч зі мною була частиною твоєї роботи? Ти повинен був змусити мене закохатися в тебе тільки для того, щоб ти міг триматися ближче до Шеріми?


Я не міг дозволити їй повірити в це, тому я майже грубо притягнув її до себе і глибоко поцілував, незважаючи на те, що вона чинила опір. Коли я відпустив її, я сказав: «Мила леді, мені було наказано навіть не вступати в контакт із Шерімою або кимось із нею, якщо тільки не виникне загроза. Мої боси влаштували для мене цю кімнату поруч із її кімнатою, так, але моя зустріч з вами була суто чистою випадковістю. Виявилося, також чудовий. Але коли компанія дізнається, що я бовталася з вами та Шерімою, на мене чекають великі неприємності. Особливо, якщо вони думають, що я міг зробити щось, що могло б підвести їх нанівець пізніше, коли вони спробують отримати ці нафтові контракти».


Здавалося, вона мені повірила, бо на її обличчі раптово з'явився занепокоєння, і вона нахилилася, щоб поцілувати мене, м'яко кажучи: «Нік, я нікому не скажу. Навіть Шеріма. Я боявся, що ви використовуєте мене. Не думаю, що зможу…» Пропозиція обірвалася, коли вона уткнулася обличчям у мої груди, але я знав, що вона збиралася сказати, і мені було цікаво, хто використав її і завдав їй такої болі. Доторкнувшись до неї, я підняв її обличчя і знову ніжно притулився губами до її губ. Її відповідь була більш вимогливою, коли її мова торкнулася моїх губ, і коли я відкрила їх, вона кинулася всередину, щоб стати зондуючим, дратівливим демоном, який викликав у мене миттєву реакцію.


Нарешті розірвавши обійми, вона спитала: «Ніко, можу я залишитися тут з тобою до кінця ночі?»


Я хотів подзвонити в AX і домовитися про іншу колекцію - про чоловіка у ванній, - тому я легковажно сказав: «Боюсь, на ніч залишилося не так багато часу. Сонце зійде за кілька годин. А що, коли Шеріма прокинеться і виявить, що тебе нема?


«Я ж сказав тобі, що вона буде відсутня кілька годин». Вона надулася і сказала: "Хіба ти не хочеш, щоб я залишилася... тепер, коли я знаю про тебе все?" Надута голова перетворилася на скривджений вираз, і я знав, що вона думала, що її знову використали.


Взявши її на руки, я підвівся і відніс її до ліжка. "Знімай цей одяг", - наказав я, посміхаючись. "Я покажу тобі, хто хоче, щоб ти залишився". Коли я почав роздягатися, я взяв слухавку і наказав співробітникам розбудити мене о сьомій тридцять.


Коли пролунав дзвінок для пробудження, я встав і виконав вправи. Я підняв слухавку після першого дзвінка, тихо подякувавши оператору, щоб не розбудити Кенді. Мені потрібно було ще кілька хвилин усамітнення, перш ніж я відправлю її назад до апартаментів Шеріми.


По-перше, мені довелося одягнутися та вислизнути на балкон, щоб забрати саморобну сигналізацію. Після того, як я кинув Кенді на ліжко, вона наполягла на тому, щоб піти у ванну до того, як ми почали кохатися. Вона пояснила, що вона хотіла видалити макіяж, але я була впевнена, що її сильна цікавість змусила її перевірити, де я сховав мертву людину.


Я скористався можливістю вийняти довгий шматок чорної нитки з котушки, яку я завжди носив у багажі. Обв'язавши один його кінець навколо склянки з кухонного куточка і вискочивши через стіну до балконних дверей Шеріми, я прив'язав другий кінець до ручки. У темряві його не було видно. Знову перестрибнувши на бік, я поставив склянку на верхню частину перегородки. Кожен, хто намагався відчинити двері Шеріми, відірвав скло і розбився об підлогу балкона. Оскільки за кілька годин до світанку не було жодної аварії, я знав, що ніхто не намагався дістатися Шерими цим шляхом. І детектив готелю в коридорі не зчинив галасу.


Коли я повернувся до кімнати, я побачив, що вимоги, які ми висунули один одному протягом більш ніж двох годин пристрасті, перш ніж Кенді нарешті заснула, відобразилися на її обличчі, залитому ранковим сонцем, яке сяяло через дверний балкон. Вона кохалася з повною самовіддачею і віддалася з такою інтенсивністю, яка перевершила всі наші попередні зустрічі. Ми збиралися разом знову і знову, і після кожного піку вона знову була готова, її ласкаві руки і дратівливий рот майже змушували мене знову довести свою прихильність, стерти будь-яку думку про те, що я просто використовую її.


Я нахилився і поцілував її м'які вологі губи. «Кенді, настав час вставати». Вона не рухалася, тому я ковзнув губами по її тонкій шиї, залишаючи за собою слід швидких поцілунків. Вона тихо застогнала і провела рукою по обличчю, коли на її обличчі швидко промайнула дитяча насупленість. Я просунув руку під простирадло і притиснув її до її грудей, ніжно масажуючи, знову поцілувавши її в губи.


«Гей, красуня, настав час вставати», - повторила я, підводячи голову.


Вона дала мені знати, що прокинулась, простягнувши руку і обвив обома руками мою шию, перш ніж я зміг підвестися. Вона притягла мене до себе, і цього разу вона почала цілувати моє обличчя та шию. Ми опинилися в довгих обіймах, і я відпустив її


,щоб нарешті, сказати:


«Шеріма скоро прокинеться. Майже вісім годин.


«Нечесно відправити мене ось так, - пробурмотіла вона, відкидаючись на подушки і моргаючи від яскравого ранкового сонця. Вона обернулася до мене обличчям і сором'язливо посміхнулася, потім подивилася на мої штани.


"Ви одягнені", - сказала вона. "Це також несправедливо".


«Я не спала і одягалася вже кілька годин», - піддражнила я. «Зробив зарядку, написав книгу, здійснив поїздку округом, і я мав час, щоб подивитися короткий фільм».


Вона сіла, наповнюючи кімнату сміхом. «Я думаю, ви теж затаврували цілу череду великої рогатої худоби», - сказала вона між сміхом.


«Що ж, мем, – сказав я, – тепер, коли ви згадали про це…»


"О, Нік, навіть з урахуванням всього, що трапилося", - зітхнула вона, її обличчя стало м'яким, - "не думаю, що мені подобалася чоловіча компанія так сильно, як твоя, - ненадовго".


Посмішка зникла з її обличчя, і вона знову стала серйозною, на її чолі з'явився задумливий вираз. На мить вона присіла на подушки, прислухаючись до того, що їй казав її розум. Потім раптом вона знову звернула на мене свої яскраві карі очі, і я побачив, як у куточках її рота спалахнула посмішка.


"Шерима ще не встає", - посміхнулася вона, починаючи відкидатися на ліжко. «Принаймні, ще… ох… півгодини…»


"О ні, не треба!" - Сказав я, схоплюючись зі стільця, який зайняв. "Цього разу я маю на увазі!"


У мене було надто багато справ цього ранку, щоб поступитися місцем спокусливим запрошенням Кенді. Підійшовши до ліжка, я нахилився і стягнув ковдру, тим самим рухом перевернув її на живіт і шльопнув по попі.


«Ой! Це боляче!"


Я сумнівався, що завдав їй болю, але вона схопилася з ліжка.


«А тепер, - сказав я, - ми повинні відвести вас до вашої кімнати».


Спочатку вона кинула мені спантеличений вигляд, потім, дивлячись на своє негліже і пеньюар, що лежали на стільці, сказала: «О, правда. У мене немає ключів.


"Правильно, отже, це так, як ви прийшли".


Коли вона одягла пеньюар, вона, здавалося, раптово згадала свій інший величезний апетит. "Нік, а як щодо сніданку?"


"Трохи пізніше. Мені потрібно зателефонувати."


“Чудово. Як мені непомітно повернутися до своєї кімнати?» – запитала вона, міцно затягуючи пеньюар.


"Ось так." Я підняв її на руки і відніс на балкон, потім підняв через розподільну стіну. Якщо того ранку в Уотергейт і були інші люди, які рано встали, вони, мабуть, думали, що бачать щось. Спустившись на підлогу, вона відкинулася на стіну і швидко поцілувала мене, потім обернулася і. побіг через двері до кімнати Шеріми.


Повернувшись до своєї кімнати, я підійшов до телефону і почав набирати номер Хоука. Я саме збирався набрати останню цифру, коли мій дверний дзвінок почав шалено дзвеніти, і в той же час пролунав стукіт у дверну панель. Кинувши слухавку, я підбіг до дверей і відчинив її. Кенді стояла там, її обличчя зблідло, а очі сповнилися сльозами.


"Нік, - вигукнула вона, - Шеріма пішла!"

Розділ 8


Я затяг Кенді назад у номер Шеріми і зачинив за нами двері. У мене було достатньо проблем для того, щоб не запрошувати цікавих гостей, щоб з'явитися в холі або зателефонувати на стійку реєстрації, щоб дізнатися, чому дівчина кричить у таку годину. Кенді стояла біля дверей Шеріминої кімнати, заламуючи руки і повторюючи: «Це моя вина. Я ніколи не мав залишати її одну. Що нам робити, Ніке? Що ми зробимо?


Я вже робив щось. На вигляд вітальні-спальні колишньої королеви було очевидно, що там не було жодної боротьби. Я повернувся у фойє, де Кенді притиснулася до дверного отвору, все ще повторюючи свою відчай. Побіжний погляд на її кімнату показав мені, що там теж не було жодної боротьби. Очевидно, Шеріму забрали, коли вона все ще була під дією транквілізаторів. Але як викрадачі витягли її з готелю? А що сталося з охоронцем Уотергейта, який, як передбачалося, провів ніч у коридорі? Мені потрібно було перевірити його місцезнаходження, але я не міг ризикувати, що Кенді, що стогне, знову піде за мною в хол. Я мусив зайняти її.


Міцно взявши її за плечі, я трохи струснув її, а потім ще сильніше, поки вона не перестала кричати і не подивилася на мене. «Кенді, я хочу, щоб ти переглянула одяг Шеріми і сказала мені, чи не пропало щось. Ми повинні дізнатися, у що вона була одягнена, коли виходила з готелю. Поки ти це робитимеш, мені потрібно на хвилинку повернутися до своєї кімнати, зрозуміло? Я хочу, щоб ви тримали ці двері зачиненими і замкненими. Не впускайте нікого, окрім мене. Ти слухаєш? Ви знаєте, що вам потрібно робити? "


Вона кивнула, з тремтінням підборіддя та сльозами на очах. Її губи затремтіли, коли вона запитала: «Нік, що ми збираємося робити? Ми маємо її знайти. Хіба не можемо викликати поліцію? Або Абдул? А що щодо Хасана? Ми маємо дати йому знати? А посольство?


«Я про все подбаю», - запевнив я її.


обіймаючи на мить, щоб заспокоїти. «Просто зроби, як я говорю, і подивися, чи зможеш ти дізнатися, як вона була одягнена. Я скоро повернусь. Тепер згадайте, що я сказав, щоб нікого не впускати. І жодних телефонних дзвінків зараз. Не розмовляйте по телефону, щоб, якщо Шеріма спробує додзвонитися, лінія не буде зайнята. Ти зробиш це, Кенді? "


Нюхаючи ніс, вона підняла один рукав дорогого пеньюару і витерла сльози, що бігли по її обличчю. «Добре, Нік. Я зроблю те, що скажеш. Але повернися, будь ласка. Я не хочу тут бути одна. Будь ласка."


«Я повернуся за кілька хвилин», - пообіцяв я. Коли я виходив за двері, вона зачинила за мною замок.


У коридорі, як і раніше, не було слідів охоронця готелю. Або він пішов з роботи, що здавалося малоймовірним, якби його не змінив інший співробітник, або… Обернувшись, я натиснув кнопку, від якої пролунав дзвінок на двері номера Шеріми. Коли Кенді нервово запитала: Хто це? Я м'яко представився, вона кинула засув і впустила мене.


Вона почала говорити: "Нік, я тільки почала шукати ..."


Прослизнувши повз неї, я кинувся в її кімнату і перевірив ванну. Тут пусто. Забігши назад у каюту Шеріми, я увійшов до її ванної. Фіранка для душу була натягнута на ванну, і я відкинув її убік.


Очевидно, я був не єдиним, хто сховав тіло тієї ночі. У застиглій калюжці крові у ванні лежав старіючий домашній детектив, якого я бачив раніше, шукаючи ключі. Смерть була єдиною полегшенням, яку він отримав, я міг бачити, де кров текла з кількох колотих ран у його грудях. Ймовірно, він припустився помилки, підійшовши надто близько до того, хто підійшов до дверей номера Шеріми, не витягнувши попередньо револьвер. Я знову розстелив фіранку на ванні і вийшов із ванної, зачинивши за собою двері.


Моє обличчя повинно бути щось показало, тому що Кенді хрипко запитала: «Ніко, що це? Що там? Раптом вона ахнула, і її рука підлетіла до рота: «Ніко, це Шеріма? Вона там?


"Ні, це не Шеріма", - сказав я. Потім, коли вона потяглася до ручки ванної двері, я схопив її за руку. «Не ходи туди, Кенді. Там хтось є… Він мертвий. Я не знаю, хто він, але я думаю, що він може бути офіцером служби безпеки готелю, який намагався захистити Шеріму. Зараз ми нічого не можемо для нього зробити, тож я не хочу, щоб ти туди входив.


Кенді виглядала так, ніби вона ось-ось втратить свідомість, тому я знову провів її в головну вітальню і посадив на хвилину, погладжуючи її красиве волосся, поки вона пригнічувала ридання. Нарешті вона подивилася на мене і сказала:


«Ми маємо викликати поліцію, Нік. І я маю повідомити посольство, щоб вони могли зв'язатися з Хасаном. Це моя робота. Я мав бути з нею та допомагати захищати її». Вона знову почала плакати.


Я знав, що даремно витрачаю дорогоцінний час, але мав утримати її від дзвінків, які могли б поширити чутки про зникнення Шеріми до палацу в Сіді Хасані. Настав час сказати їй правду - принаймні її версію. Я підняв її голову і, не зводячи очей з неї, спробував говорити зовсім щиро, сказавши:


«Кенді, я маю тобі дещо сказати. Те, що я сказав вам учора ввечері про роботу слідчим у нафтовій компанії, не відповідає дійсності.


Вона хотіла щось сказати, але я приклав палець до її тремтячих губ і продовжив говорити.


«Я начебто як слідчий, але для уряду Сполучених Штатів. Я працюю у відділі виконавчого захисту Секретної служби. Мене призначили захищати Шеріму після того, як ми отримали звістку із зарубіжних джерел, що хтось може спробувати вбити Шеріму».


Очі Кенді розширилися від моїх слів, і я зробив паузу, щоб вона могла поставити своє запитання. «Чому, Ніке? Навіщо комусь завдавати шкоди Шеріме? Вона більше не королева.


«Щоб поставити США у незручне становище, - пояснив я. «У цьому вся суть. Адабі має людей, які хотіли б, щоб Сполучені Штати втратили свій вплив на Шах Хасан. І якщо щось трапиться з Шерімою тут, у Штатах, ми впевнені, що це станеться. Ви ж знаєте, що він все ще дуже піклується про неї, чи не так?


"Звичайно", - сказала Кенді, витираючи ще одну сльозу. «Він любить її найбільше у світі. Він завжди так робив. Він не хотів з нею розлучатися, але це вона змусила його це зробити. Нік, це її секрет; ти пам'ятаєш, я казав тобі, що всі мають секрети? Що ж, Шеріма сказала, що Хасану довелося відмовитися від неї, щоб врятувати своє життя та дітей… О, Нік, що з нею буде? Що вони з нею зробили?


"Не хвилюйся", - сказав я, сподіваючись, що звучу впевнено. «Ми знайдемо Шеріму та благополучно повернемо її. Але ти маєш допомогти. Не лише Шеріма, а й твоя країна». У відповідь на запитання, яке промайнуло у неї на обличчі, я продовжив: «Чи бачите, якщо ви зараз зв'яжетесь з посольством Адабії, поширяться новини про викрадення Шеріми. -Одразу ж світ дізнається, що Сполучені Штати не змогли захистити її. І це те, що її викрадають


викрадачі розраховують. Я думаю, вони планують затримати її якийсь час, можливо, досить довго, щоб зосередити увагу всіх на полюванні за нею, а потім…» Мені не треба було говорити очевидне – вираз обличчя Кенді підказав мені, що вона зрозуміла, що я мав. на увазі. .


«Отже, чи бачите, - продовжив я, - доки ми зможемо приховати її зникнення, вона буде у безпеці. Людям, які її забрали, потрібні заголовки. Принаймні на якийсь час ми можемо утримати їх від їх отримання. Але мені потрібна твоя допомога. Ви вдасте, що Шеріма тут і в безпеці? Це може врятувати їй життя та допоможе вашій країні».


"Нік; Я так давно поїхав звідси, що більше не думаю про це як про свою країну. Але я зроблю все, що, на твою думку, допоможе Шеріме."


«Це також допоможе Хасану та Адабі», - зазначив я. «Якщо шах піде зі Сполучених Штатів, він довго не протягне. На Близькому Сході є люди, які просто чекають на можливість переїхати до його країни. І справа не лише у вигнанні його з трону. Це означало б його життя».


На мить в очах Кенді спалахнув вогонь, і вона виплюнула: «Я не дбаю про нього. Він заслуговує на те, що отримує». Моє здивування, мабуть, позначилося на моєму обличчі, тому що вона продовжувала, дуже пригнічено: «О, Нік, я не це мала на увазі. Просто мене найбільше турбує Шеріма. Вона ніколи не робила нічого, щоб нікому нашкодити”.


Я не мав часу розпитати її про її очевидне припущення, що Хасан завдав людям біль, але я зробив уявну замітку, щоб повернутися до цього пізніше. Натомість я сказав: «Тоді я можу розраховувати на твою допомогу?» Коли вона кивнула, я сказав: "АМ, ось що тобі потрібно зробити..."


«Абдул скоро прибуде до Уотергейта, щоб забрати її та Шеріму, щоб знову вирушити на пошуки будинку», - пояснив я, відзначаючи час. Її робота полягала в тому, щоб не дати йому дізнатися про зникнення Шеріми, оскільки він був слугою шаха Хасана і почувався негайно повідомити про її зникнення. Кенді хотіла знати, як вона повинна це зробити, тому я порадив, щоб, коли Абдул зателефонував з вестибюлю, вона сказала йому, що Шеріма погано почувається і вирішила залишитися в своєму номері і відпочити на день. Тим не менш, вона повинна була сказати охоронцеві, що його коханка хотіла, щоб він відвіз Кенді назад до Меріленду, щоб вона могла зв'язатися з агентами з нерухомості, оскільки Шеріма зупинилася на цьому районі, щоб купити маєток.


"Що, якщо Абдул захоче поговорити з Шерімою?" - Запитала Кенді.


Просто скажи йому, що вона знову заснула і не хоче, щоб її турбували. Скажіть йому, що якщо він наполягатиме, йому доведеться нести відповідальність. Я думаю, він був достатньо підготовлений, щоб підкорятися наказам Шеріми через вас, що він робитиме те, що йому кажуть. А тепер я хочу, щоб ви пішли з ним на побачення і тримали його в Потомаку якнайдовше. Зупиніться у кожному агентстві нерухомості, яке ви можете знайти, та змусіть його чекати, поки ви переглядаєте списки. Дайте мені якнайбільше часу, перш ніж повернутися до Вашингтона. Потім, коли вам все ж таки доведеться повернутися, поясніть, що вам потрібно зробити покупки для Шеріми, і попросіть його відвезти вас в деякі магазини в центрі міста. Це дасть мені кілька годин, щоб спробувати вистежити Шеріму та подивитися, чи зможемо ми повернути її до вашого повернення. Чудово?


Вона кивнула, а потім вимагала: «А що, якщо ти не знайдеш її на той час, Нік? Я не можу відкласти його назавжди. Він захоче викликати лікаря або щось таке, якщо Шеріма не стане до того часу, коли ми повернемося. Що мені сказати Абдулу? »


«Нам просто потрібно буде про це потурбуватися, коли настане час. Ви можете сказати менеджеру, перш ніж виїхати звідси сьогодні вранці, що Шеріма погано почувається і не хоче, щоб її турбували ... покоївки або телефонні дзвінки. Таким чином ніхто сьогодні не спробує потрапити до кімнати. І комутатор не прийматиме дзвінки до кімнати. А ще краще, можливо, вам краще проінструктувати менеджера, щоби комутатор повідомляв усім, хто дзвонив Шеріме, що її немає в готелі на день. Переконайтеся, що він розуміє, що це потрібно сказати всім, навіть якщо хтось дзвонить із посольства. Підкресліть той факт, що Шеріма нездорова і не хоче дзвінків чи відвідувачів. Він вас вислухає, оскільки, зважаючи на те, що ви мені вже сказали, з моменту вашого приїзду маєте справу з персоналом готелю.


«Як ти думаєш, це спрацює, Нік? Чи зможеш знайти Шеріму до того, як вона постраждає?


"Я зроблю все можливе. А тепер мені треба піти по сусідству та зробити кілька дзвінків. Я не хочу зараз пов'язувати цей телефон, про всяк випадок. Одягайтеся та будьте готові, коли приїде Абдул. І не забудьте переглянути одяг Шеріми, щоб дізнатися, у що він був одягнений, коли його забрали.


Я переконався, що вона встала і пересувається, перш ніж повернутися до своєї кімнати і зателефонувати до Хоука. Якомога коротко я розповів йому, що сталося, і що я домовився з Кенді, щоб ця новина не поширювалася. Він не був такий впевнений у тому, що я мав рацію, назвавши себе агентом Служби виконавчого захисту - якщо щось піде не так, це може мати серйозні наслідки, і це виглядало так, начебто це бюро


Ти збирався взяти на себе провину за це – але він погодився, що ця історія краще, ніж розповідати їй правду про себе та AX.


Він також був трохи спантеличений через те, що йому довелося домовитися про доставку двох тіл у Уотергейті, але ми швидко розробили план. Двоє з його людей доставлять мені до кімнати пару пакувальних ящиків – нібито з орендованим кінопроекційним обладнанням. Кожному співробітнику готелю, що проходить через вхід доставки, буде запропоновано встановити обладнання для бізнес-конференції в моїй кімнаті, а потім повернутися за ним пізніше. Трупи йдуть разом із пакувальними коробками.


"А що щодо охоронця готелю?" - Запитав я Хоука. «Є ймовірність, що скоро хтось прийде його змінити. Ніби він всю ніч чергував.


«Щойно ми закінчимо розмову по телефону, - сказав Хок, - я займуся цим. Оскільки ми маємо такий вплив, який ми робимо на людей, які управляють готелем, ми знаходимося в досить хорошому становищі, але навіть у цьому випадку нам доведеться докласти всіх зусиль, щоб зберігати це в таємниці. І ми можемо лише замовчувати це доти, доки не буде якогось офіційного пояснення його смерті».


Мені було наказано залишатися у своїй кімнаті і чекати на подальші відомості від Хоука. Я хотів приступити до справи, але визнав, коли він вказав на це, що зараз я справді мало що можу зробити. Він запевнив мене, що негайно сповістить усіма офіційними каналами, щоб виглядати жінку за описом Шеріми, не називаючи її на ім'я. Крім того, всім агентам AX, які впровадилися у войовничі радикальні групи та відомі підривні організації, що діють в районі Округу, буде наказано використовувати будь-які засоби, які є в їхньому розпорядженні, щоб встановити місцезнаходження колишньої королеви.


У відповідь на запитання Хока я сказав йому, що впевнений, що Candy Knight співпрацюватиме у спробі приховати зникнення Шеріми. «Не стільки тому, що це для її країни, – сказав я Старому, – а для самої Шерими. І вже точно не заради Хасана, - додав я, розповідаючи йому про її явну неприязнь до людини, яка так багато для неї зробила. "Я хотів би знати, що стоїть за її почуттями до шаха", - сказав я.


«Я подивлюся, чи зможу я отримати щось ще у нашій філії в Сіді-Хасані, - сказав Хоук. «Але я думаю, що вони містять у цьому досьє всю доступну інформацію. Тепер N3, якщо у вас більше нічого немає, я хочу привести все це в дію».


«Вірно, сер. Я буду чекати на твій дзвінок. Я просто хочу піти по сусідству, щоб подивитися, чи готова Кенді відволікти Абдула Бедаві, тоді я повернуся до своєї кімнати, як тільки дізнаюся, що вони їдуть до Меріленду».


Перед тим, як перервати нашу розмову, Хоук нагадав мені повісити табличку «Не турбувати» на моїх дверях та на дверях номера Шеріми. «Ми не можемо дозволити покоївці увійти до жодної кімнати і почати мити душ», - зауважив він. Я погодився, як завжди, заспокоєний його увагою до найдрібніших деталей, якою б складною не була операція загалом. Потім повісили люльку.


"Абдул чекає мене внизу", - сказала Кенді, як тільки звільнила двері і впустила мене в номер Шеріми.


"Як він сприйняв новину про те, що Шеріма залишилася сьогодні вдома?"


«Спочатку він наполіг на розмові з нею. Потім мені спало на думку, що, може, ми надто багато святкували після того, як залишили його вчора ввечері - Боже, це було тільки вчора ввечері? Здається, це було так давно – і що вона була з похмілля, не хотіла нікого бачити, не звикла так багато пити… Він був трохи замкнений на це – ти знаєш мусульман та алкоголь. Але врешті-решт він погодився з цим. Я триматиму його подалі і буду чимось зайнятий, скільки зможу, Нік, але ти повинен її швидко знайти. Абдул уб'є мене, якщо вважатиме, що я мав якесь відношення до її зникнення, або якщо він навіть запідозрить, що я утримував його від її пошуку».


«Не хвилюйся, Кенді», - сказав я якомога впевненіше. Ми її знайдемо. Я щойно розмовляв телефоном зі штаб-квартирою, і багато людей її вже шукають. У що вона була?


«Мені здається, на ній все ще було негліше. Наскільки я можу судити, жодна з її суконь не зникла, але в неї так багато. Ах так, її довга нірка теж зникла.


«Вони, мабуть, поставили це довкола неї, щоб витягти її. Поверх негліже могло здатися, що на ній вечірня сукня. Наскільки я зрозумів, вони, мабуть, спустили її на службовому ліфті, а потім через гараж. Якби вона все ще була одурманена цими пігулками, вона могла б виглядати як дівчина, яка надто багато випила, і якій пара друзів допомагає додому.


Раптом задзвонив телефон, налякавши нас обох. "Хіба ви не зробили так, щоб комутатор не приймав дзвінки?" Я запитав.


Так. Менеджер ще не чергував, але помічник менеджера був дуже люб'язний. Він запевнив мене, що королеву ніхто не потурбує.


«Відповісти», - сказав я, коли кільце знову пролунало. «Мабуть, це Абдул говорить по домашньому телефону у холі. Розподільчий щиток


Я не можу контролювати, хто набирає номер прямо звідти. Обов'язково зробіть йому догану за дзвінок і за те, що він ризикує розбудити Шеріму».


Кенді зняла слухавку, коротко послухала і, кивнувши мені, що я мав рацію у своєму припущенні, продовжила розповідь! Абдулу за те, що він наважився зателефонувати до кімнати, коли йому сказали просто чекати на неї і не турбувати Шеріму. Вона непогано впоралася з цим, і я подумки аплодував її акторським здібностям у розпал стресу.


Поклавши трубку, вона повернулася і сказала: «Нік, мені час. Якщо цього не зроблю, він буде тут наступним. Він каже, що досі не впевнений, що йому слід виїхати за місто, коли "міледі" погано почувається".


"Добре, Кенді", - погодився я, швидко поцілувавши її, коли вона накинула лисячу куртку поверх своєї білої блузки. «Лише не дозволяйте йому нічого підозрювати. Поводьтеся нормально і тримайте його подалі якнайдовше».


"Я зроблю це, Нік", - пообіцяла вона, коли я випустив її за двері. "Просто знайди Шеріму". Ще один швидкий поцілунок і вона пішла. Зачинивши за нею двері, я на мить постояв, дивлячись на замок та ланцюг, на двері – міцні сталеві пристрої. Я запитував, як хтось міг потрапити до кімнати, не пробивши ланцюг, створивши достатньо галасу, щоб розбудити всіх на підлозі. Очевидно, ланцюг був не на місці. Цього не могло бути, оскільки Кенді була в моїй кімнаті під час викрадення, і до цього вона не мала можливості закріпити її на місці. Поки ми кохали, хтось скористався звільненими дверима, щоб увійти і забрати колишню королеву, яку я мала захищати. І в ході цього вони вбили людину, чия кар'єра охоронця ніколи не налаштовувала його проти когось небезпечнішого, ніж надмірно завзятий мисливець за автографами або непоказний дрібний злодюжка. Випробовуючи огиду до себе, я накинув табличку «Не турбувати» на ручку дверей у номер Шеріми і повернувся до своєї кімнати. Коли я відчиняв двері, телефон дзвонив, і я побіг йому відповісти. Яструб заговорив, як тільки впізнав мій голос:


«Чоловіки доставлять ваш кінопроектор та інші речі приблизно за годину. Вбитий ними охоронець був неодруженим і, за його особистими даними, не мав родини в окрузі. Принаймні це перерва; ніхто не чекатиме його вдома сьогодні вранці. Менеджер готелю проінформує начальника служби безпеки Уотергейта, що у нього є Хоган - так звати цю людину - за особливими дорученнями, і що вона має бути виключена з чергового на кілька днів. Це все, що у мене є для тебе - почекай хвилинку..."


Я чув зумер, що сигналізує про надходження виклику на інший з багатьох настільних телефонів Хоука, і чув, як він розмовляє з кимось на іншому кінці дроту, але не міг розібрати його слів. Потім повернувся на мою лінію.


«Це був зв'язок, – сказав він. «Наші монітори повідомляють, що сигнал було передано, очевидно в коді, на станцію в Адабі менше десяти хвилин тому. Відправник не був у ефірі досить довго, щоб ми могли виправити це тут. Повідомлення було коротким, повторювалося тричі. Зараз над цим працює декодування – якщо вони щось придумають, я вам відразу повернуся.


"У нас є машина, що прикриває лімузин Шеріми?" Я запитав. Це була частина плану, який ми з Хоуком розробили раніше. Ми також не хотіли, щоб хтось схопив охоронця Кенді та Шеріми. Я навмисно забув згадати про цю можливість Кенді, не бажаючи вселяти їй, що їй може бути про що турбуватися особисто.


"Так. Зачекайте, і я перевірю їхнє місцезнаходження.


Я знову почув, як Яструб розмовляє з чим. Я припустив, що це радіорубка, з якої керували місцевими операціями, потім знову звернувся до мене:


«Прямо зараз водій і дівчина перебувають у Джорджтауні, готуються звернути на Канал-роуд; приблизно тим самим маршрутом, який ви обрали днями».


"Добре. Думаю, їй вдалося переконати його, що це їхня робота - якнайшвидше знайти Шеріме будинок. Тепер, якщо вона зможе зайняти його більшу частину дня, у нас буде небагато часу, перш ніж повідомлення дійде до посольства.


«Сподіватимемося», - погодився Хоук, а потім додав: «Я зв'яжуся з вами, як тільки отримаю щось ще для вас, N3».


Коли він повісив трубку, я пішла у ванну та перевірила там мертвого араба. Труп застиг у ванні, на щастя, в такому тісному положенні, що його було легше помістити в імпровізовану труну, яку незабаром мав доставити до моєї кімнати. Я був радий цьому; У мене не було бажання починати ламати руки чи ноги мертвій людині.

Розділ 9


Було опівдні, коли я знову отримав звістку від Хока. На той час трупи забрали як з моєї кімнати, так і з апартаментів Шерими. Остання робота не була такою простою. На той час, як прибули люди Хока, покоївки вже працювали на підлозі. Вкласти араба в одну з ящиків з обладнанням у моїй кімнаті не було ніяких труднощів, але треба було трохи відволікти покоївку в моєму крилі, поки вони увійшли в сусідній номер і зняли жахливий пакунок.


з ванної кімнати там. Для цього мені довелося пройти коридором до кімнати, де працювала покоївка, і зайняти її дурними питаннями, поки вони виконували свою роботу.


До того часу, коли покоївка пояснила мені, що вона занадто зайнята, щоб пришити кілька гудзиків до моїх сорочок і особисто обробити прання для мене - прибиральниця і служба камердинера з радістю подбають про будь-які подібні завдання, вона неодноразово наполягала, коли я робив вигляд, що не розумію, що вона мала на увазі - вона, мабуть, думала, що я повний ідіот. Зрештою, я майже зміг вмовити її, показавши їй двадцятидоларову купюру. Я вдав, що здаюся, коли почув у коридорі кашель - сигнал про те, що люди Хоука закінчили, - і попрямував до службового ліфта, поклавши двадцять назад у кишеню. Однак її розчарований вигляд був частково стертий із п'ятьма доларами, які я простяг їй як «втіху», а безплатні витрати - якщо вони були прості - техасець залучив ще одного друга в штаті Уотергейт.


Однак дзвінок Хоука не допоміг мені полегшити тугу, яку я відчував через те, що застряг у цій кімнаті. Я знав, що десь Шеріма був бранцем Меча або його людей, а я сидів на дупі і нічого не міг з цим вдіяти, поки таємні агенти AXE та їхні інформатори не висунули зачіпку. І відповідь Хока на моє безпосереднє питання про це потенційне зачіплення не допомогла:


“Нічого. Здається, ніхто нічого не знає. І це ще не найгірше, N3».


"Що тепер?"


«Держдепартамент отримав запит від посольства Адабії щодо безпеки Шеріми. Посол діяв за прямим запитом Шаха Хасана. Хтось в Адабі – хто б не отримав цей радіосигнал – передав шаху, що життя Шеріми тут у небезпеці. Ми досі не знаємо, хто передав сигнал сьогодні вранці або хто отримав його у Сіді-Хасані. Але це повідомлення, яке Decoding проаналізувало на основі сигналу за кілька хвилин до дзвінка з посольства Адабії: «Меч готовий завдати удару».


"Схоже, вона ще жива", - перебив я. "Хіба ви не думаєте, що там було б сказано щось на кшталт "Меч вразив", якби вона була мертва?"


Хоук, мабуть, теж дійшов такого ж висновку, оскільки він погодився зі мною, хоча я думаю, що ми обидва зізналися собі, що сподівалися на краще, побоюючись найгіршого. «Однак, – похмуро продовжив він, – я не думаю, що в нас надто багато часу. Як повідомили мені в штаті, посольство Адабії вже надіслало запити до Уотергейту про місцезнаходження Шеріми. Їм сказали, що вона поїхала на день, тому що ви попросили дівчину домовитись з менеджером. Нарешті посольство поговорило з менеджером безпосередньо, і він виконав вказівку, повідомивши першого секретаря, що, як він зрозумів, Шеріма вирушив до Меріленду шукати будинок. Наразі це їх задовольнило, але тепер тиск на них зростає».


"Як це?"


"Схоже, хтось у посольстві раптово усвідомив, що Абдул Бедаві не з'явився весь день, як він, очевидно, робив".


«Мені це теж здається дивним, – визнав я. «Цікаво, він не дзвонив. Раніше він наголошував на цьому. Де зараз лімузин?


Хоук покинув лінію, щоб перевірити радіорубку, потім передав мені звіт: «Ваш друг зараз сидить в офісі нерухомості в Потомаку. Це друге питання, на якому вона зупинилася. Шофер чекає у машині.


«Щось не так, – сказав я. «Зазвичай він використав би можливість зателефонувати, щоб повідомити про це. Якщо тільки…"


"Якщо що, N3?"


- Якщо він уже не знав, що дізнається, коли зв'яжеться з посольством, сер. Чи можете ви відтепер тримати поряд з ними нашу машину? Мені більше не подобається вся ця установка”. Мій розум мчав попереду моїх слів, коли все стало на свої місця. «У мене таке почуття, що ми робимо саме те, що від нас хочуть».


«Ми вже тримаємося якомога ближче до них, не прибираючи руки повністю. Але зачекайте хвилинку, Нік - Комунікації кажуть мені, що одного ранку наші люди в машині під прикриттям подумали, що вони точно були вбиті. Від лімузина Шеріми їх відрізав патрульний автомобіль, який супроводжував похоронну процесію. Коли вони нарешті змогли продовжити рух, лімузин, очевидно, сповільнив хід, тому що він був лише за кілька кварталів від них. Складається враження, що Бедаві, можливо, чекав, поки вони надолужать втрачене».


Хоук почав говорити ще щось, потім попросив мене почекати, коли я почув ще один телефонний дзвінок в його офісі. Коли я дізнався про це кільце, мене охопив озноб - подвійний дзвінок. Я знав, що він виходив від червоного телефону, розташованого поруч із правим ліктем Хоука, і що він був безпосередньо пов'язаний з Овальним кабінетом у Білому домі. Одного разу я був з Хоуком, коли він продзвенів, і його автоматична відповідь - "Так, містере президенте" - підказав мені, що я подзвонив на гарячу лінію. Він ніколи не підтверджував ідею


Я міг сказати, що він був роздратований самим собою за те, що відповідав на телефонні дзвінки таким чином із кимось у межах чутності.


Я чекав, що він повернеться на лінію, мабуть, лише п'ять хвилин, але це здавалося годинами. Я не чув, що він казав; у червоного телефону був спеціально розроблений мундштук, який обмежував слова передавачем. Я був упевнений, що на лінії також є суперскремблер.


"N3?" Нарешті Хоук повернувся до мене телефоном.


"Так сер."


Ти дізнався кільце? Він жодного разу нічого не пропустив, хоча, коли я був у його офісі того дня, коли він відповів на дзвінок президента, я намагався вдавати, ніби не чув, як він відповів на червоний телефон. Проте він явно пам'ятав цей інцидент.


"Так, сер", - визнав я.


«Держсекретар перебуває з президентом. З ним щойно безпосередньо зв'язався посол Адабіана, який діє за особливим наказом Шаха Хасана. Уряд Сполучених Штатів запропонував використати всі можливості для негайного виявлення колишньої королеви Шеріми і для її прямого контакту з Його Королівським Високістю. Секретареві нічого не залишалося, як сказати, що ми спробуємо зробити це негайно».


"Як скоро "одразу"?" Я запитав.


«Секретар виграв нам трохи часу, N3, але водночас поставив нас у глухий кут. Він сказав послу Адабії повідомити шаху Хасану, що Шеріма мав повернутися до себе додому на вечерю сьогодні ввечері, але не в Олександрії, а в таунхаусі, який він тримає у Джорджтауні. Він сказав послу запевнити шаха, що Шеріма зв'яжеться з ним прямо звідти через радіомережу Держдепартаменту. Він має міжнародний зв'язок передавача з міського будинку та з його будинку в Олександрії. Посол повідомив секретареві, що я розмовляв із ним, що шах чекатиме біля свого радіо, незважаючи на шестигодинну різницю у часі».


"Скільки ми маємо часу?"


«Секретар сказав, що Шеріма мала приїхати на обід близько восьмої години. Це буде дві години ночі у Сіді Хасані. І ви можете посперечатися, що шах чекатиме. Це означає, що у нас є близько семи з половиною годин, щоб доставити Шеріму назад в Уотергейт, Нік.


Я запитав Хоука, чи зв'яжеться він з агентами в машині, що прикривають Кенді та Абдула, і запитає у них назву офісу нерухомості в Потомаку, де було припарковано лімузин. Він сказав, що на мить дізнається для мене це ім'я, потім спитав, навіщо мені це ім'я.


"Я поверну їх сюди", - сказав я йому. «Я зателефоную Кенді і скажу їй, що посольство підозрює, що щось трапилося з Шерімою, тож немає жодного сенсу в її вдаванні з Абдулом. Я скажу їй, щоб вона не показувала, що я дзвонив, а просто скажу йому, що настав час повертатися; вона може сказати, що теж стурбована тим, що Шеріма залишилася одна, або щось таке. Я хочу подивитися, що буде, коли вони повернуться. У всьому цьому щось не так, але я не можу зрозуміти це. Або, можливо, мені просто набридло сидіти в цьому готельному номері, і я думаю, що таким чином можу спровокувати якусь дію. З вами все гаразд, сер?


"Ти головний, N3", - сказав Хоук. «Тобі щось ще потрібно від мене прямо зараз?»


"Ні, сер. Просто скажи цій машині прикриття, щоб вона трималася ближче до них, і я хочу, щоб мене інформували про їхнє місцезнаходження, коли вони повернуться до Округу».


"Я прошу радіорубку зв'язуватися з вами безпосередньо кожні десять хвилин, N3", - сказав Хоук. «Мені доведеться їхати до Білого дому. Президент хоче, щоб я був там, коли він та держсекретар вирішать, що робити, якщо Шеріма не встигне поговорити з Хасаном».


Я хотів сказати йому, що зроблю все можливе, щоб такої можливості не виникло, але я вже знав, що він знав про це.


Незабаром після того, як Хоук повісив трубку, зателефонував радист AX, щоб повідомити назву агентства нерухомості, де Кенді проводила свою частину шаради. Я отримав номер із довідкової і зателефонував, здивувавши жінку, яка відповіла, запитавши про міс Найт. Коли Кенді піднялася на лінію і виявила, що я дзвоню їй, вона здавалася ще здивованішою.


"Нік, як ти дізнався, де мене знайти?"


«Немає часу пояснювати, красуне. Я тобі все розповім згодом. Відбулася нова розробка, і я хочу, щоб ви повернулися сюди якнайшвидше».


"Що трапилося? Це Шеріма? Ви її знайшли? Вона ...


Я перервав його, сказавши: Ні, це не Шеріма, і ми її не знайшли. Але до нас дійшли чутки, що Шах Хасан намагається з нею зв'язатися. Якось, як ми вважаємо, йому повідомили, що вона пішла. Тепер не кажіть Абдулові, що ви щось знаєте. Просто скажіть, що ви вирішили повернутись; ви турбуєтеся про Шеріма, по-перше, і про те, що в агентів, яких ви відвідали, вже, схоже, достатньо будинків, щоб Шеріма міг подивитися, не просуваючись далі.


«Може, він мені поспішить назад, Нік? Якщо я зроблю це, то він може подумати, що щось не так».


Її докази мали сенс, тому я порадив їй не змушувати його їхати прямо до міста, а їхати.


Виконайте наш первісний план – зайти в пару магазинів нібито для виконання якихось доручень у Шерімі. «Але не поспішайте, – попередив я, – і не дозволяйте Абдулові з'явитися до посольства, якщо можете. Відведи його в номер, коли повернешся до Уотергейту.


"Це де ти зараз, Нік?"


«Так, Кенді. Я чекатиму твого повернення.


Кенді помовчала, потім повільно запитала: «Нік, як ти гадаєш, Абдул міг бути причетний до зникнення Шеріми? Тож ти хочеш, щоб він повернувся?


«Прямо зараз я не знаю, що й думати. Але я хотів би, щоб він був там, де я міг би за ним доглядати. Просто постарайся повернутися сюди за кілька годин, якщо зможеш зробити це, не надто очевидно про це».


«Добре, Нік. До скорої зустрічі."


Через п'ять хвилин після того, як я поклав телефон і плюхнувся на ліжко, зателефонував радист AX і повідомив, що Кенді покинула контору нерухомості в Потомаку і що лімузин вирушив назад до Вашингтона.


«Тримайте мене в курсі кожного їхнього руху», - проінструктував я перед тим, як повісити слухавку.


За десять хвилин знову задзвонив телефон. Мені повідомили, що машина прикриття рухалася на південь шосе 190 - Рівер-роуд - приблизно в п'ятистах ярдах позаду лімузина Шеріми і наближалася до перехрестя з Кебін Джон-Паркуей. Це означало, що Абдул вибирав пряміший шлях до Округу, ніж він і Кенді використовували, щоб дістатися країни коней Меріленда. Він явно читав карти ще трохи після нашої попередньої експедиції.


"Дайте вказівку машині прикриття постійно тримати їх у полі зору", - сказав я радисту. «Мене не хвилює, якщо вони врізатимуться прямо в задній бампер, я не хочу втратити цю машину».


"Так, сер", - відповів він, і ще до того, як він повісив трубку, я почув, як він починає передавати мої накази через потужний передавач AX.


Швидкість, з якою прийшов наступний звіт, здивувала мене. І його звіт анітрохи не обнадіяв.


"Автомобіль піддослідного зупинився на станції техобслуговування неподалік перехрестя Рівер-роуд і Севен-Локс-роуд". Я намацав карту, а він продовжив: «Автомобіль C повідомляє, що водій зайшов на заправку, а черговий заправляє лімузин. Автомобіль «С» зупинився, поза увагою станції, і один агент іде вперед пішки, щоб не відставати від спостереження… Чи можу я залишитися на лінії, щоб дізнатися його звіт, сер?


"Ствердно", - сказав я йому і почекав хвилин десять, перш ніж почув тріск радіо на задньому плані зі звітом. Радист повернувся до телефону зі словами, які підтвердили один із моїх найгірших побоювань: Кенді не змогла завадити Абдулові додзвонитися до телефону:


«Агент у машині С повідомляє, що водій лімузина перебував на станції техобслуговування за вісім хвилин до того, як повернувся до своєї машини. У цей час агент спостерігав за шофером телефоном-автоматом на станції після отримання здачі від чергового. Принаймні два дзвінки були зроблені водієм і один - жінкою-пасажиркою, але агент не був досить близько, щоб побачити набрані номери. Лімузин і пасажири тепер їдуть на південь бульваром Кебін Джон… Хвилинку, сер. Я чув іншу передачу, але я не міг розібрати повідомлення. Оператор AX незабаром розповів мені, що відбувається:


«Автомобіль піддослідного виїхав на Меморіальний бульвар Джорджа Вашингтона і все ще прямує на південь. Машина C повідомить знову за п'ять хвилин, якщо ви не хочете, щоб я підтримував зв'язок, сер.


Ні. Просто повідомте машину C, щоб підтримувати цей графік звітів».


Коли я припинив з'єднання, мені було цікаво, з ким Абдул зв'язався. Було логічно, що один з його дзвінків був зроблений до посольства, а це означало, що тепер він знав про те, що трапилося з місцезнаходженням Шеріми - якщо він ще не знав. Але кому ще він дзвонив?


Наступні три повідомлення з п'ятихвилинними інтервалами були з нашої машини С, яка повідомила мені тільки, що лімузин Шеріми продовжує рух назад у район на бульварі Джорджа Вашингтона. Коли я попросив радиста перевірити швидкість машини, він надіслав запит машині C і невдовзі повідомив мені, що Абдул, схоже, підтримує ті ж 45-50 миль на годину, які він тримав, поки їхав у та з Потомака. Я попросив підтвердити цю швидкість і був упевнений, що вихідна інформація є вірною.


Це викликало ще більше підозр у тому напрямі, де він будувався. Якби Абдул був проінформований посольством про те, що Шеріма може бути в небезпеці, йому варто було б повернутися до міста якнайшвидше. Мені дуже хотілося, щоб Хоук повернувся до свого офісу, щоб він міг перевірити свої контакти у посольстві та визначити, чи телефонував туди охоронець. Однак, оскільки Хоук не зв'язався зі мною, я припустив, що він все ще знаходиться у Білому домі. Радист AX підтвердив мені цей факт під час своєї наступної доповіді.


"Ви хочете, щоб Зв'язок видавав екстрений виклик на його пейджер?" - Запитав радист.


"Ні, в цьому не буде необхідності", - сказав я йому, побачивши маленьку трубку Хоука, яка раптово почала гудіти


Проте, прямо зараз було б корисно дізнатися, чи вдалося комусь із наших підпільних контактів призвести до зникнення Шеріми. Як агент, який відповідає за операцію, я мав право зв'язатися з виконавчим офісом Хока та запросити статус будь-яких польових звітів, але я вирішив, що зачекаю, поки Старий не повернеться до штабу. У будь-якому випадку я був упевнений, що він наказав, щоб я був проінформований про всі важливі повідомлення, які стосуються справи.


Спостерігаючи машину Шеріми на моїй карті, поки мені передавалися звіти, я простежив її в'їзд на Канал-роуд і зрозумів, що вона знову в окрузі. Оскільки я припускав, що Абдул знав, що з Шерімою щось не так, я сподівався, що він і Кенді скоро повернуться до готелю. Вона не змогла б відвернути його від будь-яких справ, якби він відчув, що «Її Високість» у небезпеці.


Через дві хвилини після його останнього звіту радист AX знову повернувся до мене на телефонну трубку. «Сер, трапилося дещо, про що, я думаю, вам слід знати. Автомобіль C почав передачу достроково, щоб повідомити, що лімузин, за яким він слідував, значно сповільнився. Потім машина C раптово перервала контакт, і я не зміг знову її підняти».


"Продовжуй намагатися", - наказав я. "Я залишуся на зв'язку".


Знову і знову я чув, як він намовляє телефонні номери машини C. Йому не потрібно було дзвонити мені, щоб сказати, що він не отримав відповіді. Потім, раптово, по телефону я почув якесь повідомлення, що надійшло в радіорубку, і в мене виникла надія, що автомобіль C, можливо, був у зоні зупинки передачі. Їх швидко розбили, коли радист повернувся на лінію:


«Сер, я боюсь, що у вас проблеми. Моніторинг щойно впіймав спалах окружної поліції, який наказав патрульним крейсерам розслідувати аварію на Канал-роуд у тому районі, де востаннє прибула наша машина C. площа. Є якісь замовлення? »


"Так. Відійдіть від лінії і попросіть Спостерігача зателефонувати мені безпосередньо. Я хочу знати кожне слово окружної поліції з приводу цього дзвінка». Радист був досить проникливий, щоб негайно перервати зв'язок, не відповідаючи на мої інструкції.


Через дев'яносто секунд мій телефон задзвонив знову - комутатор Уотергейта, мабуть, подумав, що я замовляю ставки поза своєю кімнатою з такою кількістю дзвінків. Наглядач у секції моніторингу AX почав повідомляти, що вони дізналися, підслуховуючи голос окружної поліції. Новини не були добрими. Окружний крейсер, мабуть, був неподалік місця на Канал-роуд і швидко прибув на місце події. Початковий звіт до штаб-квартири полягав у тому, що машина розбилася і спалахнула, і необхідні машини швидкої допомоги.


"Зачекайте хвилинку, сер", - сказав мій новий співрозмовник, і я знову почув на задньому плані перехресну балаканину по радіо. Незабаром він повернувся на лінію із оновленням. "Погано виглядає, сер", - сказав він. «Крейсер DP щойно вимагав, щоб Homicide відповів на дзвінок і надіслав усі доступні запасні машини. Патрульний сказав, що прибув другий крейсер, і вони намагаються гасити пожежу, але пожежна машина теж потрібна. Крім того, він сказав, що є свідчення стрілянини з автоматичної зброї».


«Немає жодних ознак того, що на місці події є друга машина – лімузин?» Я запитав.


"Поки що нічого. Стривайте, ось ще... Крузер повідомляє про трьох загиблих, сер. У нас було троє чоловіків у цій машині C; схоже, вони його купили"


Я проінструктував його передати повідомлення до нашої радіорубки, щоб послати до місця події найближчий доступний блок AX. «Я хочу якнайшвидше отримати повний виклад того, що сталося. Хтось, мабуть, це бачив, інакше районна поліція не здогадалася б так швидко. Коли він повернувся на лінію після передачі моїх наказів, у мене було ще дещо для нього: «Візьми інший телефон і дізнайся, чи повернувся Старий… Ні, краще, увімкніть аварійний сигнал на його телефоні. звуковий сигнал. Я хочу, щоб він зв'язався зі мною тут якнайшвидше. Я зараз піду телефоном, щоб він мені подзвонив.


Щойно я повісив слухавку, мій телефон знову задзвонив. Піднявши слухавку, я запитав: "Ви чули, сер?"


Голос, який відповів, був не Яструбом.


"Нік? Це я, Кенді."


Приголомшений, я мало не крикнув: Ти де? на неї.


"У невеликому бутіку на Вісконсін-авеню в Джорджтауні", - сказала вона. "Чому? Що трапилося?"


"Де Абдул?" - Запитала я, не поспішаючи пояснювати.


«Сидіти попереду у машині. Чому, Нік? Що трапилося?"


"Ви впевнені, що він там?"


«Звичайно, я певен. Я зараз дивлюся на нього у вікно. Нік, скажи, будь ласка, у чому річ. Я зробив, як ти сказав, і попросив його зупинитися тут, мабуть, щоб я могла забрати светр, який Шеріма побачила у вікні минулої ночі і згадала, що вона хоче. Це було неправильно? Ви сказали, що відкладіть його до готелю, поки я зможу.


Я був упевнений, що Хоук, мабуть, намагається зв'язатися зі мною на той час, але мені потрібно було щось дізнатися від Кенді. «Мила, не питай мене прямо зараз, звідки я знаю, але ти і Абдул зупинилися на


бензоколонці, і він зробив кілька телефонних дзвінків. Ви знаєте, кому? »


Вона почала питати, звідки я дізнався про придорожню зупинку, але я перервав її і різко сказав: «Не зараз, Кенді. Просто скажи мені, ти знаєш, кому він дзвонив? »


«Ні, Нік. Я не заходив на станцію. Я намагався утримати його від зупинки на цьому місці, але він наполягав на тому, що нам потрібний бензин, і ...


«Ви знаєте, я хотів би все про це почути, але зараз мені треба повісити слухавку. Просто зроби мені ласку і займи Абдула стільки, скільки зможеш. Обіцянка? »


"Добре", - сказала вона скривджено, тому що я відмахуюся від того, що з її боку виглядало як гарне зусилля. "Просто скажи мені одну річ, - продовжила вона, - чи є щось про Шеріма?"


Ні. Але не хвилюйтесь. Тепер мені треба повісити слухавку». Я чув, як вона щось говорила, коли я натискав кнопку, яка відключила нас, але зараз я не міг турбуватися про те, що це було. І знову одразу ж задзвонив телефон. Цього разу я зачекав, поки не переконався, що голос, що відгукнувся на моє вітання, належить Хоуку, перш ніж спитав: «Чи ви чули, сер?».


"Так. Я якраз заходив в офіс, коли мій пейджер задзвонив. Я намагався додзвонитися до вас, але ваша лінія була зайнята". Останнє було мало не доганою.


"Мені здається, що я провів все своє життя з цим телефоном, - похмуро сказав я, - тоді як інші люди були вбиті". Потім я почав пояснення того, що я знав про поїздку Кенді до Потомака і про події, які пішли за тим, як я зв'язався з нею там і організував для неї і Абдула повернення до міста. «Я впевнений, що його дзвінки пов'язані з тим, що сталося пізніше на Канал-роуд», - сказав я, завершуючи свій звіт.


«Ви, напевно, маєте рацію», - погодився Хоук. «Дозвольте мені розповісти вам те, що мені вдалося дізнатися за кілька хвилин, що я повернувся…»


По-перше, було очевидно, що троє наших чоловіків були мертві. Хоук зв'язався зі своєю контактною особою в окружній поліції, і після кількох поспішних запитів по радіо та відповідей від офіцерів на місці події стало відомо, що машина була наша і що трупи або знаходилися в ній, або досить близько, щоб бути пасажирами. . "І він не розбився", - продовжив Хоук. «Початковий звіт був невірним. Він вибухнув - точніше, під нього була кинута граната, і вона вибухнула, скинувши її в канаву. Потім, за словами людини, яка спочатку повідомила про інцидент - він оператор евакуатора, який має у вантажівці радіо, і саме тому поліція так швидко отримала звістку - кемпер VW зупинився біля палаючого автомобіля C. Двоє чоловіків вийшли з кемпінгу і обстріляли уламки з автоматів ».


"Чи отримав оператор евакуатора номер ліцензії на кемпер?"


Свідок був надто приголомшений раптовим спалахом насильства, щоб помітити номерний знак VW, як повідомили Хоуку, але йому вдалося дати досить гарний опис машини, що влаштувала засідку. Працюючи в гаражі, він був знайомий з більшістю моделей легкових та вантажних автомобілів, і інформація, яку він надав, вже була поміщена в універсальний бюлетень в окрузі та його околицях. Дорожні загородження встановлювалися на всіх мостах і головних магістралях з Вашингтона, тоді як поліція штату в прилеглих Меріленді та Вірджинії постійно спостерігала за всіма основними проїздами та відправляла круїзні автомобілі на менш дорогі, що використовуються.


У мене не було часу сказати Хоуку про дзвінок Кенді з Джорджтауна, і коли я це зробив, його висновок був таким самим, як і я. «Він дотримується рутини, - погодився Хоук, - щоб не здалося, що він мав якесь відношення до організації нападу на нашу машину C. Він, ймовірно, не знає, що один із наших людей, що йшли за ним, пішов уперед і спостерігав , як він дзвонить на станції обслуговування. Наскільки йому відомо, машина C просто зупинилася, ховаючись з поля зору, і почекала, поки він знову вийде на шосе».


Щось, що тільки-но сказав Хоук, задзвонило в моїй пам'яті, але я не мав часу зосередитися на цьому, тому що він дав мені деякі інструкції. - Залишайся у своїй кімнаті, Нік, поки я координуватиму полювання за цим «фольксвагеном». Я хочу мати можливість зв'язатися з вами, коли він буде знайдений, тоді у мене буде для вас робота». Те, як він це сказав, не залишило у мене жодних сумнівів щодо того, якою буде ця робота, коли вбивці буде виявлено. «І я хочу, щоб ви почекали, коли міс Найт і цей охоронець Абдул Бедаві повернуться до готелю. Якщо він буде дотримуватися свого зразка, він підніметься до апартаментів Шеріми, щоб подивитися, як вона почувається.


"Я буду тут, сер", - запевнив я його, коли наша розмова закінчилася.


Коли Хок узяв на себе управління зв'язком, я очікував, що мій телефон якийсь час буде нерухомий, але я помилявся. Він майже миттєво задзвонив знову, і коли я відповів, представилася клерком у бутіку в Джорджтауні - ім'я звучало як щось лукаве.


"Пане Картер, я намагалася додзвонитися до тебе, але твоя лінія була зайнята, - сказала вона. «Одна жінка дала мені двадцять доларів за те, що я обіцяв подзвонити вам і передати вам повідомлення. Вона втекла звідси так швидко, що не встигла зателефонувати собі.


"Що таке


повідомлення електронної пошти? »- Запитав я, знаючи, ким має бути ця дама.


«Вона просто сказала мені, щоб я сказав тобі, що Кенді сказала зателефонувати тобі і сказати, що хтось – я просто не пам'ятаю ім'я, вона так поспішала, що я не спіймав – у будь-якому випадку, хтось поїхав, і вона збиралася щоб спробувати піти за ним, і вона зателефонує вам пізніше. Це щось означає для вас, містере Картер?


"Звичайно", - сказав я їй. "Це означає багато. Ви випадково не бачили, куди вона пішла?"


Ні, не знав. Усе сталося так швидко, що я навіть не подумав подивитися. Вона просто схопила олівець зі стійки тут, біля каси, записала ваше ім'я та номер телефону, дала мені двадцятидоларову купюру та поїхала».


"Велике спасибі", - сказав я, знову запитавши її ім'я та адресу і записавши це. "Через день або близько того вам поштою прийде ще двадцять доларів".


Вона наполягала на тому, що цього немає необхідності, а потім попросила мене утримати лінію. Я чув, як вона розмовляє з кимось, перш ніж вона повернулася до телефону і сказала мені: «Містер Картер, одна з дівчат, яка працює зі мною тут, спостерігала за дамою, коли вона виходила з магазину. Вона каже, що бачила, як вона сідала у таксі, і воно швидко полетіло».


Я подякував їй ще раз, потім повісив трубку і зателефонував Хоку, щоб повідомити про останні зміни. Він вирішив попросити окружну поліцію передати по радіо сигнал про всі автомобілі, щоб вистежити лімузин Шеріми. Я порадив, якщо машину помітять, не зупиняти, а спробувати тримати її під наглядом, доки вона не зупиниться. Він наказав, а потім сказав: «Що ви думаєте про це, N3?».


«Я думаю, що Абдул, мабуть, бачив, як Кенді дзвонила з цього бутіка, і зрозумів, що його плани мають бути змінені. Він повинен знати, що вона допомагає комусь приховати зникнення Шеріми, і, мабуть, вважає, що це я. Тобто, якщо він мав якесь відношення до її викрадення.


І його зліт у такий спосіб робить його очевидним. Я припускаю, що він, мабуть, прямує туди, де вони тримають Шеріму. Якщо вона ще жива. Я сподіваюся, що районна поліція скоро зловить його. Є якісь відомості про кемпери VW? »


"Поки що нічого", - похмуро сказав Хоук. «Я передзвоню, якщо щось отримаю. У будь-якому випадку тобі доведеться почекати там, якщо міс Найт зателефонує.


"Я знаю", - похмуро сказала я, відчуваючи себе смиренною і вічно чекати у своїй кімнаті. «Я просто сподіваюся, що вона не спробує зіграти роль детектива і не підійде до нього надто близько. Думаю, можна з упевненістю припустити, що вона все ще десь іде його слідом. Якби вона втратила його, вона сама зв'язалася б зі мною».


Хоча зовсім недавно я почав відчувати роздратування через те, що мій телефон постійно дзвонить, тепер я сподівався, що він знову задзвонить після того, як Хоук повісить трубку. Цього не сталося, і я сидів і дивився, як секунди перетворюються на нескінченні хвилини, знаючи, що, як тільки вони почнуть перетворюватися на годинник, скоро настане час, коли я мав запросити Шеріму в будинок державного секретаря для її розмови по радіо з Шахом. Хасан. І знаючи також, що якщо ми не зберемо цю дату, весь світ може почати розвалюватися на частини у вигляді вибухів, що поширяться від Близького Сходу до околиць космосу.


На той час, як Кенді зателефонувала відразу після чотирьох, я встигла трохи подрімати від пишного килимового покриття Уотергейта. За цей час Хоук двічі дзвонив із гнітючими повідомленнями про те, що ні кемпер убивць, ні лімузин Шеріми з водієм не виявлено. Я міг зрозуміти, що лімузин важко знайти серед тисяч державних і приватних осіб у Вашингтоні, але кемпер мало бути легшим, якби він не був захований десь до того, як бюлетень потрапив до мережі поліції.


Слова Кенді ринули, як вода з прориву греблі; вона навіть не дочекалася, поки я відповім на її запитання:


«Нік, це Кенді. Ти отримав моє повідомлення? Абдул поїхав, я схопив таксі і пішов за ним. Ми були всюди. Це коштувало мені п'ятнадцяти доларів, бо таксист сказав, що йому не слід цього робити. Так чи інакше, Абдул припаркувався приблизно за квартал від посольства Адабіан і просто посидів там якийсь час, потім вийшов чоловік, якого я не впізнав, і сів у машину, і вони поїхали. Я пішов за ними, і вони якийсь час їздили колами, а потім...


"Цукерки!" Я нарешті зміг прорватися в потік пояснень, коли вона зупинилася, щоб перевести дух. "Де ти зараз?"


«У коледжі Святого Іоанна», – недбало відповіла вона, а потім, коли я недовірливо повторила це ім'я, вона продовжила: «Я прийшла сюди, щоб скористатися телефоном. Вони дуже люб'язні і дозволили мені використовувати один без оплати після того, як я сказав, що це терміново. Дама сказала...


Коли я знову закричав «Кенді» і зажадав, щоб вона розповіла мені, де Абдул, вона знову образилася, сказавши: «Нік, це те, що я намагався тобі сказати. Він у будинку приблизно у кварталі звідси, на Військовій дорозі. Вона сказала, що охоронець Шерими пригнав лімузин прямо в гараж за будинком. «Я побачив його, бо таксист дуже повільно проїхав повз, коли побачив, як Абдул звернув на під'їзну доріжку. Я попросив його випустити мене на наступному кутку,


на Юта-авеню, потім я пройшов назад повз будинок, але, думаю, він і людина з посольства вже увійшли всередину».


"Нік, ти думаєш, Шеріма може бути там?"


"Це саме те, що я хочу дізнатися", - сказав я їй, питаючи адресу на Військовій дорозі.


Вона дала мені його, а потім сказала: "Нік, ти сам виходиш чи збираєшся відправити поліцію?" Коли я сказав їй, що буду в дорозі, як тільки зможу спуститися вниз і сісти в таксі, вона сказала: Це добре. Шеріма може зніяковіти, якщо приїде поліція і зчиниться шум.


Я б розсміявся, якби не було такої серйозної ситуації; всього за кілька годин до цього Кенді була повністю за те, щоб викликати армію, флот і будь-кого ще, щоб допомогти знайти Шеріму, але коли стало зрозуміло, що колишню королеву могли знайти, вона була стурбована захистом репутації свого друга та роботодавця. .


«Не хвилюйся, – сказав я їй. «Я постараюся, щоб ім'я Шерими не згадувалося у газетах. А тепер почекай мене у школі. Як звати знову? Коледж Святого Іоанна…» Я проігнорував її протест, що вона хотіла, щоб я забрав її і взяв із собою в будинок, натомість наполягаючи: «Роби, як я кажу. Я не знаю, що починають Абдул та його друг, але можуть бути проблеми, і я не хочу, щоб ти завдав біль». Краще, щоб вона поки не знала, скільки чоловіків уже померло того дня, і що майже напевно за ними підуть інші. «Я прийду за тобою, як тільки зможу. А тепер мені час починати». Я повісив слухавку, перш ніж вона змогла продовжити сперечатися.


Перед злетом мені треба було зателефонувати ще раз. Хоук слухав, як я розповідав йому те, що повідомила Кенді, потім сказав: «Людина, яку він підібрав у посольстві, може бути Мечем, N3». Коли я погодився, він продовжив: «І я дізнався про цю адресу на Військовій дорозі. Це те, що ЦРУ іноді використовує як «притулок». Я думав, що ми були єдиними, окрім ЦРУ, хто знав про це, але очевидно, що у ворога також є досить добрі джерела розвідки. Ти розумієш, що, мабуть, збирається зробити Меч, Нік?


«Ось де «Срібний сокіл» буде знайдено мертвим», – сказав я. І буде безліч доказів того, що вона працювала на ЦРУ і була вбита, коли вона погрожувала викрити змову свого колишнього роботодавця в Адабі. Але хіба ЦРУ не тримає когось у своїх приміщеннях увесь час? »


"Я так думаю. Але Меч, не вагаючись, вбиває всіх, хто стоїть на заваді його планів. І якщо, як каже міс Найт, він і цей бідолашний увійшли прямо в будинок, вони, ймовірно, вже вчинили своє вбивство.


"Я вже їду, сер", - сказав я йому. Поки ми розмовляли, я перевіряв свою карту і прикинув, що мені знадобиться близько двадцяти п'яти хвилин, щоб дістатися адреси на Військовій дорозі. Хоук сказав, що надішле за мною резервну групу якнайшвидше. Більшість місцевих агентів перебували у польових умовах, намагаючись вистежити кемпер VW та його смертоносну команду, але він сказав, що негайно направить команду на мою допомогу. Однак я знав, що це завдання майстра вбивств, і попросив його проінструктувати своїх людей стримуватись, якщо не буде абсолютно впевнений, що мені потрібна допомога.


Він сказав, що передасть необхідні накази, потім побажав мені успіху - чого він зазвичай не робив - і перервав зв'язок.

Розділ 10


Коли я вийшов з кімнати, щось тверде врізалося мені в спину, і холодний рівний голос м'яко сказав: «Спустімося на службовому ліфті, містере Картер… Ні, не повертайтеся». Наказ був виконаний ще одним ударом у хребет. «Це магнум. ".


У мене не було можливості попередити оператора, коли він відчинив двері службового ліфта. Блекджек одразу ж повалив його на підлогу машини. Незадовго до цього я відчув, що тиск у спині на мить ослаб, і, дивлячись на розбите чоло оператора, я зрозумів, що мій викрадач переключив Магнум у ліву руку, залишивши праву вільну, щоб ударити людину. .


Виконуючи наказ, я затягнув ліфтера в найближчу шафу білизни і зачинив перед ним двері, сподіваючись, що його буде знайдено вчасно, і медична допомога допоможе. Ця дія дозволила мені побачити людину, яка тримала великий пістолет, спрямований на мене, поки я працював. Це був ще один араб, нижчий на зріст і міцніший за того, хто помер на балконі з моїм ножем у горлі. Він знову поміняв руки з пістолетом на досить довгий час, щоб узяти ключ від білизняної шафи економки, яку, на щастя для її цілей - або, можливо, за домовленістю - було залишено в замку шафи для білизни. Він був знавцем шкіряного соку. Удар зламав ключ у замку, переконавшись, що виявлення його пошарпаного вмісту буде відкладено ще довше.


«Тепер спустимося до підвалу, містере Картер.


- сказав мій кремезний товариш. «Просто увійдіть прямо до ліфта, обличчям до задньої стіни… Цього достатньо… Тепер просто нахилиться вперед від талії та притисніть руки до стіни. Ви бачили, як поліція обшукує ув'язнених, містере Картере, так що ви знаєте, що робити… Правильно, і не рухайтеся.


Ми мовчки спустилися на нижній рівень Уотергейту. Пролунав зумер, що означає, що на декількох поверхах були натиснуті кнопки для подачі сигналу про пікап, але машина була переведена на ручне керування, і араб не зупинявся. Коли двері нарешті відчинилися, мені вже було дано інструкції для виходу: розвернутися, руки з боків, вийти прямо з машини і повернути ліворуч. Якщо хтось чекає, просто пройдіть повз, ніби нічого не сталося. Якщо я зроблю щось, що викличе підозри, я й кілька невинних загинуть.


У підвалі ніхто не чекав, але коли ми йшли коридорами, що вели до гаража Уотергейта, на нас з цікавістю дивилися двоє чоловіків в уніформі відділу обслуговування готелів. Щоб врятувати їхнє життя, я вдав, що дружелюбно розмовляю з людиною, яка стояла поруч зі мною, його пістолет тепер встромився мені в ребра з кишені піджака. Очевидно, вони вирішили, що ми - керівники готелю чи гості, які заблукали в пошуках гаража, і пройшли повз нас, нічого не сказавши.


«Відмінно, містере Картер», - сказав мій ввічливий викрадач, коли ми опинилися поза чутністю пари. Він знову відступив за мною, даючи вказівки, які зрештою привели нас до віддаленої частини гаража. Там було припарковано лише кілька машин, плюс кемпер Volkswagen. Не дивно, що його не помітили патрулі. Зі мною араб, мабуть, десь висадив своїх товаришів, потім поїхав прямо в гараж Уотергейта і чекав біля моїх дверей майже з того моменту, як почалося полювання на них.


Автоматично я попрямував до кемпера, і араб правильно зрозумів мої дії. «Отже, ви знаєте про це, містере Картер. Ми були певні, що ви це зробите. Ось чому мене послали по вас. Однак ми будемо використовувати машину, яка припаркована поряд із Volkswagen. Він тут минулої ночі. Один із наших чоловіків так і не повернувся до нього після відвідин даху. Я певен, ти знаєш чому.


Я не відповів, але мій балакучий друг, очевидно, не очікував відповіді, бо продовжив: «Підйдіть прямо до задньої частини Веги, містере Картер. Ви знайдете, що багажник відкритий. Просто підніміть його і повільно заберіться усередину. Навколо нікого немає, але все одно я не хотів би стріляти з цієї рушниці в гаражі. Звук буде досить гучним, і якщо хтось прийде із розслідуванням, його теж доведеться вбити».


Я майже дістався багажника «Веги», коли бойовик, очевидно, зрозумів, що припустився серйозної помилки, і відразу ж її виправив. «Стійте, містере Картер. А тепер нахилися до кришки багажника. Я візьму пістолет. Добре, ти можеш знову встати та відкрити багажник… Якщо ти просто сядеш і влаштуєшся зручніше, ми поїдемо.


Згорнувшись у тісну каюту, я переконався, що моя голова знаходиться якнайдалі під навісом, при цьому ноги притискаються до отвору. Поки я стискався, араб продовжував спрямовувати Магнум мені на думку; потім, коли я, здавалося, влаштувався, він відступив і потягся до кришки скрині. Коли він почав спускатися, я не зводив очей з його тіла, щоб переконатися, що він не рушив далі. У той момент, коли я знав, що його погляд на мене буде повністю перекритий майже закритою кришкою скрині, я вдарив обома ногами, приклавши всю силу своїх згорнутих ногами до удару.


Кришка скрині підстрибнула вгору, щось урізалася і продовжувала йти. На той час, як я зміг бачити, я виявив, що дивлюся на гротескно викривлене обличчя на голові, яка була відкинута назад, що здавалося неможливим кутом. Невидимі очі, які вже почали тьмяніти, дивилися на мене з-за нижніх країв очних ямок. Рука, що тримає великий Магнум, мимоволі сіпнулася у бік багажника машини, але нервова система так і не передала цим замороженим пальцям сигнал спустити курок.


Коли я перекинув одну ногу через край скрині і почав вибиратися, араб, що вмирає, раптово впав назад, окоченівши, як дошка. Його потилиця спершу вдарилася об бетонну підлогу гаража і з гучним тріском сіпнулася вперед. Тільки коли я нахилився, щоб витягти свій Люгер з-за пояса людини, яка тримала мене в полоні, я зрозумів, що сталося, коли я закрив кришку скрині вгору. Його лезо, як лезо гільйотини, що затупилося, потрапило йому під підборіддя, відкинувши голову назад з такою силою, що зламало шию.


Обшукавши його кишені, я знайшла два комплекти ключів від машини. На одному кільці була бирка з тим самим номером: кемпер VW і назвою агентства з оренди автомобілів. Я спробував один з ключів на іншому кільці у багажнику Vega, та це спрацювало. Це було переконливим доказом того, що ця людина була з тим, кого я зарізав.


на балконі Шеріми минулої ночі. Мені було цікаво, хто ще міг бути поруч із тим, що мало бути завданням викрасти колишню королеву. Чи міг Меч бути на даху готелю? Чи був той, кого я вбив випадково, коли Кенді запанікувала і вдарилася мені по руці, намагаючись сказати мені це, не кажучи ні слова, оскільки він продовжував закочувати вгору?


Не було часу перевіряти «фольксваген», і я не хотів, щоб хтось раптово застав мене з трупом у гаражі. Я кинув його в багажник Веги, закрив кришку, що забрала його життя, і сів на місце водія. Якого біса, це заощадить проїзд на таксі AX до Мілітарі-роуд і на один труп Хоуку буде менше, якщо він повинен буде організувати виїзд з Уотергейту.


Через двадцять хвилин після того, як я заплатив за паркування Vega - квиток був проштампований майже шістнадцятьма годинами раніше о першій ночі. - Я проїжджав за адресою, яку хотів на Військовій дорозі. На щастя, більшість машин окружної поліції того дня зосередилися на полюванні за кемпером VW, не турбуючись про порушників світлофора чи спідерів, тож я їхав швидко і без зупинки. Я повернув за наступний кут і припаркувався. Повертаючись до перехрестя, я помітив велику групу невисоких будівель на пагорбі через вулицю і вирішив, що це, мабуть, земля коледжу Святого Іоанна, де мене мала чекати Кенді. Я повернув за ріг і швидко пішов назад на Військову дорогу, не бажаючи ризикувати і пояснювати якомусь послужливому перехожому, що я знаю, що на цій стороні вулиці не повинно бути паркування і що її не повинен бути простір з іншого боку, і що я поспішав.


Проїжджаючи повз, я кинув швидкий погляд на будинок, де Кенді сказала, що Абдул і людина, яку я підозрювала, був Мечем, що проник усередину. Здавалося, він вписувався в квартал із червоної цеглини, багаторівневих ранчо. Вік, ймовірно, від двадцяти до двадцяти п'яти років, влітку затінений деревами, він був оточений живою огорожею, якій дозволили вирости досить високо, щоб закривати огляд випадковим перехожим, але не є очевидною гарантією конфіденційності. . Пролом у передній огорожі стався на під'їзній доріжці, яка вела до гаража на дві машини в задній частині будинку. До вхідних дверей вела кам'яна доріжка. Зовні він виглядав як будинок помірковано забезпеченої сім'ї.


Якби ЦРУ керувало своїми «притулками» так само, як AX, цей образ респектабельності ретельно культивували б постійні мешканці будинку. Хоук зазвичай призначав по два агенти в кожну з притулків, які ми використовували для таємних зустрічей, або для приховування ворожих агентів, які «повернулися» доти, доки для них не буде встановлено нову особу, або як пункти відновлення пораненого персоналу. . Місцеві агенти, зазвичай чоловік і жінка, які зображають подружню пару, повинні бути доброзичливими зі своїми сусідами, але не настільки товариські, щоб люди по сусідству несподівано зателефонували. Хоук любить створювати свої притулки у житлових районах, а чи не у віддалених районах, більш відкритих для раптового нападу. І здавалося, що ЦРУ адаптувало аналогічну установку принаймні у тому, що стосується вибору районів.


Я пройшов повз будинок і підійшов до дверей сусіднього будинку. Вона відкрилася за мить після того, як я зателефонував, але тільки наскільки дозволяв ланцюг. Сивий жінка сунула носа в отвір, коли морда німецької вівчарки висовувалася на мене. Жінка запитала приємно, з легкою підозрою: "Так?" Пастух нічого не сказав, але висловив свої підозри чіткіше з глибоким гарчанням. Вона заспокоїла його: «Тихіше, Артуре!»


«Вибачте, - сказав я, - але я шукаю ДеРозов. Я не знаю точного числа, але вони повинні жити на Військовій дорозі, неподалік Юти, і я подумав, можливо, ви їх знаєте.


«Ні, я не впізнаю це ім'я. Але за останні кілька років по сусідству з'явилося багато нових людей».


"Це молода пара", - пояснив я. «Вона блондинка, років тридцяти, та Оги приблизно того ж віку. Він великий хлопець; ви обов'язково помітите його, тому що він близько шести футів чотири дюйми і важить близько двохсот сорока фунтів. Так, вони ведуть кемпер VW».


Вона похитала головою, поки я не згадав про кемпера, потім на її обличчі промайнула тінь впізнавання. «Ну, – нерішуче сказала вона, – по сусідству живе мила молода пара. Вони там близько року, але я не впізнав їх, окрім як привітатись. Але я певен, що вони не твої друзі. Вона не блондинка, а він не такий вже й великий. Можливо, цей хвіст, але з тонкою стороною. Єдине що… "


"Так?" – наполягав я.


"Ну, я помітила, коли сьогодні вранці поїхала з чоловіком на автобус, щоб піти на роботу, що там на під'їзній доріжці стояв кемпер Volkswagen".


"Котра це була година?"


- Думаю, без чверті вісім або близько того, відколи ми зазвичай їдемо.


"Я зараз не помітив там нікого", - сказав я. «Ви випадково не


побачили, як він піде? "


«Власне, так. Я саме виходив за двері пізніше вранці - мабуть, був опівдні або, можливо, опівдні тридцяти - коли побачив, як вони від'їхали і поїхали. Я збирався відвідати друга на Легейшн-стріт, і ...


"Ви бачили, хто там був?" – перебив я. "Можливо, це були мої друзі".


Ні, не знав. Його вже не було до того, як я спустився на тротуар, і, схоже, вони поспішали. Мені шкода."


Я був майже певен, куди прямував «Фольксваген» та його команда вбивць; Вони мали побачення на Канал-роуд, яке було поспіхом призначено телефонним дзвінком. Я подякував жінку за її допомогу і сказав, що, можливо, спробую по сусідству, на випадок, якщо люди в кемпері були моїми друзями, зателефонувавши іншому сусідові. Пастух знову загарчав, коли я повернувся, щоб піти, і він мало не схопився за морду, коли вона зачинила двері.


Недбало прогулюючись під'їзною доріжкою до притулку ЦРУ, я продовжував обходити будинок до гаража. Його відкидні двері виявилися незачиненими, і я зрушив її вгору на добре змащених петлях. Лімузин Шерими все ще стояв там, поруч із «мустангом», який, як я вважав, належав постійним мешканцям будинку. Тихо зачинивши двері, я перейшла на невеликий внутрішній дворик ранчо. Там стояв візок для барбекю, що заіржавів через те, що виділявся серед зимових снігів.


"Не все так добре, хлопчики", - подумав я. Справжні домовласники зберігали б барбекю у гаражі на зиму.


Двері з сіткою були замкнені, але, злегка піддягаючи вістрям стилету, змусила їх відчинити. Задні двері теж були замкнені. Моя пластикова картка American Express відсунула болт і, утримуючи її на місці, я спробував повернути ручку іншою рукою. Він повернувся, і двері відчинилися. Я повернув кредитну картку до свого гаманця, перш ніж штовхнути двері ще далі, і з полегшенням виявив, що на ній немає ланцюгової клямки.


Швидко увійшовши всередину, я опинився на кухні. Коли я озирнувся, в хаті було тихо. Страви, ймовірно, після сніданку, були вимиті і складені в сушарці поряд із раковиною. Я навшпиньки пройшов у їдальню, потім у вітальню. Внизу ніде був ознак боротьби. Потім, коли я збирався піднятися на половину сходового прольоту, який, очевидно, вів у спальні, мою увагу привернула невелика дірка в штукатурці на стіні поряд зі сходами. Знову використовуючи вістря стилета, я викопав кулю у стіні. Це було схоже на 38-й калібр, розплющений у штукатурці. Нахилившись, я оглянув дешевий східний плед, що покривав підлогу перед входом.


У візерунку майже загубилася малинова пляма. Хтось відчинив вхідні двері і був застрелений, вирішив я. Ймовірно, від 38 з глушником. У маленькому фойє був гардероб. Я виявив, що двері були замкнені, і це було досить незвичайно, щоб мені захотілося подивитися, що там усередині. Спробувавши кілька відмичок, я знайшов той, який повертав простий замок.


На підлозі туалету під пальто валялося тіло чоловіка. На трупі були капелюх і пальто, і я міг сказати, що він був високим, коли його коліна були складені вдвічі, щоб втиснути його в обмежений простір. Відсунувши капелюх, що знітився йому на обличчя, я побачив, де куля потрапила йому в ліве око. Так багато для половини «гарної молодої пари по сусідству». Очевидно, він збирався вийти з дому, коли хтось підійшов до вхідних дверей, і він припустився фатальної помилки, не скориставшись вічком, щоб побачити, хто знаходиться зовні, перш ніж відкрити його. У того, хто там стояв, був напоготові пістолет із глушником, і він вистрілив, як тільки двері відчинилися, потім упіймав свою жертву і обережно опустив її на килим на підлозі, так що «дружина» мертвого навіть не дізналася, що сталося.


Я вирішив, що вона теж має бути десь у хаті. Люди Меча не ризикнули б виносити труп. Взявши Люгера, я піднявся сходами на верхній рівень. У тиші, що панувала в хаті, легкий скрип сходів, покритих килимом, здавався гучним. Праворуч від мене нагорі сходи були відчинені двері до спальні. Я ввійшов і виявив, що там пусто. Я швидко підійшла до шафи. У ньому був чоловічий одяг і нічого більше. Швидко перевернувши покривало, я зрозумів, що під ліжком нічого немає, тому я повернувся в хол і повільно відчинив двері з того ж боку. Це була ванна кімната - порожня. В аптечці над раковиною лежали чоловічі туалетні приналежності та бритва. У мертвого внизу, мабуть, була хвороба шлунка; На одній із полиць стояли пляшки з антацидами. Що ж, його більше не турбує.


Пройшовши через хол, я пройшов через ще одне відчинене двері до кімнати, яка, як я здогадувався за її розміром, була головною спальнею будинку. Жінка, на яку я полював, була акуратною; одяг був акуратно розкладений на вішалках, а його взуття - у коробках, складених чаркою на підлозі великого подвійного туалету. Зважаючи на все, вона та її партнер зберегли суворо ділові відносини, незважаючи на те, що прожили разом близько року. Тільки один із двох


постільні подушки були пом'яті. Раптом мене осяяло, що простирадло на ліжку заправлено лише з одного боку. Вона, мабуть, вигадувала, коли бойовик піднявся на другий поверх.


Впавши на коліна, я зазирнув під ліжко. Сліпі очі дивилися на мене з обличчя, яке, мабуть, було гарним до того, як куля відірвала частину щелепи, забризкавши кров'ю довге чорне волосся, що розсипалося віялом по підлозі. На ній був стьобаний жовтий халат, і його передня частина була вкрита запеклою кров'ю в тому місці, де вона потрапила в другий постріл.


Я кинув покривало і піднявся на ноги. Швидко пройшовши через решту верхнього поверху, я перевірила третю спальню та головну ванну кімнату, що ще більше свідчило про охайність економки ЦРУ. Сховавшись за чаркою рушників у шафі для білизни, я виявив потужне двостороннє радіо, налаштоване на частоту, яку я дізнався як належну ЦРУ. Ймовірно, він працював лише тоді, коли використовувався безпечний будинок. Не було потреби у прямому контакті з надсекретним штабом розвідувального управління неподалік Ленглі, штат Вірджинія, за винятком таких випадків. Я клацнув перемикачем приймача, але з телевізора не було шуму. Обмацавши за шафою, я підняв деякі дроти, які були висмикнуті та перерізані.


Спустившись униз, я зупинився в передньому вестибюлі і уважно прислухався, чи не почув якийсь звук, який міг вказувати на Меч і Абдул Бедаві, сподіваюся, Шеріма і, можливо, двоє з трьох убивць із кемпінгу все ще були в хаті. Тільки цокання старого вуличного годинника Сета Томаса на буфеті в їдальні порушувало тишу.


Я навшпиньки повернувся на кухню і знайшов двері, які повинні були вести в підвал. Я перевірив ручку і виявив, що вона розблокована, тому відкрив її. З щілини почувся легкий гул, але я не почув людських звуків сходами в десять сходинок, коли широко відчинив двері.


Однак світло в підвалі горіло, і внизу я бачив підлогу, вкриту лінолеумом. Коли я повільно спускався сходами, біля дальньої стіни з'явилася пральна машина. За сходами було вимкнено масляний пальник та водонагрівач. Майже біля підніжжя сходів я різко зупинився, раптово усвідомивши, що відкрито лише третину підвалу; "Можливо, менше", - вирішив я, згадуючи безладні кімнати нагорі.


Решта підвалу відрізана стіною з бетонних блоків. Стіна, очевидно, була додана через багато часу після того, як будинок був збудований, тому що сірі блоки були набагато новішими, ніж ті, що утворювали інші три сторони тієї області, до якої я увійшов. Швидко оцінивши розмір самого будинку, я підрахував, що ЦРУ створило потаємну кімнату чи кімнати загальною площею близько півтори тисячі квадратних футів. Таким чином, це була найбезпечніша частина притулку, де могли сховатися друзі або вороги, які потребують захисту. Я припустив, що інтер'єр, ймовірно, теж звукоізольований, тож якби хтось там ховався, його присутність не видала б жодного шуму, якби сусіди несподівано відвідали місцевих агентів.


Моє припущення, що жоден звук не проникає крізь стіни та стелю секретного притулку, переконало мене, що Шеріма та її викрадачі теж були всередині. Я підозрював, що чогось чи когось чекав, але не знав, що й когось. Звичайно, не через якийсь сигнал по радіо нагорі, тому що його корисність була порушена тим, хто перерізав дроти. Однак був добрий шанс, що повідомлення Адабі – «Меч готовий вразити» – було передано звідси до того, як радіо було виведено з ладу.


Схоже, не було жодного входу в обшите бетоном кімнату, але я підійшов до стіни, щоб розглянути ближче. ЦРУ створило чудову ілюзію; мабуть, коли знадобилося б пояснення надзвичайно маленького підвалу, якби «молодій парі» довелося допустити до підвалу лічильників лічильників чи ремонтників, вони, можливо, сказали б, що люди, у яких вони купили будинок, ще не закінчили будівництво. погріб через відсутність коштів, і щойно закрили частину розкопок, що залишилася. Я майже чув, як гарненька жінка з волоссям кольору воронова крила говорила цікавому представнику електричної компанії: «О, ми колись закінчимо це самі, коли буде легше отримати іпотечні гроші. Але ми так добре купили будинок, бо у ньому не було повноцінного підвалу».


Ближче до найдальшої точки стіни від сходів я знайшов те, що шукав. Невелика тріщина в блоках окреслювала ділянку приблизно сім футів заввишки і, можливо, тридцять шість дюймів завширшки. Це повинні були бути двері у все, що лежало за її межами, але як вони відчинилися? Яскраве світло від незатінених лампочок над головою давало багато світла, поки я шукав якийсь перемикач або кнопку, яка відчинила б приховані двері. На самій стіні такого пристрою начебто не було, тому я почав оглядатись в інших частинах підвалу. Я мав швидко потрапити до цих дверей; час підтискав.


Я шукав десять неприємних хвилин, але нічого не знайшов. Я якраз збирався почати натискати на


звичайні бетонні блоки в стіні, сподіваючись, що один з них може бути ключовим. Коли я відступив до потайних дверей, я минув одну з великих опорних балок і краєм ока побачив те, що весь час було переді мною – вимикач світла. Але що ввімкнув цей перемикач? Той, що нагорі сходів у підвал, очевидно, контролював лише дві лампочки, і вони вже горіли.


Я перевірив проводку, яка вела від вимикача. Можливо, це якось пов'язане з обладнанням для прання або пальником. Натомість дріт йшов прямо до стелі і перетинав крапку біля тріщини, що позначає вхід до секретної кімнати. В одній руці я тримав люгер, а інший клацнув вимикачем. На мить нічого не сталося. Потім я відчув легку вібрацію підлоги під ногами і почув приглушений скрегіт, коли частина стіни почала розгойдуватись назовні на добре змащених шарнірах, очевидно, від електричного двигуна десь за нею.


Зі зброєю в руках я зробив крок у отвір, як тільки воно стало досить широким, щоб впустити мене. Сцена, яка зустріла мене, могла б змагатися з обкладинкою одного із старих журналів для публіки.


До далекої стіни навпроти мене була прив'язана Шеріма. Вона була повністю оголена, але я не мав часу оцінити пишні вигини її крихітної фігури. Я був надто зайнятий, дивлячись на чоловіка, що стояв поруч із нею, і прикриваючи решту в кімнаті своїм «Люгером». Абдул стояв поруч із Шерімою, і за виразом її обличчя я міг сказати, що він робив щось огидне, що було перервано моїм прибуттям. За столом на великому відкритому просторі, створеному ЦРУ, сидів добре одягнений араб, який, на мою думку, був тією людиною, яку Абдул підібрав у посольстві Адабії - тим, кого ми з Яструбом порахували Мечем. . Очевидно, він працював над якимись паперами; він відірвав голову від паперів і витріщився на мене і пістолет.


Два інші араби відпочивали в іншому розі притулку. Один сидів на ліжку, що зазвичай використовується тимчасовими гостями ЦРУ. Поруч із ним лежала автоматична гвинтівка. Його близнюк перебував у руках останнього із цієї групи мешканців урядового притулку. Він почав піднімати гвинтівку, коли я зайшов до кімнати, але зупинився, коли дуло мого пістолета повернулося в його бік. Ніхто з них, здавалося, не здивувався, побачивши мене, крім Шеріми, очі якої розширилися спочатку від подиву, а потім відзначили збентеження через її наготу. Я був певен, що на мене чекали, коли Абдул заговорив:


«Входьте, містере Картер, - сказав він, все ще чемно, навіть у такій напруженій ситуації, в якій він опинився. - Ми чекали на ваше прибуття. Тепер мій план виконано».


Назвавши це його планом, я на мить здивувався. Ми з Хоуком помилялися. Людина, яка грала охоронця Шеріми та шофера чиновника посольства Адабії, була Мечем, а не тим, хто був його пасажиром. Я дивилася на Абдула тепер, наче дивилася на нього вперше. Потім краєм ока я помітив рух із боку кімнати, де двоє чоловіків застигли на місці. Я натискав на спусковий гачок, хитаючи головою, і куля з «люгера» потрапила арабу з автоматичною гвинтівкою у скроню, коли він повернувся, щоб спробувати направити стовбур на мене. Він був мертвий до того, як упав на підлогу слідом за своєю гвинтівкою, що випала з його рук.


"Не намагайся", - попередив я його товариша, який почав тягтися за пістолетом поряд з ним на ліжку. Я не був упевнений, що він розуміє англійську мову, але йому, мабуть, не важко було інтерпретувати тон мого голосу або мої наміри, тому що його руки звивалися назад і вгору до стелі.


«У цьому не було потреби, містере Картер, – холодно сказав Абдул. «Він би не стріляв у тебе. Це не входило до мого плану”.


"Сьогодні він без вагань використав цю штуку", - нагадав я Мечу. "Чи вбивство цих трьох було частиною твого плану?"


"Це було необхідно", - відповів Абдул. «Мені майже настав час приїхати сюди – і вони надто уважно стежили за мною, щоб зробити це, не розкриваючи, де мої люди тримають Її Високість». Останнє було сказано з глузуванням, коли він трохи повернувся до Шеріми. «Чи були вони гарною компанією, міледі?» Він сказав ці останні слова тоном, який змусив їх здаватися бруднішими, ніж усе, що він або два його головорізи могли зробити з красивою зв'язаною бранкою, і рум'янець, що розтікався з її обличчя по голому горлу і грудях, сказав мені, що вона випробування було як розумовим, і фізичним.


Шеріма все ще не розмовляла з того часу, як я відчинив секретні двері і ввійшов до потайної кімнати. У мене було відчуття, що вона була шокована або просто вийшла з нього. Або, можливо, її накачали наркотиками, окрім транквілізаторів, які їй давала Кенді, і лише зараз вона почала повністю контролювати свої почуття.


«Добре, Абдул, чи я маю сказати Сеїф Аллах?» Я сказав. Його реакцією на те, що я використав арабське слово для позначення меча Аллаха, було просто трохи вклонитися. - Зніміть ці ланцюги з її високості. Швидко.


"У цьому не буде необхідності, Абдул", - пролунав голос.


Я сказав. «Кинь пістолет, Нік, і підніми руки».


"Привіт, Кенді", - сказав я, не обертаючись. «Що вас утримувало? Я чекав, що ви приєднаєтесь до нас тут. Якби ви прибули на пару хвилин раніше, ви могли б урятувати життя одному зі своїх приятелів».


Шок від того, що її давній друг і компаньйон тримає пістолет на людині, яка прийшла врятувати її, змусив Шеріму повністю прокинутися. "Цукерки! Що робиш? Нік прийшов забрати мене звідси!"


Коли я сказав їй, що Кенді Найт була єдиною, хто уможливив захоплення її в полон, для колишньої Королеви це одкровення було занадто великим. Вона розплакалася. Зникла королівська гідність, яка хоробро підтримувала її перед мучителями. Вона була жінкою, яку зрадив хтось, кого вона любила як сестру, і вона ридала знову і знову: «Чому, Кенді? Чому?

Розділ 11


Я все ще не впустив пістолет і не підняв руки, але Абдул залишив Шеріму і підійшов, щоб забрати у мене «люгер». У той момент я мало що міг зробити, крім дозволити йому взяти це. Якщо Кенді натисне на курок на мені, не залишиться ніякої надії для жінки, яка ридає, голова якої впала на груди. Її світ розколовся на мільярд частин, і для неї забули про фізичний біль. Грубі складки, врізані мотузками на її зап'ястях і розчепірені щиколотки, більше не були такими жорстокими, як процес розпаду її життя - процес, який почався, коли вона була змушена залишити чоловіка, якого любила, та своїх дітей.


"Тепер, якщо ви просто підійдете до стіни, містере Картер", - сказав Абдул, показуючи моїм пістолетом, куди він хотів, щоб я пішов.


Щоб виграти час, я запитав його: Чому ти не дозволиш Кенді розповісти Шеріме, чому вона продала її? Тобі тепер нема чого втрачати.


"Нічого, крім часу", - сказав він, повертаючись, щоб наказати бойовику на ліжку прийти та охороняти мене. Коли чоловік узяв автомат і попрямував до мене, він зупинився, щоб подивитись на свого мертвого товариша. Лють промайнув у нього на обличчі, він загрозливо підняв гвинтівку і направив її на мене.


"Стоп!" - скомандував Абдул, все ще розмовляючи з ним арабською. «Його не можна вбивати цією зброєю. Коли все буде готове, можеш використати пістолет, яким користувалися ті, хто нагорі.


Шеріма підвела голову і запитливо подивилася на мене. Зважаючи на все, її тримали зовні, поки люди Меча не позбулися постійних агентів ЦРУ. «Нагорі мертва «мила молода пара», – сказав я їй. «Принаймні сусідка охарактеризувала їх як добрих».


"Вони були шпигунами вашого імперіалістичного ЦРУ", - прогарчав мені Абдул. «Ми знали про цей будинок якийсь час, містере Картер. Тут Селім, – продовжив він, киваючи у бік людини за столом, який повернувся до своїх документів після того, як мене знезброїли, – у цьому плані дуже допоміг. Він прикріплений до служби безпеки в посольстві, і одного разу йому довелося супроводжувати Шаха Хасана тут, коли наш уславлений монарх був у Вашингтоні, щоб отримати накази від своїх господарів із ЦРУ. Ця зустріч тривала майже шість годин, і Селім мав достатньо можливостей запам'ятати планування будинку. Для шпигунів вони були дуже розумні; Селіму навіть дозволили постояти на варті біля секретних дверей у цю кімнату і подивитися, як вона працює, поки він чекав на Хасана».


«Шах ніколи ні від кого не підкорявся!» - гаркнула Шеріма своєму колишньому охоронцю. «Я пам'ятаю, як він розповідав мені про цю зустріч, коли повернувся до Сіді Хасана. ЦРУ інформувало його про те, що відбувалося на решті Близького Сходу, щоб він міг захистити себе від тих, хто вдавався нашим друзям, поки вони будували плани відібрати у нього трон».


«Хто, окрім вас і Хасана, вірить у цю вигадку?» - самовдоволено сказав Абдул. «На той час, коли ми закінчимо, кожен в арабському світі дізнається про його зраду і про те, як він дозволив імперіалістичним паліям війни використовувати себе та свій народ. І як він став їх собакою, що біжить, завдяки тобі »


Коли на гарному обличчі Шеріми з'явився великий знак запитання, Абдул зловтішався. «О так, міледі, - сказав він, повертаючись до неї, - хіба ви не знали? Ви той, хто настільки затуманив свідомість Хасана, що він не міг визначити, що краще для його країни. Ти використав це своє зле тіло, щоб спалахнути його пристрастю, щоб він не міг бачити, хто його справжні друзі». Щоб підкреслити свою думку, Абдул простяг руку і непристойно погладив Шеріму по грудях і стегнах, поки вона намагалася ухилитися від його болісних ласк; біль від її грубих зв'язків і нудота від його варварського дотику позначилися на її обличчі одночасно.


«Потім, коли ви зробили Хасана своїм рабом кохання, – продовжив Абдул, – ви почали передавати йому накази своїх господарів тут, у Вашингтоні».


"Це брехня!" - сказала Шеріма, її обличчя знову почервоніло, цього разу від гніву, а не від збентеження через те, що її колишній слуга робив із її тілом. «Хасан думав лише про те, що краще для його народу. І ти знаєш, що це правда, Абдул. Він довіряв тобі як другу і часто довіряв тобі від того дня, як ти врятував йому життя».


Звичайно, я знаю це, Ваша Високість, - визнав Абдул. «Але хто повірить, що коли світ побачить докази, які Селім готує тут, - докази, які вже чекають, щоб їх передали могутньому шаху, коли ми повідомимо про вашу смерть від рук ЦРУ».


Шеріма ахнула. «Ви збираєтеся вбити мене та звинуватити в цьому ЦРУ? Чому шах має вірити цій брехні? Особливо якщо ви збираєтеся натякнути, що я працював на ЦРУ».


Абдул повернувся до мене і сказав: «Скажіть їй, містере Картер. Я впевнений, що ви з'ясували мій план.


Я не хотів розкривати, наскільки добре AX знав про змову Меча, тому я просто сказав: Що ж, вони можуть спробувати переконати шаха, що ви були вбиті, тому що ви вирішили розкрити операції ЦРУ в Адабі Хасану та Решту світу.


"Зовсім вірно, містере Картер!" Абдул сказав. «Я бачу, що у вас, співробітників Служби виконавчого захисту, теж є мозок. Ми припускали, що ви не більш ніж уславлені охоронці, придатні ні на що більше, ніж стояти біля посольств та консульств».


Меч не знав цього, але він відповів на велике запитання, яке було в мене в голові з тих пір, як він уперше сказав, що чекає на мене на конспіративній квартирі ЦРУ. Він явно не знав ні про AX, ні про те, хто я насправді. Я глянув на Кенді, яка мовчки стояла, все ще тримаючи в руці маленький пістолет протягом усієї розмови між Абдулом та Шерімою.


«Думаю, я мушу тебе подякувати за те, що ти сказав йому, хто я, милий, - сказав я. Її обличчя було зухвалим, коли я продовжив: «Ти досить добре використовуєш своє тіло, щоб отримати потрібну інформацію. Завдяки."


Вона не відповіла, але Абдул усміхнувся і сказав: «Так, містере Картер, вона добре використовує своє тіло». По тому, як він насміхався, коли говорив, я зрозумів, що він теж відчув принади любовних ігор Кенді. «Але у вашому випадку, – продовжував він, – на неї вплинула не неконтрольована пристрасть. Тобі як мені в гостях пригощали її насолодами - за моїми вказівками. Мені потрібно було знати, де ви вписуєтесь у картину, і як тільки вона виявила, що ви теж працюєте в уряду капіталістів, я вирішив включити вас у свої плани».


"Мені було приємно", - сказав я, звертаючись до Кенді, а не до Абдула. «Скажи мені, Кенді, людина на балконі Шеріми - це був нещасний випадок, коли ти встромила мій ніж йому в горло? Чи ти боявся, що він збирався поговорити і сказати мені, що Меч теж був на даху Уотергейта, керуючи спробою викрадення Шеріми? »


Великі карі очі відмовлялися дивитися на мене, а Кенді, як і раніше, мовчала. Однак Абдул не був таким стриманим. Задоволений тим, що його змова знищення Шаха Хасана увінчається успіхом і що ніщо не заважає йому, він, здавалося, майже готовий обговорювати всі аспекти операції.


«Це було дуже розумно з її боку, чи не так, містере Картер?» - поблажливо сказав він. «Я почув про це, коли спустився до Шериминої кімнати, щоб подивитися, що пішло не так. Саме тоді я сказав їй, щоб вона займала вас всю ніч, поки ми збігаємо з Її Високістю ... вибачте, Її колишню Високість. Уявіть собі, цей старий дурень із готельного детектива думав, що зможе нас зупинити. Він підійшов упритул і хотів знати, що я роблю біля дверей номера цієї години, виставляючи напоказ свій значок готелю, ніби я виглядаю розірваним. Він не додав очевидного - що йому не довелося б вбивати старого - врешті-решт Абдул був визнаний офіційним охоронцем Шеріми.


«До нещастя для нього, можливо, він так і думав», - сказав я. «Він справді не розумів, що відбувається, тільки те, що він мав захистити жінку від занепокоєння». Я визнав, що це була наша помилка.


Шеріма, налякана всім, що почула за останні кілька хвилин, ще раз запитала у своєї старої шкільної подруги: «Чому, Кенді? Як ти міг так вчинити зі мною? Ви знаєте, що ми з Його Високістю вас любили. Чому?


Питання нарешті дійшло до Кенді. Блискнувши очима, вона зневажливо сказала: «Звичайно, Хасан любив мене. Ось чому він убив мого батька! "


"Твій батько!" - Вигукнула Шеріма. «Кенді, ти ж знаєш, що твій батько був убитий тією ж людиною, яка намагалася вбити шаха. Ваш батько врятував життя Хасана, пожертвувавши своєю власною. А тепер зробиш це зі мною та з ним».


«Мій батько не жертвував своїм життям!» Кенді майже кричала і плакала водночас. Хасан вбив його! Він витяг мого батька перед собою, щоб урятувати своє паршиве життя, коли на нього напав убивця. Я присягнув, що зв'яжуся з Хасаном, коли дізнаюся про це, і тепер я збираюся це зробити»


«Це неправда, Кенді, - пристрасно сказала їй Шеріма. «Хасан був такий здивований, коли ця людина увірвалася до приймальні палацу і пішла за ним, що просто зупинилася. Ваш батько стрибнув перед ним і отримав ножове поранення. Потім Абдул убив убивцю».


"Звідки Ви знаєте?" Кенді відповіла їй. "Ви там були?"


"Ні", - визнала Шеріма. Ви знаєте, я був з вами в той час. Але Хасан розповів мені про це пізніше. Він відчував відповідальність за смерть вашого батька, і


те, що відповідає за вас"


«Він був відповідальний! Він був боягузом, і мій батько помер через це! Він просто не міг змиритися з тим, щоб сказати вам правду, тому що тоді ви б знали, що він теж був боягузом».


«Кенді, - благала її Шеріма, - мій батько сказав мені те саме. І він би не став брехати про щось подібне. Він був найкращим другом твого батька і ...


Кенді не слухала. Знову перервавши Шеріму, вона закричала: «Твій батько був таким самим, як мій. Спочатку людина компанії. І нафтова компанія не могла дозволити, щоб його люди знали, що Хасан боягуз, інакше вони не підтримали б його. Тоді дорогоцінну компанію викинули б із країни. Хасан збрехав, і всі, хто працював у нафтовій компанії, його підтримали».


Я спостерігав за Мечем, поки дві дівчини сперечалися, і усмішка на його обличчі викликала у мене в голові запитання. «Кенді не схожа на себе, – подумав я. Це було майже так, ніби вона повторювала історію, яку їй розповідали знову і знову. Я втрутився, щоб поставити своє запитання. «Кенді, хто розповів тобі про те, що сталося того дня?»


Вона знову обернулася до мене обличчям. «Абдул. І він єдиний, хто був там, кому не було чого втрачати, сказавши мені правду. Того дня він теж мало не був убитий цією людиною. Але він не був боягузом. Він підійшов до цього божевільного вбивці і застрелив його. Хасану просто пощастило, що Абдул був там, інакше ця людина забрав би його одразу після мого батька».


"Коли він тобі про це розповів?" Я запитав.


«Тієї ж ночі. Він підійшов до мене і спробував втішити. Він просто випадково обмовився про те, що сталося насправді, і я вирвав у нього все інше. Він змусив мене пообіцяти нікому не розповідати, що зробив шах. Він сказав, що тоді для країни було б погано, якби всі знали, що шах боягуз. То був наш секрет. Я ж казав, що всі мають секрети, Нік.


"Досить про це", - різко сказав Абдул. «Нам ще багато потрібно зробити. Селимо, як надійдуть документи? Ви майже закінчили? »


"Ще п'ять хвилин". З того часу, як я увійшов до кімнати, офіційний представник посольства заговорив уперше. «Я використав кодову книгу, яку ми знайшли нагорі, щоб підготувати звіт, в якому зазначено, що Її Високість – колишня королева – повідомила своєму начальству, що вона більше не вірить, що те, що ЦРУ зробило в Адабі, правильно, і що вона шкодує, що допомагала їм усім. цього разу. Вона пригрозила викрити ЦРУ Його Високості та світовій пресі».


"Щось ще?" - Запитав відповіді Абдул.


«Папір, який я зараз завершую, є закодованим повідомленням, в якому людям у будинку наказують позбутися Шерими, якщо вони не можуть передумати. По можливості вони повинні зробити так, щоб це виглядало як аварія. А якщо ні, то її слід застрелити, а її тіло утилізувати таким чином, щоб його ніколи не знайшли. У цьому випадку, йдеться в повідомленні, буде випущено прикриття, в якому йдеться, що вважається, що вона зникла, бо побоюється, що рух Чорного вересня забере її життя. Інший папір теж готовий».


Я повинен був визнати, що «Меч» розробив схему, яка, напевно, поставить ЦРУ – і тим самим уряд Сполучених Штатів – на одну точку з Шахом Хасаном та миром загалом. Я думав про можливі відгалуження схеми, коли Кенді раптово запитала мене:


«Нік, ти сказав, що чекаєш на мене. Звідки ти знаєш? Як я себе видав? »


«Дорогою сюди я згадала дві речі, - сказав я їй. «По-перше, те, що повідомив один із чоловіків, які йшли за вами та Абдулом у Потомак сьогодні вранці. Він дивився, як Абдул зупинився на заправці, і ви використовували телефон. Це нагадало мені, що я запитав вас, чи була у вас можливість почути, кому дзвонив Абдул, або подивитися, який номер він набирає, коли ви пізніше зателефонували мені до Уотергейту. І ви сказали, що не ходили з ним у ділянку. Але в тебе було, моя люба. Тільки ви не знали, що хтось бачив, як ви це робите, та повідомив про це».


«Отже, це були люди зі Служби виконавчої охорони, які йшли за нами, містере Картере, - сказав Абдул. «Я задумався про це, але я не мав достатнього досвіду в цій країні, щоб бути в змозі дізнатися всіх різних таємних операторів. Але я не думав, що хтось із них ризикнув підійти так близько, щоб спостерігати за нами на станції. Я думав, вони почекали за поворотом, доки не побачать, як ми знову виїжджаємо на дорогу».


"Де ви їхали досить повільно, щоб ваші люди в автофургоні досягли точки засідки", - додав я.


"Точно."


"Ти зробив два дзвінки, Абдул", - сказав я йому, і він відповідно кивнув. «Я знаю, що це було з чоловіками у цьому будинку, які тримали Шеріму в полоні – після вбивства чоловіка та жінки. Хто був іншим дзвінком… Селім? »


- Ще раз вірно, містере Картер. Я мусив сказати йому, що скоро заберу його. Після того, як ми з міс Найт розіграли нашу маленьку шараду в Джорджтауні на вашу користь, щоб вас можна було заманити сюди.


«Отже, ти повинен був зателефонувати до таксопарку», - сказав я, дивлячись на Кенді. «Ви мали замовити таксі прямо в бутику, щоб


ти міг би швидко вийти та обов'язково піти, поки ця дівчина не пішла за тобою на вулицю, щоб поставити якісь запитання».


"Вірно ще раз", - сказав Абдул, не даючи Кенді відповісти мені. Він хотів бути впевненим, що одержав всю заслугу за планування всієї установки. «І це спрацювало, містере Картер. Ви тут, як і планували».


Я хотів трохи випустити з нього повітря, тому сказав: «Насправді, саме ця історія з таксі змусила мене задуматися про Кенді та безліч збігів, у яких вона брала участь. Тільки у фільмах хтось вибігає з будівлі і одразу ж сідає у таксі. Наче герой завжди знаходить місце для паркування саме там, де йому потрібне. Так чи інакше, я згадав, що це була ідея Кенді здійснити ту невелику прогулянку Джорджтауном і що вона наполягла на тому, щоб провести вчора ніч зі мною, поки Шеріма була викрадена. Потім згадав телефонні дзвінки на заправці, і все стало на свої місця».


«Боюсь, надто пізно, містере Картер, - сказав Абдул. Він повернувся до людини за столом, який почав збирати його папери і засовувати щось – кодову книгу ЦРУ, як я здогадався – у кишеню. Ти готовий, Селіме?


"Так." Він простягнув Мечу кілька аркушів паперу, над якими працював, і сказав: «Це ті, які можна знайти в хаті». Його лідер узяв їх, потім знову простягнув руку. Селим на мить глянув на нього, потім несміливо дістав з кишені кодову книгу. «Я просто подумав, що маю подбати про це», - вибачився він. «Завжди є шанс, що коли приїде поліція, вони можуть обшукати вас, і було б нерозумно мати її у вашому розпорядженні».


"Звичайно, мій друже", - сказав Абдул, обіймаючи його за плече. «Було добре з вашого боку подумати про мою безпеку. Але я турбуватимуся про це і в той же час усуну з вашого шляху будь-яку спокусу. Є ті, хто заплатив би багато, щоб отримати цю маленьку книгу, і найкраще, щоб гроші надходили безпосередньо мені та нашому славному руху Silver Scimitar. Хіба це не так, Селіме? »


Маленький фальшивомонетник із посольства швидко кивнув на знак згоди і, здавалося, відчув полегшення, коли Меч послабив ведмежі обійми, які він обіймав за плече людини. "Тепер ви знаєте, що вам робити?"


«Я піду прямо до посольства, а потім…» Він різко зупинився, виглядав ураженим і запитав: «Яку машину я мав використати? А Мухаммед, хто мав привести сюди цього Картера? Що з ним трапилося?


Абдул повернувся до мене. «Так, містере Картер. Я хотів запитати вас про Мухаммеда. Я припускаю, що його спіткала та ж доля, що й наших друзів із Чорної визвольної армії у Джорджтауні. Та ін."


Я саме збирався відповісти йому, коли побачив запитання обличчя Кенді і вирішив, що вона нічого не знає про «інших». Згадуючи тріо японців, які чекали на нас у Грейт-Фоллс, я отримав ще одне одкровення і відклав цю ідею для використання в майбутньому. «Якщо Мухаммед – це людина, яка чекала біля моєї кімнати, вона була затримана. Він попросив мене сказати вам, що він запізниться. Дуже пізно. Насправді я не думаю, що він взагалі виживе».


Абдул кивнув головою. "Я підозрював це", - сказав він.


«Кенді, ти дивилася, коли містер Картер прибув, як я тобі сказав? Як він потрапив сюди? »


«Я бачила, як він виходив із машини, яку припаркував за рогом», - сказала вона. "Це була Вега".


«Знову ж таки, як я й підозрював», - сказав Абдул, вклонившись мені. «Схоже, ми повинні за багато відплатити вам, містере Картер, включаючи привезти сюди нашу машину, щоб Селім міг повернутися до посольства». Він простяг руку. «Можна мені ключі? Дотягнись до них дуже обережно». Він вказав на вбивцю з автоматом, і я побачив, як його палець трохи зімкнувся на спусковому гачку.


Я витягнув кільце для ключів із кишені і почав кидати його людині з гвинтівкою. «Ні! Для мене, - швидко сказав Абдул, готовий до будь-яких підозрілих дій з мого боку. Я зробив, як він сказав, потім він вручив ключі від машини своїй людині Селіму, сказавши: "Продовжуйте виконувати свої інструкції".


«У посольстві я чекатиму на ваш дзвінок. Коли це приходить, я дзвоню в поліцію і кажу, що ви подзвонили мені з цієї адреси і сказали, що знайшли її Високість убитої. Потім я передаю по радіо Його Високості, що сталося».


«І як я потрапив на цю адресу?»


«Я послав вас сюди, коли з'ясувалося, що її Високість зникла. Я згадав, що одного разу Його Королівська Високість попросила мене відвезти його в цей будинок, щоб зустрітися з деякими американцями, і подумав, що, можливо, Її Високість приїхала сюди, щоб відвідати своїх американських друзів. І я більше нічого не знаю про те, чий це будинок, або щось таке.


"Добре. Не забувай ні слова з того, що я тобі сказав, Селіме, - сказав Абдул, поплескуючи його по спині. «Іди і дочекайся мого дзвінка. Мустафа Бей забере машину пізніше і поверне її в агентство з прокату. Припаркуйте його на стоянці біля посольства і скажіть черговому, що хтось прийде за ключами". Коли Абдул клацнув перемикачем усередині укриття, схожим на той, що був на стовпі зовні, важкі двері знову відчинилися. Він сказав останнє слово своїй людині після того, як подивився на годинник "Зараз шість годин. Ви повинні бути


в посольстві за півгодини, і на той час ми повинні закінчити тут. Чекайте на мій дзвінок між шістьма тридцятьма і шістьма сорок п'ятьма. Аллах із тобою».


«І з тобою, Сеїф Аллах», - сказав зрадницький адабський чиновник, коли бетонна панель знову закрилася, запечатуючи нас у звуконепроникній кімнаті, а ми з Шеримою дивилися у вічі вірної смерті.

Розділ 12


Як тільки Селім пішов, Абдул зайнявся розміщенням своїх фальшивих записок ЦРУ. Мустафа-бей із сердитим обличчям тримав пістолет націленим на мене, лише зрідка переводячи погляд на мить, щоб кинути погляд на оголене тіло своєї колишньої королеви. Якось я знав, що це він чіплявся до неї, коли вона висіла на мотузках, які тримали її руки та ноги розсунутими. Я також був упевнений, що він і його тепер мертвий товариш, мабуть, отримали суворий наказ від Меча не ґвалтувати їхню полонянку. Будь-яке подібне сексуальне насильство виявилося б під час розтину, і я не думав, що Меч хотів такого роду ускладнень. Вбивство мало бути акуратним, ніби воно було скоєно професіоналами ЦРУ.


Я не зовсім зрозумів, як Меч пояснить різницю у часі смерті між трупами нагорі та Шерімою. Потім мене осяяло, що цих тіл у хаті не знайти. Все, що йому треба було зробити, це сказати, що він увірвався і виявив, що секретні двері відчинені, а тіло Шеріми лежить у потайній кімнаті. Він також міг сказати, що бачив, як одна чи дві людини поїхали, коли він приїхав на лімузині. Або він міг відкрити багажник "Мустанга" в гаражі, а потім сказати поліції, що хтось втік, коли він під'їхав. Логічним припущенням було б, що вбивця збирався забрати тіло Шеріми, коли її охоронець прибув туди і налякав його.


Мені було цікаво, де я вписався у його план. Тоді я зрозумів, що стану тим мерцем, який допоможе зробити історію Абдула ще більш непроникною, і я зрозумів, чому мене не повинні вбити з автоматичної гвинтівки. Я мав померти від кулі з того ж пістолета, що вбив Шеріму. Абдул міг сказати, що він привів мене до будинку, щоб шукати її, і людина, яка втекла з гаража, коли ми приїхали, зробив ще один постріл, перш ніж втік, що вразило мене. Абдул вдав, що не знав, що я зі Служби виконавчого захисту (як він тепер думав, що я був), і пояснив, що я був просто людиною, яка була дружелюбною з Шерімою, до якої він просив допомоги.


Його історія, звісно, не витримає критики у рамках офіційного розслідування. Але чи зможе уряд переконати Шаха Хасана, що наша історія не є прикриттям причетності ЦРУ до її вбивства? І будь-яке розкриття моєї істинної особистості як агента AX тільки зробило б усю ситуацію ще складнішою та підозрілішою. Зрештою, я був досить близько до колишньої королеви майже з моменту її приїзду до Вашингтона. Як це можна пояснити чоловікові, який її кохав?


Поки я думав про складність сюжету, я спостерігав Кенді. Вона сіла на ліжко і, здавалося, уникала дивитись на мене чи Шеріму. Не думаю, що вона очікувала побачити свого колишнього друга роздягненим і жорстоко пов'язаним. Я зрозумів, що сліди мотузки на її зап'ястях і кісточках повинні були бути видані як частина тортур ЦРУ, щоб спробувати змусити колишню королеву змінити свою думку про те, щоб пролити світло на її передбачувану змову на Адабі.


На той час Абдул перестав ховати фальшиві банкноти. Він підійшов до моєї охорони і почав віддавати накази арабською мовою. «Підніміться нагору і віднесіть два тіла до бічних дверей. Потім підійдіть до лімузину якомога ближче до дверей. Відкрийте багажник та завантажте їх. Переконайтеся, що ніхто не бачить, що це ви робите. Тоді повертайся сюди за Каримом. На жаль, він має їхати із капіталістичними свинями. У багажнику буде ще один пасажир, тож переконайтеся, що там є місце».


Я був єдиним, хто міг чути, що Меч говорив своїй людині, і його слова мали на увазі те, про що я не думав до цього моменту. Якщо нас із Шерімою знайдуть мертвими на місці події, то єдиним «пасажиром» багажника має бути Кенді! І я здогадався, що було на «іншому папері», який закінчив фальсифікатор Селім, і про зміст якого він уникав згадки. Я був упевнений, що в ньому Кенді зображена як сполучна ланка ЦРУ із Шерімою і, отже, із Шахом Хасаном. Ця частина плану Абдула була посилена тим фактом, що її зникнення під час смерті Шеріми виглядало б ще більш підозрілим, якби ЦРУ не змогло пред'явити її, щоб спростувати докази, сфабриковані Мечем.


Коли Мустафа пішов і масивні двері знову затихли, я сказав: «Кенді, скажи мені що-небудь. Коли ви змусили Абдула приєднатися до вас у прагненні помститися Шаху Хасану? »


"Чому? Що це означає?" Вона подивилася на мене, щоб відповісти, але знову відвернулася.


«Я думаю, це було приблизно в той час, коли стало відомо про розлучення та повернення Шеріми до Штатів, вірно?»


Карі очі пильно подивилися на моє обличчя, і вона нарешті кивнула, а потім сказала:


це було приблизно тоді. Чому?


Абдул нічого не сказав, але його чорні яструбині очі метнулися від неї до мене, поки я продовжував говорити, сподіваючись, що при цьому він був надто напружений, щоб помітити, що я більше ніколи не піднімав руки після того, як кинув ключі від машини в йому.


"Що він сказав?" Я спитав, а потім відповів на своє запитання. «Тримаю в заклад, це було щось на кшталт того, що він нарешті зрозумів, що ти маєш рацію. Цей Хасан був поганою людиною, яка насправді не допомагала своєму народу, а просто накопичувала багатство для себе та роздавала кілька шкіл та лікарень, щоб люди мовчали».


Її обличчя говорило мені, що я потрапив у ціль, але вона не була готова зізнатися в цьому навіть самій собі. «Абдул показав мені доказ цього! Він показав мені записи зі швейцарського банку. Ви знаєте, що старий добрий філантроп Хасан поклав туди понад сто мільйонів доларів? Як тобі допомогти собі, а не своїй країні? "


Шеріма знову ожила і слухала нашу розмову. Вкотре вона спробувала переконати Кенді, що вона помилялася щодо свого колишнього чоловіка. «Це не так, Кенді, – тихо сказала вона. «Єдині гроші, які Хасан колись відправляв з Адабі, – це оплата обладнання, якого потребував наш народ. Це й гроші, які він поклав у Цюріху для нас із вами.


«От як багато ти знаєш про свого дорогого Хасана», - крикнула їй Кенді. "Абдул показав мені записи, і тоді він запропонував, як ми можемо знищити його, використовуючи вас".


"Записи могли бути підроблені, Кенді", - сказав я. «Ви бачили сьогодні ввечері, який експерт Селім у подібних речах. Банківські документи було б набагато простіше створити, ніж закодовані банкноти ЦРУ».


Кенді перевела погляд з мене на Абдула, але не знайшла полегшення від сумнівів, які я вселяв йому. "Абдул не став би цього робити", - різко сказала вона. "Він допоміг мені, тому що любив мене, якщо хочете знати!"


Я похитав головою. «Подумай про це, Кенді. Хіба чоловік, який любив вас, дозволив би вам лягти в ліжко з кимось іншим – наказав би вам зробити це – як ви? »


"Це було необхідно, чи не так, Абдул?" - сказала Кенді, майже плачучи, коли вона звернулася до нього за допомогою. «Розкажи йому, як ти пояснив, що його треба тримати зайнятим на ніч, щоб ти міг забрати Шеріму, що є лише один спосіб зайняти таку людину, як вона. Скажи йому, Абдул». Останні три слова були проханням допомоги, яка залишилася без відповіді, оскільки Абдул нічого не сказав. На його обличчі застигла жорстока посмішка; він знав, що я намагаюся зробити, і йому було все одно, тому що він відчував, що вже пізно щось змінювати.


"Я не можу це купити, Кенді", - сказав я, знову повільно хитаючи головою. “Не забувай, ти вже знав, що я за людина. Ми з тобою були разом ще до того, як Абдул дізнався про мене. Він поїхав до Олександрії з Шерімою до того, як я зустрів тебе тієї першої ночі. Ви ж пам'ятаєте ту ніч, чи не так? "


«Це було просто тому, що мені було так самотньо!» Тепер вона плакала, дико дивлячись на Абдула. Зважаючи на все, вона не все розповіла йому про свою першу зустріч зі мною. «У нас із Абдулом не було можливості бути разом кілька місяців. Було так багато справ, щоб підготуватися до від'їзду із Сіді Хасана. А потім весь час, поки ми були в Лондоні, мені доводилося бути з Шерімою, бо вона поводилася як дитина. Абдул, тієї першої ночі з ним нічого не було. Ви повинні мені повірити. Просто мені хтось потрібний. Ви знаєте, який я».


Вона побігла до нього, але він позадкував, щоб не зводити зі мною очей. "Залишайся там, моя люба", - різко сказав він, зупиняючи її. «Не вставай між містером Картером та моїм другом». Він махнув пістолетом. "Це саме те, що він хоче від вас".


"Тоді все гаразд? Ви розумієте, Абдул? » Вона змахнула сльози. «Скажи мені, що все гаразд, люба».


«Так, Абдуле, - підштовхував я його, - розкажи їй усе.


Розкажи їй усе про Срібного Ятагана і про те, що ти - Меч Аллаха, який очолював найжорстокішу зграю вбивць у світі. Розкажіть їй про всіх безневинних людей-2, якими ви пожертвували, щоб спробувати взяти під свій контроль весь Близький Схід. І обов'язково розкажи їй, як вона буде наступною жертвою.


«Досить, містере Картер», - холодно сказав він, коли Кенді запитала: «Про що він говорить, Абдул? А як щодо Срібного Ятагану і як щодо мене, коли стану наступною жертвою? »


"Пізніше, моя люба", - сказав він, пильно дивлячись на мене. «Я все поясню, як тільки Мустафа повернеться. Нам ще багато треба зробити».


"Вірно, Кенді", - різко сказав я. «Ви дізнаєтесь, коли Мустафа повернеться. Прямо зараз він завантажує багажник кадилаку тілами двох людей нагорі. Потім він має повернутися за Карімом на підлозі. І ще він заощаджує місце для вас у багажнику. Правильно, Абдул? Чи ти волієш Меч Аллаха зараз, коли момент твоєї перемоги такий близький? »


«Так, містере Картер, гадаю, знаю, - сказав він. Потім він трохи повернувся до Кенді, чиї руки з жахом притулилися до мого обличчя. Вона недовірливо подивилася на нього, коли він повернувся до неї і продовжив крижаним жорстким тоном: «На жаль, мій любий, містер Картер дуже правий. Твої


почуття до мене закінчилося, як тільки ви дали можливість зробити колишню королеву моєю бранкою і заманили сюди містера Картера. Що стосується вас, містере Картер, - продовжив він, знову звертаючись до мене, - я думаю, ви сказали достатньо. А тепер, будь ласка, промовчи, чи я змушений використовувати цю гвинтівку, навіть якщо це спричинить зміну моїх планів».


Повідомлення про те, що я мав рацію щодо наміру Меча використовувати мій труп як кращий доказ на підтримку його історії - що він і я намагалися врятувати Шеріму - зробило мене трохи сміливішим перед автоматичною зброєю. Він стрілятиме в мене тільки в крайньому випадку, вирішив я, і поки не примушував його до цього. Я хотів продовжити розмову з Кенді, незважаючи на його погрози, тому сказав:


«Чи бачиш, Кенді, є люди, які кохаються заради взаємного задоволення, такі як ти і я, і є люди, подібні до Абдула, тут, котрі кохаються з ненависті для досягнення своїх цілей. Абдул став твоїм коханцем, коли був готовий використати тебе, а не раніше, як я розумію».


Вона підняла заплакане обличчя і глянула на мене, не бачачи. «До того часу ми були просто друзями. Він приходив, і ми говорили про мого батька і про те, як жахливо для Хасана бути відповідальним за його смерть, щоб урятувати своє жадібне життя. Потім, нарешті, він сказав мені, що любив мене довгий час і ... і я був такий обережний протягом такого довгого часу, і ... - Вона раптово усвідомила, що вона розповідала про себе, і винувато подивилася на Шеріму, а потім назад . мені.


Я підозрював, що давним-давно вона розповіла своєму старому другові про інтенсивний пошук задоволення, який колись вів її від чоловіка до чоловіка. Але вона не знала, що я знаю про її німфоманію. Тепер було очевидно, що, почавши визнаватись у цьому при мені, вона зніяковіла. Що ще важливіше, я усвідомлював, як минає час і Мустафа скоро повернеться до прихованої кімнати. Я повинен був зробити хід до цього, і дозволити Кенді брати участь в обговоренні її роману з Абдулом нічого не означало, як витратити цінні хвилини.


Ризикнувши, що хитра арабська змова пішла в минуле, я запитав її: «Абдул коли-небудь казав вам, що він був тим, хто планував замах, у якому загинув ваш батько? Або що вбивця ніколи не мав дістатися до шаха. Чи не так? Я підштовхнув його, в той час як Кенді і Шеріма роззявили рота від шоку і недовіри. Ви знали, що порятунок життя шаха завоює його довіру, якщо він був такою людиною... Мало того, якби Хасан був убитий тоді, його люди знищили б усіх, хто мав відношення до вбивства, і, ймовірно, це означало б кінець вашого. руху Срібного Ятагану, ви були недостатньо сильні, щоб просити допомоги у решти арабського світу».


Меч не відповів, але я бачив, як його палець знову стискав спусковий гачок. Я був майже певен, що вгадав, але я не знав, наскільки далеко я зможу зайти, перш ніж ці кулі почнуть викидатися в мене. Мені довелося зробити ще один крок, щоб спробувати підштовхнути Кенді до дій.


«Бачиш, як зараз тихо велика людина, Кенді?» Я сказав. «Я маю рацію, і він не визнає цього, але насправді він винен у смерті твого батька, і, більше того ...»


«Нік, ти маєш рацію!» - Вигукнула Шеріма, перериваючи мене. Абдул на мить відірвав погляд від мене, щоб глянути в її бік, але холодний погляд повернувся на мене, перш ніж встиг кинутися на нього.


Голосом, сповненим збудження, Шеріма продовжувала говорити: «Я щойно згадала те, що сказав Хасан, коли розповідав мені про замах на його життя. Тоді це не було зареєстровано, але те, що ви тільки-но сказали, нагадує це - логічно відповідає. Він сказав, що дуже погано, що Абдул Бедаві подумав, що йому довелося зіштовхнути містера Найта перед убивцею, перш ніж він його застрелив. Що Абдул уже дістав пістолет і, мабуть, міг би вистрілити в нього, не намагаючись відвернути увагу, штовхнувши містера Найта. Це Абдул приніс у жертву твого батька, Кенді, а не Його Високість! »


Меч не міг спостерігати за всіма нами трьома. Зі зрозумілих причин він зосередився на Шерімі та її історії, а також на мені. Якби Кенді не скрикнула від болю та люті, коли повернулася, щоб схопити пістолет на ліжку, він не націлився б на неї досить швидко. Тільки-но вона підняла маленький пістолет до пояса, як важкі кулі почали прокладати собі шлях по її грудях, а потім назад по її обличчю, коли Абдул повернув напрямок свого кульового пістолета. Мініатюрні фонтани крові ринули з незліченних дірок у її гарних грудях і вирвалися з карих очей, які більше не звужувалися від пристрасті, коли вона дражнила свого коханця до нескінченної кульмінації.


Одна з перших куль Абдула вибила пістолет Кенді з її руки і змусила її закружляти по підлозі. Я кинувся до нього, а він продовжував стримувати спусковий гачок гвинтівки, злісно пускаючи потік куль,


Мета, яка смикалася і звивалася від удару, навіть коли колись красиву руду голову відкидали назад на ліжко.


Я якраз збирався взяти пістолет Кенді – «Беретта модель 20» 25 калібру, коли мої рухи явно привернули його увагу. Тяжка гвинтівка вигнулась у мій бік. Тріумф блиснув у його очах, і я побачив, що божевілля та жадоба влади сміли всі думки про його потребу в моєму трупі пізніше. Настав час, і на його обличчі з'явилася усмішка, коли він навмисне прицілився дулом у мій пах.


"Ніколи більше, містере Картер", - сказав він, його палець на спусковому гачку побілів від тиску, коли він тягнув його все далі і далі, поки він не перестав рухатися. Його обличчя раптово зблідло, коли він з жахом усвідомив, в той же момент, що і я, що обойма була порожня, а її смертоносний вміст використовувався в моторошних стосунках з трупом.


Мені довелося посміятися з його ненавмисного використання міжнародного єврейського гасла, яке протестувало проти того, що жах, який одного разу охопив європейських євреїв, ніколи не повториться. "За такі слова тебе могли викинути з Ліги арабських держав", - сказав я йому, коли схопив "Беретту" і направив його йому в живіт.


Смерть Кенді явно не вгамувала лють, що охопила його; розум випарувався з його голови, коли він вилаявся і кинув у мене гвинтівку. Я ухилився від нього і дав йому час, щоб відсмикнути свою куртку і витягнути пістолет, який, як я так давно знав, лежав у кобурі. Потім настала моя черга натиснути на курок. Модель 20 відома своєю точністю, і куля зламала йому зап'ястя, як і очікував.


Він знову вилаявся, дивлячись на пальці, що смикалися, які не могли втримати пістолет. Він упав на підлогу під кутом, і ми обоє спостерігали, на мить нерухомі й зачаровані, як він ненадовго закружляв біля його ніг. Він був першим, хто рушив, і я знову чекав, доки його ліва рука схопилася за важкий автомат. Коли він підвівся майже до пояса, Беретта Кенді загавкала вдруге, і в нього було ще одне зламане зап'ястя; автомат знову звалився на підлогу.


Меч наступив на мене, наче божевільна людина, його руки марно ляскали по кінцях масивних рук, які тяглися, щоб укласти мене в обійми, які, як я знав, будуть нищівними ведмежими обіймами. Я не збирався ризикувати, що він дійде до мене. Другий тріск «Беретти» пролунав як луна різкої відповіді, що передувала йому на секунду.


Абдул закричав двічі, коли кулі увійшли до його колінних чашок, потім ще один крик вирвався з його горла, коли він різко впав уперед і приземлився на коліна, які вже посилали по ньому гострі, як ніж, смуги болю. Керований мозком, який більше не функціонував логічно, він піднявся на ліктях і повільно рушив до мене плиткою лінолеуму. Непристойності лилися з його скрючених губ, як жовч, поки він, нарешті, не розтягнувся біля моїх ніг, нерозбірливо бурмочучи.


Я відвернувся і підійшов до Шеріми, раптом усвідомивши, що її крики, які почалися, коли кулі Меча розірвали Кенді на частини, перейшли в глибокі ридання. Переставивши руки зі зброєю, щоб бути готовим на випадок, якщо секретні двері почнуть відчинятися, я оголив свій стилет і розрізав перший з її ланцюгів. Коли її млява рука опустилася на бік, вона помітила мою присутність і підняла схилену голову. Вона подивилася на мене, потім на Меч, що стояв від болю, на підлозі, і я побачив, як напружуються м'язи її горла, стримуючи рефлекс кляп.


"Хороша дівчинка", - сказав я, поки вона боролася з блювотою. «Я тебе за хвилину відпущу».


Вона здригнулася і мимоволі почала дивитись у бік ліжка. Я рушив перед нею, щоб не бачити закривавлену жінку, яку вона любила, як сестру, коли мій клинок вивільнив її іншу руку. Вона впала мені на груди, її верхівка ледь торкнулася мого підборіддя, і видихнула: «О, Нік… Кенді… Кенді… Це моя вина… Це моя вина…»


"Ні, це не так", - сказав я, намагаючись втішити її, водночас підтримуючи її однією рукою і присідаючи, щоб перерізати мотузки навколо її щиколоток. Розірвавши останній жорстокий зв'язок, я відступив і притис його до себе, заспокійливо кажучи: «Це ні в чому не винен. Кенді нічого не могла з собою вдіяти. Абдул переконав її, що Хасан винен...


«Ні! Ні! Ні! Ти не розумієш, - схлипнула вона, відкинувшись назад, щоб стукати своїми крихітними стиснутими кулаками мені в груди. «Це моя вина, що вона мертва. Якби я не сказав цієї брехні про те, що згадав, що сказав Хасан, вона б не намагалася вбити Абдула, і… і цього ніколи б не сталося». Вона змусила себе глянути на жахливу залиту кров'ю постать, що розтяглася на ліжку.


"Це була брехня?" – недовірливо запитав я. Але я впевнений, що саме це і сталося. Абдул вчинив саме так, - я вказав Береттою на Меч, який лежав нерухомо. Я не міг сказати, знепритомнів чи ні. Якщо ні, то він не дав зрозуміти, що чув те, що мені казала Шеріма. "Що змусило тебе сказати це, якщо цього ніколи не було?"


«Я бачив, що ви намагалися підняти


його чи відволікти, щоб, можливо, стрибнути на нього та забрати його пістолет. Я подумав, що якщо я скажу те, що зробив, він може подивитися в мій бік або, можливо, піде за мною, і ви матимете свій шанс. Ніколи не думав, що Кенді буде. Її тіло знову здригнулося від жахливих ридань, але я не мав часу заспокоювати її. Крізь звук її плачу я почув ще дещо, дзижчання електродвигуна, і мій мозок закрутився разом з ним, згадуючи шум, який був відмічений уперше, коли я відчинив двері в притулок ЦРУ.


Колись було бути ніжним. Я підштовхнув Шеріму до столу і сподівався, що в її ногах відновилося достатньо кровообігу, щоб утримувати її. Коли я повернувся до отвору, краєм ока побачив, що вона частково ховалася за укриття, яке я мав намір узяти.


Саме тоді я виявив, що Меч симулював несвідомий стан. Перш ніж масивний бетонний бар'єр був відкритий досить далеко, щоб його людина могла ввійти в кімнату, він знову став на лікті і вигукнув попередження арабською:


«Мустафа-бий! Небезпека! Картер має пістолет! Обережно!


Я кинула погляд у його бік, коли він знову звалився на плитку. Спроба попередити свого бандита забрала в нього останні сили, які йшли з його ран, коли кров сочилася. Напружена, я чекала, коли вбивця увійде у дверний отвір. Однак він не з'явився, і двигун, що приводив у дію важку панель, завершив свій цикл, коли двері знову почали зачинятися. Свист повітря сказав мені, коли він запечатав притулок. Усередині ми були в безпеці, але я знав, що маю вибратися назовні. Я глянув на годинник. Шість з двадцять. Важко повірити, що стільки всього сталося з шостої години, коли Меч відправив свого поплічника Селіма назад до посольства. Ще важче було повірити в те, що мені потрібно було витягнути звідти Шеріму і доставити її до держсекретаря лише за дев'яносто хвилин.


Я знав, що Селім отримав інструкції не зв'язуватися зі своїми когортами в Сіді Хасані, доки він не отримає звістку від Меча. Я, звичайно, відстрочив цю частину плану, але ніяк не міг завадити шаху чекати голосу Шеріми по радіо. І готовий перешкодити мені отримати її, був професійний вбивця. У мене була його автоматична гвинтівка, але все ж таки зник безвісти глушник 38-го калібру, який дуже ефективно збив двох агентів ЦРУ влучними пострілами. Я переважив його вогневою потужністю, так само як і мій «Люгер», але мав ту перевагу, що він міг чекати, поки я вийду через єдиний вихід із потайної кімнати. Крім того, у мене був останній термін, а у нього немає.


Мені слід було чекати зовні - люди Яструба, мабуть, уже прибули, - але їм буде наказано не втручатися, якщо не буде очевидно, що мені потрібна допомога. І не було можливості спілкуватися з ними із звуконепроникної кімнати.


Моя думка про шанси, що стоять переді мною, була раптово перервана тремтячим голосом позаду мене: «Нік, тепер все гаразд?»


Я забув колишню королеву, яку грубо штовхнув на підлогу. "Так, ваша високість", - сказав я їй, посміюючись. «І заради Піта, знайди свій одяг. Я маю достатньо думок, щоб не відволікатися на твою красу.


Після того, як я сказав це, мені було шкода, що я використав слово красиве.


Це викликало спогади про вродливу жінку, яка сміялася і любила мене, і яка тепер перетворилася на зарізаний кулею шматок м'яса в кутку. Настала моя черга стримувати ущелину, що піднімається всередині мене.

Розділ 13


Шеріма знайшла негліже, в якому вона була, коли її забрали, але не норкову шубу. Ми вирішили, що хтось забрав її після того, як перевели її в підвал. Вона не могла згадати багато того, що сталося, мабуть, тому, що транквілізатори, які їй дала Кенді, були набагато ефективнішими, ніж вона передбачала.


Важко було втримати мої очі від насолоди золотими вигинами мініатюрної фігури Шеріми під тонкою спідньою білизною, коли вона поспішно розповіла мені, що вона смутно згадала, як її раптово розбудив Абдул, який розповів їй щось про те, що хтось намагався завдати їй шкода, і що він мав забрати її, очевидно, що ніхто про це не знав. Один з його людей, мабуть, був з ним, тому що вона пам'ятала, як дві людини підтримували її, коли вона сідала в лімузин.


Більше вона нічого не пам'ятала, крім прокинувшись пізніше і виявивши, що прив'язана до стіни, оголена. Той, чиє ім'я, яке ми тепер знали, було Мустафа, проводив руками її тілом. Вона, очевидно, не хотіла говорити про цю частину свого випробування і швидко проігнорувала це, продовжуючи пояснювати, що Абдул зрештою прибув із Селімом із посольства. Її колишній охоронець не спромігся відповісти на її запитання і просто розсміявся, коли вона наказала йому звільнити її.


«Він просто сказав, що скоро мені більше не буде про що хвилюватися, - зі здриганням згадувала Шеріма, - і я знала, що він мав на увазі».


Поки вона говорила, я дослідив Меч і виявив, що він ще холодний. Я порвав смужку


Негліже Шеріми і перев'язав його рани, щоб зупинити кров, яка все ще сочилася з них. Він був би живий, якби я міг якнайшвидше витягти його звідти і отримати медичну допомогу. Але було очевидно, що він більше не зможе багато робити руками, навіть якщо його зап'ястя буде відновлено. І знадобилася б велика операція, щоб перетворити ці розбиті колінні чашки на щось, що могло б дозволити йому навіть волочитися як каліка.


Я не знав, як довго Мустафа чекатиме зовні, знаючи, що його лідер став моїм бранцем. Я подумав, якби він був таким самим фанатиком, як більшість людей Меча, він би не вчинив розумно і не втік. Його єдині дві дії - або спробувати потрапити всередину і врятувати Абдула, або сидіти і чекати, доки я спробую вибратися.


Я вислизнув із куртки і сказав Шеріме: «Знову сідай за цей стіл. Я збираюся відчинити двері і подивитися, що зробить наш друг. Він може просто стріляти, а ти стоїш зараз прямо на лінії вогню.


Коли вона зникла, я клацнув вимикачем, який рухав бетонну панель. Кілька секунд, які знадобилися, щоб відкритися, здалися мені годинами, і я залишився притиснутим до стіни, мій Люгер був напоготові. Однак нічого не сталося, і мені потрібно було з'ясувати, чи все ще ховається вбивця у зовнішньому підвалі.


Накинувши куртку на стовбур порожньої автоматичної гвинтівки, я прокрався до дверної коси, коли вона знову почала захлопуватися. Просунувши куртку в отвір, що звужується, я спостерігав, як вона відривається від дула гвинтівки, в той же час я чув зовні дві маленькі бавовни. Я відсмикнув гвинтівку, перш ніж важкі двері знову замкнули нас.


«Що ж, він усе ще там, і схоже, що він не увійде», - сказав я собі більше, ніж будь-хто інший. Шеріма почула мене і висунула голову з-за краю столу.


«Що ми робитимемо, Нік?» — спитала вона. "Ми не можемо залишатися тут, чи не так?"


Вона не знала, наскільки потрібно було вибратися звідти якнайшвидше; Я не знайшла часу, щоб розповісти про її колишнього чоловіка та терміни його подачі по радіо.


"Ми виберемося, не хвилюйся", - запевнила я її, не знаючи, як ми збираємося це зробити.


Розумна людина, вона мовчала, доки я обмірковував свій наступний крок. Я візуалізував частину підвалу, що лежить за дверним отвором. Комбінація прально-сушильної машини була надто далеко від дверей, щоб сховатися, якщо я ризикну зламатися. Масляний пальник стояв біля дальньої стіни, біля сходів. Я припускав, що Мустафа, мабуть, сховався під сходами. Звідти він міг тримати дверний отвір закритим і залишатися поза увагою у разі раптового нападу зверху.


Я оглянула притулок ЦРУ, сподіваючись знайти щось, що могло б мені допомогти. Один кут великої кімнати був відгороджений стіною, утворюючи маленьку кабінку зі своїми дверима. Раніше я припускав, що це, мабуть, ванна; Підійшовши до дверей, я відчинив їх і виявив, що мав рацію. У ньому знаходилися раковина, унітаз, дзеркальна аптечка та душова кабіна з пластиковою завісою поперек неї. Житло було простим, але більшість гостей ЦРУ були короткостроковими і, ймовірно, не очікували, що апартаменти змагатимуться з гостями в Уотергейті.


Не чекаючи знайти щось цінне для мене, я автоматично перевірив аптечку. Якщо укриття використало чоловіка, воно було добре обладнане. На потрійних полицях лежало туалетне приладдя - безпечна бритва, аерозольний балончик крему для гоління, пляшка лосьйону Old Spice, бандаїди та клейка стрічка, а також набір таблеток від застуди та антацидів, подібних до тих, що є на полицях у ванній кімнаті. використовувався мертвим агентом зверху. Зробіть це в багажнику лімузина зовні, тому що поплічник Меча явно перестав грати трунаря нагорі.


Я почав виходити з ванної кімнати, але повернув назад, коли мене осяяла ідея. У гарячковій роботі я зробив кілька переходів між ванною та секретним дверним отвором, склавши все необхідне на підлозі поряд з ним. Коли я був готовий, я викликав Шеріму з її укриття і поінформував її про те, що вона повинна робити, а потім підштовхнув стіл через плиточну підлогу до місця поряд з вимикачем, який чинив двері.


"Добре, ось і все", - сказав я, і вона сіла поряд зі столом. "Ви знаєте, як це використовувати?" Я простяг їй маленький пістолет Кенді.


Вона кивнула головою. "Хасан наполіг, щоб я навчилася стріляти після другого нападу на його життя", - сказала вона. "Я теж непогано навчився, особливо з моїм пістолетом". Її підготовка здалася, коли вона перевірила, чи заряджено пістолет. «Це було так само. Хасан дав мені одну та її близнюка, цього, Кенді. Він навчив та її стріляти. Він ніколи не сподівався, що колись… Її очі сповнилися сльозами, і вона замовкла.


«Наразі немає для цього часу, Шерімо», - сказав я.


Вона вдихнула сльози і кивнула, потім нахилилася і підняла пеньюар, щоб їх стерти. У будь-який інший момент я був би вдячний


Я озирнувся, але тепер я повернувся, щоб приготуватися до нашої спроби втечі.


Взявши балончик із піною для гоління, я зняв верх і натиснув на насадку убік, щоб переконатися, що у балончику великий тиск. Свист піни, що вивергається, сказав мені, що це була нова.


Потім прийшла фіранка для душу. Обернувши контейнер із кремом для гоління дешевою пластиковою плівкою, я зробив тампон розміром o? баскетбольний м'яч, потім злегка закріпив його смужками липкої стрічки, переконавшись, що він не надто щільно упакований, тому що я хотів, щоб повітря потрапляло між складками фіранки. Взявши його в праву руку, я вирішив, що їм достатньо керувати для моїх цілей.


"А тепер", - сказав я, простягаючи Шеріме праву руку.


Вона взяла один із двох запасних рулонів туалетного паперу, які я прибрав з полиці у ванній, і, поки я тримав його на місці, почала обмотувати його липкою стрічкою, прикріплюючи її до внутрішньої сторони моєї правої руки трохи вище за зап'ястя. . Коли він здавався надійно закріпленим, вона проробила те саме з другим рулоном, закріпивши його на моїй руці трохи вище за інше. До того часу, коли вона закінчила, у мене було близько чотирьох дюймів імпровізованої прокладки по всій внутрішній частині моєї руки від зап'ястя до ліктя. Я знав, що недостатньо, щоб зупинити кулю, але, сподіваюся, такої товщини, яка б могла відхилити кулю або значно зменшити її силу.


"Думаю, це все", - сказав я їй, оглядаючись, щоб переконатися, що інше моє обладнання було під рукою. Раптом я зупинився, вражений своєю короткозорістю. "Сірники", - сказав я, безпорадно дивлячись на неї.


Я знав, що їх немає в кишенях, тому підбіг до мертвого Каріма і обшукав його вільною лівою рукою. Нема збігів. Те саме було і з Абдулом, який застогнав, коли я перекотив його, щоб доторкнутися до його кишень.


"Нік! Ось!"


Я повернувся до Шеріми, що рилася в ящиках столу. Вона простягала одну з цих одноразових запальничок. "Це працює?" Я запитав.


Вона клацнула колесом; коли нічого не сталося, вона застогнала від розчарування, а не болю.


«У той же час ти повинен утримувати цей маленький прийом», - сказав я, підбігаючи до неї, оскільки зрозумів, що вона, мабуть, не бачила багато таких запальничок в Адабі. Вона спробувала ще раз, але нічого не вийшло. Я взяв його в неї і клацнув коліщатком. Полум'я ожило, і я благословив невідомого курця, який забув свою запальничку.


Я поцілував Шеріму в щоку на удачу і сказав: «Ходімо звідси». Вона потяглася до перемикача дверей, коли я повернувся на своє місце, піднявши баскетбольну бомбу в правій руці і тримаючи запальничку в іншій.


"В даний час!"


Вона натиснула вимикач, а потім упала на підлогу за столом, стискаючи пістолет у кулаку. Я дочекався, коли почнеться завихрення двигуна, і коли це сталося, клацнув запальничкою. Коли двері почали відчинятися, я торкнулася полум'ям до пластикового пакета в руці. Він відразу загорівся, і до того часу, коли двері були прочинені, в руці у мене вже була палаюча куля. Підійшовши до точки всередині одвірка, я обхопив отвір рукою і направив палаючу кулю до того місця, де, як я думав, мав бути захований Мустафа.


Він вимкнув світло у підвалі, щоб світлом зсередини висвітлити будь-кого, хто проходить через двері. Натомість цей хід спрацював на його користь; коли в темряві раптово з'явився палаючий шматок пластику, він на якийсь час засліпив його настільки, що він не зміг прицілитися, коли він вистрілив у мою руку.


Одна з кулі 38 калібру відірвалася від рулону туалетного паперу, найближчого до мого зап'ястя. Другий потрапив у діжку ближче до мого ліктя, був трохи відхилений і пробив там м'ясисту частину моєї руки. Я відсмикнула руку, коли з сердитої порізи на моїй руці потекла кров.


Я не міг зупинитись, щоб зупинити його. Схопивши автомат, прихилений до стіни, я затис його між дверною коробкою і найпотужнішою панеллю. Я розраховував, що двері будуть акуратно врівноважені, так що гвинтівка буде достатньо міцною, щоб вони не зачинилися.


Не було часу подивитися, чи це спрацює. Довелося втілити в життя таку частину мого плану. Оскільки я не збирався засунути голову в одвірок, щоб подивитися, наскільки ефективним був мій удар вогненною кулею, я використовував дзеркальні двері, які вийняв з аптечки у ванній. Обернувши його навколо рами і чекаючи, що мій імпровізований перископ розіб'ється наступною кулею Мустафи, я оглянув сцену ззовні.


Я не потрапив у ціль - нішу за сходами до підвалу. Натомість саморобна вогненна куля впала поряд з олійним пальником. Поки я дивився, Мустафа, очевидно побоюючись, що великий обігрівач може вибухнути, вискочив зі свого укриття і обома руками схопив все ще палаючий пакунок, тримаючи його на відстані витягнутої руки, щоб полум'я не обпалило його. Це означало, що він або викинув пістолет, або засунув його назад за пояс. Я більше не чекав побачити. Кинувши дзеркало, я витягнув свій Люгер і вийшов надвір, розуміючи, що


Я думаю, що мій клин із гвинтівки не дозволив зачинитися бетонним дверям.


Мустафа все ще тримала вогненну кулю, відчайдушно оглядаючи підвал у пошуках місця, куди б його покинути. Потім він помітив мене, що стояв перед ним з пістолетом, що прицілився, і його вже злякані очі розширилися ще більше. Я міг сказати, що він збирався кинути в мене палаючу пачку, тому натиснув на спусковий гачок. У мене не було можливості побачити, чи я його вдарив.


Тріщина мого люгера загубилася внаслідок вибуху, який охопив спільника Меча. Я не знаю, чи підірвала моя куля балончик із кремом для гоління під тиском чи бомбу відбився жар від палаючого пластику. Можливо, це була комбінація того й іншого. Мустафа підняв пакунок, щоб кинути його мені, і вибух потрапив йому прямо в обличчя. Рухнувши навколішки силою вибуху, я спостерігав, як його риси розпадалися. Як тільки підвал знову потемнів - вибух погасив полум'я, - мені здалося, ніби очі вбивці перетворилися на рідину і текли його щоками.


Вражений, але неушкоджений, я схопився на ноги і почув крики Шеріми в кімнаті, яка незадовго до цього була камерою тортур.


"Нік! Нік! З тобою все гаразд? Що трапилося?"


Я відступив у дверний отвір, щоб вона могла мене бачити.


"Набери два очки нашій команді", - сказав я. «А тепер допоможи мені зняти це з моєї руки. Все буде добре.

Розділ 14


Стрічка, яка утримувала просочені кров'ю рулони туалетного паперу до моєї руки, також тримала мій стилет на місці. Мені довелося почекати, поки Шеріма знайде ножиці в шухляді столу, перш ніж вона зможе відрізати малинову тканину. Ще смужки її чистого негліже стали для мене пов'язками, і до того часу, коли вона зупинила кров, що пухирить зі складки від кулі, від того, що колись було дорогим предметом спідньої білизни, майже не залишилося.


«Ти справді будеш сенсацією сьогодні за вечерею», - сказала я, захоплюючись маленькими пружними грудьми, які притискалися до м'якої тканини, коли вона працювала з моєю рукою. Моє поспішне пояснення її призначення в будинку держсекретаря менш ніж за годину викликало, я був радий бачити типово жіночу реакцію: «Нік», - ахнула вона. "Я не можу так іти!"


«Боюсь, тобі доведеться це зробити. Немає часу повертатися до Уотергейта і до восьмої години все ще тримати вас на радіо. А тепер поїхали звідси.


Вона відступила назад, повернувшись, щоб подивитися спочатку на тіло Кенді на ліжку, потім на Меч, розкладений на підлозі. «Нік, а що про Кенді? Ми не можемо залишити її у такому стані».


«Я попрошу когось подбати про неї, Шерімо. І Абдул також. Але повірте мені, зараз найважливіше - це дати вам можливість поговорити на радіо з ...


«УВАГА ВНИЗ. ЦЕЙ БУДИНОК ОКРУЖЕНИЙ! ВИХОДІТЬ З ПІДНЯТИМИ РУКАМИ! УВАГА ВНИЗ. ЦЕЙ БУДИНОК ОКРУЖЕНИЙ. ВИХОДІТЬ, СВОЇ руки вгору».


Мегафон знову озвався луною, потім замовк. Допомога надійшла. Люди Яструба, мабуть, напали на будинок, коли почули, як вибухнула бомба з кремом для гоління, і, мабуть, провели обшук по кімнатах на верхніх поверхах, перш ніж ухвалити рішення відвести підвалу до дверей. Швидше за все, вони були здивовані, коли відкрили її і на них прокотився їдкий серпанок від загасеного пластикового полум'я.


Я підійшов до бетонного дверного отвору і крикнув: «Це Нік Картер», а потім представився керівником нафтової компанії, яка, ймовірно, найняла мене. Я ще багато чого не пояснив Шеріме, а щось їй ніколи не скажуть. На даний момент мені здалося, що найкраще повернутися до того, як вона знала мене спочатку.


«Я тут з… з міс Ліз Ченлі. Нам потрібна допомога. І швидка допомога».


«ПРОЙДІТЬ У ДВЕРНИЙ ПРОХІД, СВОЇ руки вгору».


Я підкорився інструкціям мегафону. Один із агентів AX нагорі впізнав мене, і підвал швидко заповнився людьми Яструба. Мені знадобилося кілька цінних хвилин, щоб проінструктувати лідера групи про те, що потрібно робити вдома, а потім я сказав: «Мені потрібна машина».


Він віддав свої ключі та сказав мені, де припаркована його машина. «Тобі потрібен хтось, хто тебе відвезе?»


Ні. Ми зробимо це. Я повернувся до Шеріми і простяг їй руку, сказавши: «Ходімо, Ваша Високість?»


Знову Корольова, незважаючи на те, що одягла королівську сукню, розірвану до середини її стегон і залишила мало місця для уяви, взяла мене за руку. "Ми раді вийти на пенсію, містере Картер".


«Так, мем», - сказав я і провів її повз збитих з пантелику агентів AX, які вже працювали над Мечами. Вони намагалися повернути його до тями до того, як приїде швидка допомога, яка відвезе його до невеликої приватної лікарні, яку Хоук щедро виділив на кошти агентства, тому йому була забезпечена спеціальна палата для пацієнтів, у яких він був зацікавлений. Шеріма зупинилася біля дверей, коли вона знову почула його стогін, і повернулася, коли його очі розплющилися, і він витріщився на неї.


"Абдул, тебе звільнили", - сказала вона велично, потім вилетіла з притулку і піднялася сходами попереду мене.


Як секрет


З-за дверей бібліотеки, обшитої багатими панелями, з'явилися секретар Держави та Яструб, я підвівся на ноги. Крісло носія з балдахіном було зручним, і я майже задрімав. Секретар коротко поговорив зі Стариком, потім повернувся до кімнати, де був його потужний передавач. Хоук підійшов до мене.


"Ми хотіли дати їй пару хвилин усамітнення по радіо з ним", - сказав він. «Принаймні така конфіденційність, яка тільки можлива, з обладнанням для моніторингу, яке є сьогодні».


"Як пройшло?" Я запитав.


- Все було досить формально, - сказав він, і чемно запитав: "Як справи?" і "Все гаразд?"


Мені було цікаво, наскільки формальною була б ця картина для нього, якби я не перевірив комору в холі, коли ми виходили з конспіративного будинку ЦРУ і не виявив там норкову шубу Шеріми. Секретар запропонувала їй допомогти з цим, коли ми приїхали, але Шеріма тримала його в руках, пояснивши, що по дорозі туди вона застудилася і буде тримати його деякий час, а потім пішла за секретарем у бібліотеку як дідусь. годинник у його вестибюлі пробив вісім разів.


Протягом того часу я розповів Хоуку, що сталося в будинку на Військовій дорозі. Він кілька разів розмовляв по телефону, віддаючи інструкції та уточнюючи звіти з різних підрозділів, яким він доручив особливі завдання після того, як я закінчив свою розповідь. Секретар мав лінію шифрування, яка безпосередньо з'єднувалася з офісом Хоука, і інструкції Старого передавалися по ній через нашу комунікаційну мережу.


Хоук пішов ще раз зателефонувати, і я знову відкинувся у старовинному старому плетеному кріслі. Коли він повернувся, я міг сказати, що новини були хорошими, бо була легка посмішка, якою він висловлював велике задоволення.


"З мечем все буде гаразд", - сказав Хоук. "Ми збираємося поставити його на ноги, а потім відправити його Шаху Хасан на знак нашої взаємної дружби".


«Що ми отримуємо натомість?» - Запитала я, підозріло ставлячись до такої щедрості з боку мого боса.


"Ну, N3, ми вирішили запропонувати, що було б непогано, якби шах просто повернув деякі з тих маленьких подарунків, які хлопчики з Пентагону підсовували йому, коли ніхто не дивився".


"Він погодиться з цим?"


"Я думаю так. Судячи з того, що я тільки-но почув у бібліотеці, я думаю, шах скоро відмовиться від свого трону. Це означає, що його брат візьме гору, і я не думаю, що Хасан хоче, щоб хтось ще тримав палець на спусковому гачку цих іграшок... Я так розумію, ще одне розлучення теж не за горами, і ...


Він повернувся на звук дверей бібліотеки. Вийшла Шеріма, за нею держсекретар, який сказав: «Ну, моя люба, я думаю, ми можемо нарешті піти пообідати. Мені в їдальні додали тепла, тож я певен, що пальто тобі тепер не знадобиться.


Коли він простяг руку, щоб узяти її, я засміявся. Шеріма обдарувала мене посмішкою і підморгнула, потім повернулася, щоб вислизнути з нірки. Зніяковілий, Хоук підштовхнув мене і докірливо сказав собі під ніс: «Що ти хихикаєш, N3? Вони тебе почують.


«Це секрет, сер. Усі мають один.


Коли довге пальто зійшло з плечей Шеріми, здавалося, ніби Срібний сокіл скинув крила. Коли вона царственно йшла до їдальні, освітленої свічками, мій секрет розкрився. І її також.


Кінець.


Картер Нік


Ацтекський месник


Нік Картер


Ацтекський месник


переклад Льва Шкловського


Перша глава.


Кілька місяців тому зі мною сталося те, що психолог назвав би кризою ідентичності. Симптоми легко визначити. Спочатку я почав втрачати інтерес до своєї роботи. Потім це перетворилося на болісне невдоволення і, нарешті, на пряму неприязнь до того, що я робив. У мене з'явилося відчуття, що я в пастці, і я зіткнувся з тим фактом, що я перебуваю в хорошому житті і чого, чорт забирай, я досяг?


Я поставив собі ключове питання.


"Хто ти?"


І відповідь була: «Я вбивця».


Мені не сподобалася відповідь.


Так що я пішов з AX, з Хока, з Дюпон-Серкл у Вашингтоні, округ Колумбія, і поклявся, що ніколи не виконуватиму для них іншу роботу, поки живий.


Вільгельміну, калібр 9 мм. Люгер, який був майже як продовження моєї правої руки, був запакований разом з Гюго та П'єром. Я ніжно провів пальцями по смертоносній, заточеній сталі стилету, перш ніж поклав його і загорнув пістолет, ніж і крихітну газову бомбу в замшеву підкладку. Всі троє пішли в мій сейфовий осередок. Наступного дня мене не було,


З того часу я ховався в півдюжині країн під удвічі великою кількістю вигаданих імен. Я хотів тиші та спокою. Я хотів, щоб мене дали спокій, щоб я був впевнений, що проживатиму щодня, щоб насолоджуватися наступним.


У мене було рівно шість місяців і два дні, перш ніж у моєму готельному номері задзвонив телефон. О дев'ятій тридцять ранку.


Я не чекав на телефонний дзвінок. Я думав, що ніхто не знав, що я був у Ель-Пасо. Дзвінок у дзвіночок означав, що хтось знає про мене щось таке, чого їм не слід знати. Мені ця ідея страшенно не сподобалася, тому що це означало, що я став недбалим, а недбалість могла вбити мене.


Телефон на нічному столику біля мого ліжка наполегливо заверещав. Я простяг руку і взяв слухавку.


"Так?"


"Ваше таксі тут, містере Стефанс", - сказав надмірно ввічливий голос портьє.


Я не замовляв таксі. Хтось давав мені знати, що він знає, що я в місті, і що він також знає псевдонім, під яким я зареєструвався.


Марно гадати, хто це був. Був лише один спосіб дізнатися.


«Скажи йому, що я буду за кілька хвилин», - сказав я і повісив слухавку.


Я спеціально не поспішав. Я лежав, розтягнувшись на великому двоспальному ліжку, підперши голову складеними подушками, коли задзвонив телефон. Я закинув руки за голову і втупився через всю кімнату на своє відображення у великому ряді неповнолітніх над довгим, обшитим горіховим шпоном, потрійним комодом.


Я побачив худе, гнучке тіло з обличчям невизначеного віку. Це обличчя просто скучало за красою, але не в цьому справа. Це було обличчя, яке відбивало холод очима, які надто багато бачили за одне життя. Занадто багато смерті. Занадто багато вбивств. Занадто багато тортур, каліцтв і більше кровопролиття, ніж має бачити будь-який чоловік.


Я згадав, як одного разу, кілька років тому, в кімнаті невеликого пансіону в не надто елегантному районі Риму на мене спалахнула дівчина і назвала зарозумілим холоднокровним сучим сином.


«Тобі просто начхати! Ні про мене, ні про що-небудь! вона кричала на мене. «У тебе немає жодних почуттів! Я думав, що щось значу тобі, але помилявся! Ти просто сволота! Для тебе це нічого не означає – чим ми займалися останню годину? »


Я не мала для неї відповіді. Я лежав голий на зім'ятому ліжку і дивився, як вона закінчує одягатися, без тіні емоцій на моєму обличчі.


Вона схопила сумочку і обернулася до дверей.


«Що робить тебе таким, яким ти є?» вона спитала мене майже жалібно. «Чому з тобою не можна зв'язатися? Це я? Хіба я не маю для тебе жодного значення? Я тобі абсолютно нічого?


«Я подзвоню тобі сьогодні о сьомій», - коротко сказала я, ігноруючи її гнівні вимоги.


Вона різко розвернулася і вийшла за двері, зачинивши її за собою, я дивився їй услід, знаючи, що до вечора вона в одну мить дізнається, що для мене вона ще не абсолютно ніщо. Я не дозволяв своїм почуттям мати якесь значення, тому що від початку нашого роману вона була однією з багатьох, хто грав роль у моєму завданні AX. Її роль закінчилася тієї ночі. Вона дізналася надто багато, і о сьомій вечора я опустив її останню завісу своїм стилетом.


Тепер, через кілька років, я лежав на другому ліжку в готельному номері в Ель-Пасо і розглядав своє обличчя в дзеркало. Це обличчя звинувачувало мене в тому, що я був тим, ким вона мене називала – втомленим, цинічним, зарозумілим, холодним.


Я зрозумів, що можу лежати на цьому ліжку годинами, але хтось чекав на мене в таксі, і він нікуди не дінеться. І якщо я хотів дізнатися, хто проник у мою анонімність, був лише один спосіб зробити це. Спустіться до нього обличчям.


Так що я спустив ноги з ліжка, підвівся, поправив одяг і вийшов зі своєї кімнати, бажаючи, щоб безпека у вигляді Вільгельміни була захована під моєю пахвою - або навіть холодної смертоносності тонкого, як олівець Хьюго, щоб до моєї руки була прикріплена загартована сталь.


У вестибюлі я кивнув службовцю, проходячи повз і виходячи через двері, що обертаються. Після кондиціонованого холоду в готелі волога спека раннього літнього ранку Ель-Пасо огорнула мене вологими обіймами. Таксі простоювало на узбіччі. Я повільно підійшов до кабіни, автоматично оглядаючи її. Не було нічого підозрілого ні в тихій вулиці, ні в обличчях небагатьох людей, що випадково ходили тротуаром. Водій обійшов таксі з далекого боку. "Г-н. Стефанс?" Я кивнув. «Мене звуть Хіменес, – сказав він. Я впіймав блиск білих зубів на темному твердому обличчі. Чоловік був кремезним і міцно складеним. На ньому була спортивна сорочка з відкритим коміром поверх блакитних штанів. Хіменес відчинив мені задні двері. Я бачив, що таксі більше нікого не було. Він упіймав мій погляд. "Ви задоволені?" Я не відповів йому. Я сів ззаду, Хіменес зачинив двері і підійшов до місця водія. Він прослизнув на переднє сидіння і витягнув машину в легкий потік машин. Я просунувся далі вліво, поки не сів майже прямо за кремезним чоловіком. При цьому я нахилився вперед, м'язи напружилися, пальці моєї правої руки зігнулися так, що суглоби напружилися, перетворивши мій кулак на смертоносну зброю. Хіменес глянув у дзеркало заднього виду. "Чому б тобі не сісти і не розслабитися?" - Легко запропонував він. "Нічого не трапиться. Він просто хоче поговорити із тобою». "Хто?" Хіменес знизав могутніми плечима. "Я не знаю. Все, що я повинен вам сказати, це те, що Хок сказав, що ви повинні дотримуватись інструкцій. Що б це не означало. Це багато означало. Це означало, що Хоук дозволив мені трохи відпочити. Це означало, що Хоук завжди знав, як зі мною зв'язатися, це означало, що я все ще працював на Хоука і на AX, надсекретну розвідувальну агенцію Америки. "Я повинен відвезти вас в аеропорт", - сказав Хіменес. "Орендуйте легкий літак. Переконайтеся, що баки повні. Як тільки ви підніметеся над місцевістю, переходите на курс у шістдесят градусів. І налаштуйте своє комунікаційне радіо на Unicom. Подальші інструкції ви отримаєте у повітрі". "Очевидно, я збираюся зустрітися з кимось", - сказав я, намагаючись отримати додаткову інформацію. "Ви знаєте, хто це?" Хіменес кивнув: «Грегоріус» Він кинув ім'я в повітря між нами, ніби скинув бомбу.» * * * До пів на одинадцяту я був на висоті 6500 футів за курсом 60° з моєю радіостанцією, налаштованою на 122,8 мегагерц, що є частотою Unicom для розмови між літаками.Небо було чистим, з невеликою плямою туману біля горизонту.Я тримав Cessna 210 впевнено на курсі в повільному крейсерському режимі. , коли він був ще так далеко, що виглядав як маленька точка, яка могла бути чим завгодно, навіть оптичною ілюзією.Я ще більше знизив швидкість свого літака, відтягнувши дросель і повернувши тример.Через кілька хвилин інший літак набув форми.Незабаром він розвернувся по широкій дузі, кружляючи, наближаючись до мене, летячи від крила до кінчика.Літак був Bonanza.У ньому був тільки один чоловік.Пілот "Бонанзи" підняв мікрофон.Я почув у навушниках грубий баритон."П'ять... дев'ять …Альфа. Це ти, Картер? Я взяв свій мікрофон. "Ствердно". «Йди за мною», - сказав він, і Bonanza плавно рушив на північ, ковзнувши попереду мого літака, трохи лівіше і трохи вище за мене, де я міг легко тримати його в полі зору. Я повернув Cessna 210, щоб слідувати за ним. штовхаючи дросель вперед, набираючи швидкість, щоб тримати його в поле зору. Майже через годину Bonanza зменшив швидкість, опустив закрилки та шасі і повернув на крутому березі, щоб приземлитися на смузі, прокладеній бульдозером у дні долини. Ідучи за «Бонанзою», я побачив, що в дальньому кінці злітно-посадкової смуги припаркований «Лірджет», і знав, що Грегоріус чекає на мене. Усередині шикарного салону Лірджета я сидів навпроти Грегоріуса, майже обтягнутий дорогою шкірою крісла. "Я знаю, що ти розсерджений", - спокійно сказав Грегоріус, його голос був рівним і відточеним. «Однак, будь ласка, не дозволяйте емоціям заважати вам думати. Це було б зовсім не схоже на тебе. «Я сказав тобі, що більше ніколи не виконуватиму для тебе іншу роботу, Грегоріусе. Я теж це сказав Хоуку. Я уважно дивився на велику людину. "Так ти і зробив", - визнав Грегоріус. Він зробив ковток свого напою. «Але ніщо в цьому світі ніколи не буває остаточним – крім смерті». Він усміхнувся мені великим гумовим обличчям із великими рисами обличчя. Великий рот, великі очі, витрішені, як тріски, під густими сірими бровами, величезний опуклий ніс з важкими ніздрями, грубі пори на жовтуватій шкірі - обличчя Грегоріуса було схоже на грубу глиняну голову скульптора, відлиту в героїчні розміри, щоб відповідати . грубе тіло. «Крім того, – м'яко сказав він, – Яструб позичив тебе мені, тож ти справді працюєш на нього, розумієш.


"Доведіть це."


Грегоріус витяг із кишені складений лист тонкої шкіри. Він простяг руку і передав мені.


Повідомлення було у коді. Не так уже й складно розшифрувати. Розшифровано, воно говорило просто: «N3 по ленд-ліз Грегоріус. Немає AX до завершення роботи. Яструб.


Я підняв голову і холодно глянув на Грегоріуса.


"Це може бути підробка", - сказав я.


«Ось доказ того, що він справжній, - відповів він і простяг мені пакет.


Я глянув собі в руки. Пакет був загорнутий у папір, і коли я його відірвав, я виявив ще одну упаковку під замшею. І в замші був сповино мій 9-міліметровий «Люгер», тонкий ніж, який я носив у піхвах, прив'язаних до правого передпліччя, і П'єр, крихітна газова бомба.


Я б прибрав їх – безпечно, – думав я, – півроку тому. Я ніколи не дізнаюся, як Хоук знайшов мій сейфовий осередок або отримав його вміст. Але тоді Хоук зміг зробити багато чого, про що ніхто не знав. Я кивнув головою.


"Ви довели свою точку зору", - сказав я Грегоріусу. «Повідомлення справжнє».


«То ти мене зараз послухаєш?»


«Давай, – сказав я. "Я слухаю."


РОЗДІЛ ДРУГИЙ


Я відхилив пропозицію Грегоріуса пообідати, але я випив кави, поки він відклав велику їжу. Він не розмовляв, поки їв, зосередившись на їжі з майже повною самовіддачею. Це дозволило мені вивчити його, поки я курив і пив каву.


Олександр Грегоріус був одним із найбагатших і потайливіших людей у світі. Думаю, я знав про нього більше, ніж будь-хто інший, бо я створив його неймовірну інформаційну мережу, коли Хоук перед цим віддав мене йому в оренду.


Як сказав Хоук: «Ми можемо використати його. Людина з її владою та грошима може нам дуже допомогти. Тобі треба запам'ятати лише одне, Нік. Хоч би що він знав, я теж хочу знати.


Я створив фантастичну інформаційну систему, яка мала працювати для Грегоріуса, а потім протестував її, замовивши інформацію, зібрану про самого Грегоріуса. Я передав цю інформацію до файлів AXE.


Про його ранні роки було страшенно мало достовірної інформації. Здебільшого це не підтверджено. Ходили чутки, що він народився десь на Балканах чи Малій Азії. Ходили чутки, що він був частково кіпріотом, а частково ліванцем. Або сирієць та турків. Нічого остаточного не було.


Але я виявив, що його справжнє ім'я не Олександр Грегоріус, що знали мало хто. Але навіть я не міг зрозуміти, звідки він справді прийшов і чим займався в перші двадцять п'ять років свого життя.


Він з'явився звідки одразу після Другої світової війни. В імміграційному досьє в Афінах він значився як з Анкари, але його паспорт був ліванський.


До кінця 50-х він був глибоко захоплений судноплавством у Греції, нафтою Кувейту та Саудівської Аравії, ліванською банківською діяльністю, французьким імпортом-експортом, американською міддю, марганцем, вольфрамом – що завгодно. Було практично неможливо відстежити всю його діяльність навіть із місця інсайдера.


Для бухгалтера було б кошмаром розкрити його точні дані. Він приховував їх, інкорпорувавши Ліхтенштейн, Люксембург, Швейцарію та Панаму – країни, де корпоративна таємниця практично непорушна. Це тому, що SA після назв компаній із Європи та Південної Америки означає Societe Anonyme. Ніхто не знає, хто акціонери.


Я не думаю, що навіть сам Грегоріус міг точно визначити розмір свого багатства. Він більше не вимірював це в доларах, а в термінах влади та впливу – і того й іншого мав багато.


Те, що я зробив для нього за цим першим завданням від Хока, полягало у створенні служби збору інформації, що складалася зі страхової компанії, організації з перевірки кредитоспроможності та журналу новин із зарубіжними бюро у більш ніж тридцяти країнах і більше. сотня кореспондентів та стрінгерів. Додайте до цього фірму з електронної обробки даних та бізнес з дослідження ринку. Їхні об'єднані дослідницькі ресурси були приголомшливими.


Я показав Грегоріусу, як ми можемо зібрати всі ці дані разом, склавши докладні досьє на кілька сотень тисяч людей. Особливо тих, хто працював у компаніях, у яких він був зацікавлений чи якими він повністю володів. Або хтось працював на його конкурентів.


Інформація надходила від кореспондентів, від кредитних експертів, зі страхових звітів, від фахівців з маркетингових досліджень, з файлів його журналу новин. Все це було відправлено до банку комп'ютерів IBM 360 компанії EDP, що у Денвері.


Менш ніж за шістдесят секунд я міг би роздрукувати будь-який з цих людей, наповнений такою вичерпною інформацією, що це могло б налякати їх до чортиків.


Він буде повним з моменту їх народження, шкіл, в які вони ходять, оцінок, які вони отримують, точної заробітної плати на кожній роботі, яку вони коли-небудь виконували, позичок, які вони коли-небудь брали, та виплат, які вони мають робити. Він навіть може розрахувати гаданий річний податок на прибуток за кожний рік роботи.


Йому відомі справи, які вони були чи були. Відразу до імен і додамо турботи їхніх коханок. І в ньому була інформація про їх сексуальні схильності та збочення


.


Є також одна спеціальна котушка з плівкою, що містить близько двох тисяч або більше досьє, із введенням та висновком, яку обробляють лише кілька ретельно відібраних колишніх співробітників ФБР. Це тому, що інформація надто секретна та надто небезпечна, щоб її могли побачити інші.


Будь-який окружний прокурор США продав би свою душу, щоб отримати зібрану котушку даних про сім'ї мафії та членів Синдикату.


Тільки Грегоріус чи я могли дозволити роздрук з цієї спеціальної котушки.


* * *


Грегоріус нарешті доїв обід. Він відсунув тацю і відкинувся в кріслі, промокнувши губи серветкою.


"Проблема в Карміні Сточеллі", - різко сказав він. "Ви знаєте, хто він?"


Я кивнув головою. Це все одно, що запитати мене, кому належить Getty Oil. Кармін керує найбільшою мафіозною родиною у Нью-Йорку. Цифри та наркотики – його спеціальність. Як ви з ним зіткнулися? "


Грегоріус насупився. «Сточеллі намагається підключитися до одного з моїх нових підприємств. Я не хочу там його мати».


"Розкажи мені подробиці".


Будівництво ряду санаторіїв. По одному в кожній із шести країн. Уявіть собі анклав, що складається з розкішного готелю, кількох невисоких житлових будинків-кондомініумів, що примикають до готелю, та приблизно 30-40 приватних вілл, що оточують весь комплекс».


Я посміхнувся йому. - «І лише мільйонерам, вірно?»


"Правильно."


Я швидко прикинув у думці. "Це вкладення близько восьмисот мільйонів доларів", - зауважив я. "Хто його фінансує?"


"Я, - сказав Грегоріус, - кожна вкладена в нього копійка - мої власні гроші".


"Це помилка. Ви завжди використовували позикові гроші. Чому цього разу вони твої?


«Бо я до межі позичив пару нафтовидобувних підприємств», - сказав Грегоріус. «Буріння в Північному морі страшенно дороге задоволення».


"Вісімсот мільйонів". Я подумав про це хвилину. "Знаючи, як ви працюєте, Грегоріус, я б сказав, що ви очікуєте повернення на свої інвестиції приблизно в п'ять-сім разів більше, коли ви закінчите".


Грегоріус пильно подивився на мене. «Дуже близько до цього, Картер. Я бачу, що ти не втратив дотику до теми. Проблема в тому, що поки ці проекти не будуть завершені, я не зможу зібрати жодного гроша».


- І Сточеллі хоче, щоб його пальці були у твоєму пирозі?


«Коротше, так».


"Як?"


«Сточеллі хоче відкрити казино на кожному з цих курортів. Його гральний казино. Я б не брав участі у цьому».


«Скажи йому йти до біса».


Грегоріус похитав головою. "Це могло б коштувати мені життя".


Я схилив голову і спитав його, піднявши брову.


"Він може це зробити", - сказав Грегоріус. "У нього є люди".


"Він сказав тобі це?"


"Так."


"Коли?"


"В той час він виклав мені свою пропозицію".


«І ви чекаєте, що я врятую вас від Сточеллі?»


Грегоріус кивнув головою. "Точно."


«Убивши його?»


Він похитав головою. «Це був би найпростіший спосіб. Але Сточеллі прямо сказав мені, що якщо я спробую зробити щось таке безглузде, його люди отримають наказ дістати мене за всяку ціну. Має бути інший спосіб”.


Я цинічно посміхнувся. - «І мені потрібно його знайти, чи не так?»


"Якщо хтось може, то тільки ви можете", - сказав Грегоріус. «Ось чому я знову запитав тебе у Хоука».


На мить стало цікаво, що могло змусити Хока позичити мене. AX не працює для приватних осіб. AX працює тільки на американський уряд, навіть якщо дев'яносто дев'ять відсотків американського уряду не знали про його існування.


Я запитав. - «Ти справді так впевнений у моїх здібностях?»


"Яструб", - сказав Грегоріус, і на цьому все скінчилося.


Я встав. Моя голова майже торкнулася стелі кабіни Learjet.


"Це все, Грегоріус?"


Грегоріус глянув на мене. "Всі інші кажуть, що це так", - прокоментував він.


"У тому, що все?" – знову спитав я. Я глянув на нього зверху вниз. Холод, який я відчув, неприязнь вийшла у моєму голосі.


"Я думаю, цього буде достатньо навіть для тебе".


Я вибрався з Лірджету, спустився сходами до землі пустелі, відчуваючи раптову денну спеку, майже таку ж сильну, як і гнів, який почав накопичуватися в мені.


Якого біса Хоук зі мною робив? N3, killmaster-у, заборонено вбивати? Картеру протистояти високопоставленому босу мафії - і коли я дістався до нього, я не мав його чіпати?


Господи, Хоук намагався мене вбити?


ТРЕТЯ РОЗДІЛ.


На той час, як я прилетів на Cessna 210 назад в аеропорт EI Paso, здав ключ і сплатив рахунок, настав полудень. Мені довелося пройти близько двохсот ярдів від льотної будки до головної будівлі аеровокзалу.


У холі я попрямував до банку телефонів. Я зайшов у будку, зачинив за собою двері і висипав монети на невелику полицю з нержавіючої сталі. Я вставив десять центів у слот, набрав нуль, а потім набрав номер Денвера, що залишився.


Увійшов оператор.


"Отримайте дзвінок", - сказав я їй. "Мене звати Картер". Я повинен був пояснити це.


Я нетерпляче чекав, поки в моєму вусі пульсують куранти, доки не почув телефонний дзвінок.


Після третього дзвінка хтось відповів.


"Міжнародні дані".


Оператор сказав: Це оператор Ель-Пасо. Мені дзвонить містер Картер. Ви приймете? »


"Одну секунду будь-ласка." Пролунало клацання, і за мить пролунав чоловічий голос.


"Добре, прийми", - сказав він.


"Продовжуйте, сер". Я чекав, поки не почув відключення оператора


«Картер тут, – сказав я. - Ви вже чули від Грегоріуса?


"З поверненням", - сказав Денвер. "Ми отримали слово".


"Я включений?"


Ти включений, і тебе записують. Порядок.


«Мені потрібна роздруківка про Карміна Сточеллі», - сказав я. «Все, що у вас є на нього та його організацію. Спершу особисті дані, включаючи номер телефону, за яким я можу з ним зв'язатися».


"Скоро", - сказав Денвер. Настала ще одна коротка пауза. "Готові копіювати?"


"Готовий."


Денвер дав мені телефонний номер. "Є ще код, який потрібно використовувати, щоб дістатися до нього", - сказав Денвер і пояснив мені його.


Я повісив трубку у Денвері, потім набрав номер Нью-Йорка.


Телефон задзвонив лише один раз, перш ніж його зняли.


"Що ж?"


«Мене звуть Картер. Я хочу поговорити зі Сточеллі».


Ти помилився номером, хлопче. Тут нікого з таким прізвищем немає.


"Скажи йому, що зі мною можна зв'язатися за цим номером", - сказав я, ігноруючи голос. Я прочитав номер телефонної будки у Ель-Пасо. «Це телефон. Я хочу отримати звістку від нього за десять хвилин».


- Відвали, Чарлі, - прогарчав голос. "Я ж сказав, що ви помилилися номером". Він повісив слухавку.


Я поклав трубку на гачок і відкинувся назад, намагаючись влаштуватися зручніше у тісноті. Я вийняв одну зі своїх цигарок із золотим наконечником і закурив. Час, здавалося, пролетів непомітно. Я грав із монетами на полиці. Я викурив сигарету майже до фільтра, перш ніж кинути її на підлогу і розчавити черевиком.


Телефон задзвонив. Я подивився на годинник і побачив, що з того моменту, як я повісив слухавку, минуло лише вісім хвилин. Я взяв слухавку і відразу, не кажучи ні слова, поклав її на гачок. Я спостерігав, як секундна стрілка мого наручного годинника судомно цокає. Пройшло рівно дві хвилини, перш ніж знову задзвонив телефон. Через десять хвилин після того, як я повісив слухавку у Нью-Йорку.


Я взяв слухавку і сказав: Картер, тут.


- Добре, - сказав важкий хрипкий голос, у якому я впізнав Сточеллі. "Я отримав Ваше повідомлення."


"Ти знаєш хто я?"


«Грегоріус сказав мені чекати від тебе дзвінка. Що ти хочеш?"


"Щоб зустрітися з вами."


Була довга пауза. "Грегоріус погодиться на мою пропозицію?" - Запитав Сточеллі.


"Ось про що я хочу поговорити з вами", - сказав я. Де і коли ми можемо зустрітися?


Сточеллі посміхнувся. «Що ж, тепер ви на півдорозі. Я зустрінуся з тобою завтра в Акапулько.


"Акапулько?"


"Та вже. Я зараз у Монреалі. Я збираюся звідси в Акапулько. Побачимося там унизу. Ви реєструєтеся в готелі «Матаморос». У тебе таке ім'я? Мої хлопчики зв'яжуться з вами, і ми зустрінемося».


"Досить добре."


Сточеллі завагався, а потім прогарчав: «Послухай, Картер, я щось чув про тебе. Отже, я вас попереджаю. Чи не грай зі мною в ігри! »


"Побачимося в Акапулько", - сказав я і повісив слухавку.


Я витяг з кишені ще десять центів і знову зателефонував до Денвера.


"Картер", - сказав я, уявляючись. «Мені потрібна роздруківка операції в Акапулько. Хто там пов'язаний із Сточеллі? Наскільки це велике? Як це працює? Все, що можна на них витягти. Імена, місця, дати».


"Зрозумів."


"Як багато часу це займе?"


«До того часу, як ви дістанетеся до Акапулько, у вас буде інформація, а також інші матеріали, які ви просили. Це досить скоро? Що небудь ще?"


“Та вже. Я хочу, щоб телефонний апарат доставили мені повітрям у готель Матаморос. І я хочу, щоб він чекав на мене, коли я приїду».


Денвер почав протестувати, але я перебив його. "Чорт забирай, орендуй невеликий літак, якщо потрібно", - різко сказав я. «Не намагайтеся заощаджувати жодної копійки. Це гроші Грегоріуса, а не твої!


Я повісив слухавку і вийшов надвір, щоб упіймати таксі. Наступною моєю зупинкою було Мексиканське бюро з туризму для отримання дозволу для відвідувачів, і звідти я попрямував через кордон до Хуаресу та аеропорту. Я ледве встиг встигнути на Aeromexico DC-9 до Чіуауа, Торреона, Мехіко та Акапулько.


РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ


Денвер був добрим хлопчиком. Телекопіювальний апарат чекав на мене в моєму номері, коли я реєструвався в готелі Матаморос. Ще не було часу для звіту, тому я спустився на широку терасу, викладену плиткою, з видом на затоку, сів у широке плетене крісло і замовив склянку рому. Я повільно потягував його, дивлячись через затоку на вогні міста, що тільки-но зайнялися, і на темні нечіткі пагорби, що височіли над містом на півночі.


Я просидів там довго, насолоджуючись увечері, тишею, вогнями міста та прохолодною насолодою рому.


Коли я нарешті встав, я ввійшов усередину, щоб провести довгу неквапливу вечерю, так що майже до півночі мені подзвонили з Денвера. Взяв у своїй кімнаті.


Я ввімкнув телекопіювальний апарат і вставив трубку. Папір почав виходити з апарату.


Я сканував його, поки він не вислизнув, поки, нарешті, у мене не з'явилася маленька пачка у вигляді стопки паперу переді мною.


Машина зупинилася. Я знову взяв слухавку.


«Ось і все, – сказав Денвер. «Сподіваюся, це допоможе. Що небудь ще?"


"Поки немає".


«Тоді я маю дещо для тебе. Ми щойно отримали інформацію від одного з наших контактних осіб у Нью-Йорку. Вчора ввечері в аеропорту Кеннеді митники забрали трьох французів. Їх упіймали при спробі переправити партію героїну. Їх звати Андре Мішо, Моріс Бертьє та Етьєн Дюпре. Дізнаєшся їх? »


«Так, - сказав я, - вони пов'язані зі Сточеллі у французькій частині його операцій із боротьби з наркотиками».


"Ви переглядали звіт у міру його надходження", - звинуватив мене Денвер.


Я замислився на мить, а потім сказав: «У цьому немає сенсу. Ці люди надто великі, щоб самі нести товар. Чому вони не використали кур'єра? "


«Ми також не можемо зрозуміти цього. Згідно з отриманим нами повідомленням, літак прилетів з Орлі. Мішо підібрав свої сумки на поворотній платформі і відніс їх до стійки митниці, ніби йому не було чого приховувати. Три мішки, але один із них був набитий десятьма кілограмами чистого героїну».


"Скільки ти сказав?" – перебив я.


«Ви мене правильно почули. Десять кілограмів. Знаєте скільки це коштує? "


«Вартість вулиці? Близько двох мільйонів доларів. Оптові продажі? Це коштуватиме від ста десяти до ста двадцяти тисяч для імпортера. Ось чому у це так важко повірити».


Тобі краще повірити в це. А тепер найсмішніше. Мішо стверджував, що нічого не знав про героїн. Він заперечував, що сумка була його».


"Це було?"


«Ну, це був кейс аташе – один із найбільших – і на ньому були вибиті його ініціали. І його бирку з ім'ям було прикріплено до ручки».


«А що щодо двох інших?»


“Те ж саме. Бертьє ніс дванадцять кілограмів у нічній сумці, а Дюпре – вісім кілограмів. У сумі виходить близько тридцяти кілограмів найчистішого героїну, який колись зустрічався митницею».


«І всі вони говорять одне й те саме?»


“Ти вгадав. Кожен кладе свою сумку на контрольну стійку жирним шрифтом, як латунь, ніби в ній нічого немає, окрім сорочок та шкарпеток. Вони кричать, що це підробка».


«Можливо,— подумав я,— окрім одного. Вам не потрібно витрачати гроші на наркотики на 350 тисяч доларів, щоб створити кадр. Півкілограма – чорт, навіть кілька унцій – достатньо.


"Так вважає митниця".


"Чи було наведення?"


"Ні слова. Вони пройшли повну процедуру обшуку, тому що митниця знає про їхню діяльність у Марселі, і їхні імена внесені до спеціального списку. І це робить це ще дивнішим. Вони знали, що потрапили до цього списку. Вони знали, що їх ретельно перевірить митниця, оскільки вони могли розраховувати, що це зійде з рук?


Я не став коментувати. Денвер продовжив. «Ви знайдете це ще цікавішим, якщо з'єднаєте його з іншим фрагментом інформації у файлі, який ми щойно передали вам. Минулого тижня Сточеллі був у Марселі. Вгадай, з ким він зустрічався, доки був там? »


«Мішо, Бертьє та Дюпре», - сказав я. "Розумний малий." Я на мить промовчав: «Думаєш, це збіг?» - спитав Денвер. "Я не вірю в збіги", - категорично сказав я. "Ми теж".


"У тому, що все?" - Я спитав, і Денвер сказав "так", побажав мені удачі і повісив слухавку. Я спустився і ще випив.


Через дві години я повернувся до своєї кімнати, роздягаючись, коли знову задзвонив телефон.


«Я намагався зв'язатися з вами вже кілька годин, - сказав Денвер з ноткою роздратування в голосі.


"Що відбувається?"


"Це вразило фанатів", - сказав Денвер. “Ми весь день отримуємо звіти від наших людей. Поки що на рахунку Даттуа, Торрегросса, Віньяль, Гамбетта, Максі Кляйн та Соллі Веббер! »


Я здивовано свиснув, що Денвер тільки-но назвав шістьох з головних наркоділків, пов'язаних зі Сточеллі в його операціях на Східному узбережжі. "Розкажи мені подробиці".


Денвер глибоко зітхнув. «Сьогодні вранці в аеропорту Ла-Гуардія заарештований ФБР Раймон Даттуа Даттуа прилетів рейсом із Монреалю. Даттуа обшукали, і в кишені його пальта знайшли ключ від шафки аеропорту. У валізі у шафці було двадцять кілограмів чистого героїну».


"Продовжувати."


«Сьогодні рано-вранці Вінні Торрегросса отримав коробку у своєму будинку у Вестчестері. Його доставили на звичайному фургоні United Parcel Service. Він ледве встиг відкрити його, як на нього напали агенти Бюро з наркотиків та небезпечних ліків, які діяли за наведенням. У коробці було п'ятнадцять кілограмів героїну!


«Гамбетта і Віньяль були заарештовані цього вечора близько сьомої години вечора поліції Нью-Йорка, - продовжив він.


«Їх попередили телефоном. Вони підібрали цих двох у машині Гамбетти у центрі Манхеттена та виявили двадцять два кілограми героїну, упакованих у відсік для запасних шин у багажнику».


Я нічого не сказав, доки Денвер продовжував свій концерт.


«Близько десятої години вечора федерали увійшли до готельного пентхауса Максі Кляйн у Майамі-Біч. Кляйн і його партнер Веббер щойно перестали обідати. Агенти знайшли п'ятнадцять кілограмів героїну у відсіку обіднього столу, який офіціант приніс з обідом менше години тому.


Денвер зупинився, чекаючи, що я щось скажу.


«Очевидно, що вони були підставлені», - розмірковував я.


"Звичайно", - погодився Денвер. «Відомі не лише федерали та місцева поліція, а й газети. У нас був один із репортерів нашого інформаційного бюро на кожній із цих зустрічей. Завтра ця історія займатиме перше місце у кожній газеті країни. Це вже в ефірі”.


«Арешти залишаться?


"Думаю, так", - сказав Денвер, трохи подумавши. «Вони всі кричать про фальсифікації, але федерали та місцеві поліцейські «довго чекали, щоб пригвоздити цих хлопців. Так, я думаю, вони змусять це визнати».


Я трохи порахував у думці. "Це всього сто два кілограми героїну, - сказав я, - якщо врахувати те, що вони взяли у Мішо Бертьє та Дюпре два дні тому".


"Прямо по носу", - сказав Денвер. «З урахуванням того, що товар має вуличну вартість від двохсот до двохсот двадцяти тисяч доларів за кілограм, у сумі виходить понад двадцять один мільйон доларів. Чорт забирай, навіть за ціною від десяти до дванадцяти тисяч доларів за кілограм Стокеллі, коли він імпортує його з Марселя, це більше мільйона ста тисяч доларів


"Хтось постраждав", – прокоментував я.


"Хочете послухати інше?"


"Так."


"Ви знали, що Сточеллі вчора був у Монреалі?"


“Так. Я розмовляв із ним там».


"Ви знали, що він зустрічався з Раймоном Даттуа, коли був там?"


"Ні" Але з інформацією, яку мені щойно дав Денвер, я не знайшов це надто дивовижним.


«Чи що за день до зустрічі з Даттуа Сточеллі був у Майамі-Біч, зустрічався з Максі Кляйн та Соллі Веббером?»


"Ні"


"Чи через тиждень після того, як він повернувся з Франції, він зустрівся як з Торрегроса у Вестчестері, так і з Віньялом і Гамбеттою в Брукліні?"


"Я запитав. - Звідки, чорт забирай, ви все це знаєте про Сточеллі?»


«Грегоріус змусив нас вистежити Сточеллі близько трьох тижнів тому, – пояснив Денвер. «З того часу у нас були команди з двох і трьох осіб, які стежили за ним двадцять чотири години на добу». Він посміхнувся. «Я можу сказати вам, скільки разів на день він ходив у туалет і скільки аркушів паперу використав».


"Перестань хвалитися", - сказав я йому. «Я знаю, наскільки хороша інформаційна служба».


«Добре, – сказав Денвер. «А тепер ще факт, який я зберіг для вас. Незадовго до того, як його схопили федерали, Максі Кляйн розмовляв із Х'юго Донаті у Клівленді. Максі попросив Комісію укласти контракт на Сточеллі. Йому сказали, що це вже у розробці».


"Чому?"


«Тому що Максі хвилювався, що Сточеллі підставив Мішо, Бертьє та Дюпре. Він чув по радіо про Торрегрос, Віньял і Гамбетта. Він подумав, що їх підставив Сточеллі та що він наступний».


З добродушним сарказмом я сказав: «Думаю, Максі Кляйн подзвонив і розповів вам особисто, що він сказав Донаті?»


«Ось-ось, – сказав Денвер зі сміхом. «З того часу, як Максі зустрівся зі Сточеллі, ми прослуховували його телефони».


"Максі не настільки дурний, щоб використовувати телефони у своєму номері готелю для такого дзвінка", - зауважив я. "Він би скористався б будкою на вулиці".


«Так, - сказав Денвер, - але він досить безтурботний, щоб використовувати одну і ту ж будку більше одного разу. Ми встановили прослуховування на півдюжині будок, які, як ми виявили, він постійно використовував останні пару днів. Сьогодні увечері це окупилося».


Я не міг звинувачувати Денвера за самовдоволення. Його люди проробили страшенно хорошу роботу.


Я спитав: "Як ви це розумієте?" "Ви думаєте, що Сточеллі підставив своїх партнерів?"


«Це справді так виглядає, чи не так? І Комісія, здається, також так думає, оскільки вони уклали з ним контракт. Сточеллі мертвий.


"Можливо", - сказав я ухильно. «Він також очолює одну із найбільших родин у країні. Їм непросто дістатися до нього. Що небудь ще?"


"Хіба цього недостатньо?"


"Думаю, так", - сказав я. «Якщо ще щось зламається, дайте мені знати».


Я задумливо поклав люльку і сів у крісло на маленькому балконі за вікном. Я закурив сигарету, дивлячись у темряву м'якої мексиканської ночі та переглядаючи інформацію, яка так раптово вразила мене.


Якщо те, що сказав Денвер, було правдою – якщо на Сточеллі було підписано контракт – тоді в нього були б зайняті ще кілька місяців. Настільки, що він не мав часу турбувати Грегоріуса. У цьому випадку мою роботу було зроблено.


І все-таки це здавалося надто простим, надто випадковим вирішенням проблеми Грегоріуса.


Я знову переглянув факти. І на думку стали закрадатися сумніви.


Якби Сточеллі справді встановив підстави, він би знав, що його власне життя в небезпеці. Він знав, що йому доведеться лягти на дно, доки не вщухне спека. Звичайно, він ніколи не приїжджав би до Акапулька так відкрито.


У цьому не було сенсу.


Питання: Куди б він пішов, щоб видобути сто два кілограми? Це багато героїну. Він не отримав би його від своїх марсельських друзів - якби він збирався використати його, щоб підставити їх. А якби він звернувся до інших джерел, я чув би про таку велику покупку.


Питання: Де він міг би отримати більше мільйона доларів готівкою, щоб зробити покупку? Навіть у злочинному світі мафії та синдикату такі гроші важко отримати одноразово та невеликими, не відстежуваними рахунками. Ніхто не бере чеки та не пропонує кредит!


Запитання: Де б він зберігав речі? Чому не було жодного слова про цей матеріал, перш ніж він був підкладений? Інтерпол, французьке бюро боротьби з наркотиками - L'Office Central Pour la Suppression du traffic des Stupefiants - наше власне міністерство з наркотиків та небезпечних наркотиків США - усі мали знати про це заздалегідь зі своїх великих мереж платних інформаторів.


Інша думка: якщо Сточеллі міг списати таку велику кількість героїну, чи це означало, що він міг отримати ще більші кількості?


Ось що справді могло викликати озноб у людини.


Ці запитання та їхні численні можливі відповіді крутилися в моїй голові, як карусель без вершників з дерев'яними кіньми, що стрибають вгору і вниз на своїх сталевих жердинах, і як тільки я досягав однієї ідеї, з'являлася інша, яка здавалася більш логічною. .


Я нарешті загубився у лабіринті розчарування.


Найбільше питання було у тому, чому Хоук позичив мене Грегоріусу? Ключ до розгадки лежить у фразі "ленд-ліз". Мене позичали, і Хоук збирався отримати щось замість моїх послуг. Що?


І більше того. Ні AX означало, що я не міг звертатися до виробничих об'єктів або персоналу AX. Це було суто приватне підприємство. Хоук казав мені, що я сам собою!


Добре. Я міг це зрозуміти. AX - надсекретне агентство уряду США, і це безумовно не було державною роботою. Отже, жодних дзвінків до Вашингтона. Жодних запасних. Нема кому прибирати за мною безлад.


Тільки я, Вільгельміна, Гюго і, звичайно, П'єр.


Я нарешті сказав, що до дідька все це, і спустився вниз, щоб випити останній приємний напій на терасі, перш ніж вирушити спати.


РОЗДІЛ П'ЯТИЙ


Я прокинувся в темряві своєї кімнати від якогось атавістичного відчуття небезпеки. Оголений під легкою ковдрою і простирадлом, я лежав, не рухаючись, намагаючись не розплющувати очі і не вказувати якимось чином на те, що я прокинувся. Я навіть продовжував дихати повільним, регулярним сном. Я усвідомлював, що щось розбудило мене, звук, що не належав кімнаті, торкнувся мого сплячого розуму і штовхнув мене в стан неспання.


Я налаштував свої вуха, щоб уловлювати все, що відрізнялося від звичайних нічних звуків. Я почув легкий шелест штор на вітрі кондиціонера. Я почув слабке цокання будильника маленького мандрівника, який я поставив на тумбочці поруч із моїм ліжком. Я навіть чув, як із крана у ванній упала крапля води. Жоден із цих звуків не вирвав мене зі сну.


Все, що було іншим, було для мене небезпечним. Пройшла нескінченна хвилина, перш ніж я знову почув це - повільне, обережне ковзання взуття по ворсу килима, за яким пішов тонкий видих, який був надто сильно затриманий.


Як і раніше не рухаючись і не змінюючи ритму свого дихання, я розплющив очі навскіс, спостерігаючи за тінями в кімнаті куточками очей. Було троє чужих. Двоє з них підійшли до мого ліжка.


Незважаючи на кожний імпульс, я змушував себе залишатися нерухомим. Я знав, що миттєво не залишиться часу на навмисно сплановані дії. Виживання залежатиме від швидкості моєї інстинктивної фізичної реакції.


Тіні наблизилися. Вони розділилися по одному з кожного боку мого ліжка.


Коли вони нахилилися наді мною, я вибухнув. Мій торс різко випростався, мої руки піднялися і схопили їх за шиї, щоб розбити голови разом.


Я був надто повільним на секунду. Моя права рука схопила одного чоловіка, але інша вирвалася з моєї хватки.


Він видав сердитий звук і опустив руку. Удар потрапив мені в лівий бік шиї в плече. Він ударив мене не лише кулаком; Я мало не знепритомнів від раптового болю.


Я намагався кинутися з ліжка. Я дістався до підлоги, коли третя тінь накинулася на мене, вдаривши мене спиною об ліжко. Я збив його коліном, сильно вдаривши його в пах. Він закричав і зігнувся навпіл, і я встромив пальці йому в обличчя, не помітивши його очей.


На мить я був вільний. Ліва рука оніміла від удару по ключиці. Я спробував не звертати на це уваги, впавши на підлогу в присіді рівно настільки, щоб важіль підстрибував у повітрі. Моя права нога різко вдарила по горизонталі. Вона потрапила одному з чоловіків високо у груди, відкинувши його у стіну. Він видихнув від болю.


Я повернулася до третього чоловіка, і край моєї руки змахнув до нього коротким ударом боком, який мав зламати йому шию.


Я був недостатньо швидкий. Я пам'ятаю, як почав завдавати удару і побачив, як його рука замахується на мене, і зрозумів, у ту частку секунди, що я не зможу відобразити це вчасно.


Я був правий. Все пройшло одразу. Я впав у найглибшу і найчорнішу дірку, в якій колись був. Мені знадобилася ціла вічність, щоб упасти і впасти на підлогу. А потім довго не було свідомості.


* * *


Я прийшов до тями і виявив, що лежу на ліжку. Світло було увімкнено. Двоє чоловіків сиділи у кріслах біля вікна. Третій чоловік стояв біля підніжжя мого ліжка. Він тримав у руці великий автоматичний пістолет Gabilondo Llama калібру 45 калібру іспанського виробництва, спрямований на мене. Один із чоловіків у кріслах тримав у руці кольт 38-го калібру з дводюймовим стволом. Інший постукав гумовою палицею в долоню лівої руки.


Голова боліла. У мене хворіли шия та плече. Я переводив погляд із одного на іншого. Нарешті, я запитав: «Що, чорт забирай, все це?»


Великий чоловік біля підніжжя мого ліжка сказав: «Сточеллі хоче тебе бачити. Він послав нас привезти тебе».


"Телефонний дзвінок зробив би це", - кисло прокоментував я.


Він байдуже знизав плечима. "Ти міг би втекти".


«Навіщо мені тікати? Я приїхав сюди, щоби зустрітися з ним».


Нема відповіді. Тільки потиск м'ясистого плеча.


"Де зараз Сточеллі?"


«Нагорі у пентхаусі. Одягайся."


Втомлено я підвівся з ліжка. Вони уважно спостерігали за мною, поки я одягав одяг. Щоразу, коли я тягнувся лівою рукою, м'язи плеча хворіли. Я вилаявся собі під ніс. Шість місяців, які я провів далеко від AX, зробили свою справу. Я не встигав виконувати своїх щоденних вправ йоги. Я дозволив своєму тілу розслабитись. Не дуже, але це мало значення. Мої реакції вже не були такими швидкими, як раніше. Трьом головорізам Сточеллі вистачило частки секунди затримки. Перш я зміг би спіймати їх двох, що схилилися над моїм ліжком, і розбити їхні голови разом. Третій ніколи не встав би з підлоги після того, як я його вдарив.


«Ходімо», - сказав я, потираючи ниючу ключицю. «Ми ж не хочемо змушувати Карміне Сточеллі чекати, чи не так?»


* * *


Кармін Сточеллі сидів у низькому шкіряному кріслі з м'якою оббивкою в далекому кінці величезної вітальні свого пентхауса. Його огрядна постать була закутана в розслаблюючу мантію.


Коли ми ввійшли, він пив каву. Він поставив чашку і уважно оглянув мене. Його маленькі очі виглядали з круглого обличчя з темними підборіддями, наповненого ворожістю та підозрою.


Сточеллі було п'ятдесят. Його голова була майже лисою, якщо не брати до уваги чернечого постригу з маслянистого чорного волосся, яке він відростив і зачухав мізерними пасмами по полірованому голому черепу. Коли він дивився на мене з голови до ніг, від нього виходила аура безжальної сили з такою силою, що я міг це відчути.


"Сядь", - прогарчав він. Я сів на кушетку навпроти нього, потираючи хворе плече.


Він підвів очі і побачив трьох своїх хлопчиків, які стояли поблизу. Його обличчя спохмурніло.


"Геть!" – відрізав він, показуючи великим пальцем. "Ти мені зараз більше не потрібен".


«Ти будеш гаразд?» спитав великий.


Сточеллі подивився на мене. Я кивнув головою.


"Ага", - сказав він. "Я буду в порядку. Відваліть."


Вони лишили нас. Сточеллі знову глянув на мене і похитав головою.


«Я здивований, що тебе так легко вдалося подолати, Картер, – сказав він. «Я чув, ти був набагато жорсткішим».


Я зустрів його погляд. «Не вірте всьому, що чуєте, – сказав я. "Я просто дозволив собі стати трохи недбалим".


Сточеллі нічого не сказав, чекаючи, що я продовжу. Я поліз у кишеню, вийняв пачку цигарок і закурив.


«Я прийшов сюди, - сказав я, - щоб сказати тобі, що Грегоріус хоче позбутися тебе. Що мені потрібно зробити, щоб переконати вас, що вам буде погано, якщо ви до нього приїдете?


Маленькі, жорсткі очі Сточеллі не відривалися від мого обличчя. "Я думаю, ти вже почав мене переконувати", - холодно прогарчав він. «І мені не подобається те, що ви робите. Мішо, Бертьє, Дюпре – ви добре їх підставили. Мені буде страшенно складно створити інше джерело, яке не поступається їм».


Сточеллі продовжував сердитим хрипким голосом.


«Добре, я розповім вам про свої сумніви. Допустимо, ви встановили їх до того, як поговорили зі мною, добре? Начебто ти мав показати мені, що в тебе є яйця, і ти можеш завдати мені багато шкоди. Я не злюся на це. Але коли я розмовляв з вами з Монреалю, я сказав вам, що більше немає ігор. Правильно? Хіба я не казав тобі більше жодних ігор? То що ж відбувається? »


Він порахував їх на пальцях.


Торрегроса! Віньяль! Гамбетта! Троє моїх найбільших клієнтів. Вони мають сім'ї, з якими я не хочу сваритися. Ти передав мені своє повідомлення, добре. Нині моя черга. Я говорю вам - ваш бос пошкодує, що випустив вас на волю! Ти чуєш мене?"


Обличчя Сточеллі почервоніло від гніву. Я бачив, яких зусиль йому варто було залишатись у кріслі. Він хотів підвестись і вдарити мене своїми важкими кулаками.


«Я не мав до цього жодного відношення!» Я кинув ці слова йому в обличчя.


Він вибухнув. - "Фігня!"


"Подумай про це. Де б я взяв до рук більше ста кілограмів героїну?"


Потрібен був час, щоб це усвідомити. Поступово на його обличчі позначилася недовіра. "Сто кілограмів?"


- Якщо бути точним, сто два. Ось що вийшло коли вони забрали Максі Кляйн та Соллі Веббера.


"... вони забрали Максі?" – перебив він.


"Сьогодні вночі. Близько десятої години. Разом із п'ятнадцятьма кілограмами всього цього.


Сточеллі не став питати подробиць. Він був схожий на людину, приголомшену.


"Продовжуй говорити", - сказав він.


"Вони уклали з вами контракт".


Я дозволив словам обрушитися на нього, але єдиною реакцією, яку я міг бачити, було стиснення м'язів Сточеллі під його важкими щелепами. Більше нічого не було видно на його обличчі.


Він вимагав. - "Хто?" Хто виставив контракт?


"Клівленд".


«Донаті? Х'юго Донаті уклав зі мною контракт? Якого біса? "


«Вони думають, що ви намагаєтесь захопити все Східне узбережжя. Вони думають, що ти підставив своїх друзів».


"Давай!" - сердито прогарчав Сточеллі. Що це за лайно? Він уп'явся в мене поглядом, а потім побачив, що я не жартую з ним. Його тон змінився. "Ви серйозно? Ви дійсно серйозно?"


"Це правда."


Сточеллі потер грубою щетиною на підборідді товстою рукою.


"Прокляття! Це все ще не має сенсу. Я знаю, що це був не я".


"Отже, у тебе знову захворіла голова", - прямо сказав я йому. "Ви могли б стати наступним у списку, якого потрібно налаштувати".


"Мені?" Сточеллі був недовірливий.


"Ви. Чому б і ні? Якщо ви не за тим, що відбувається, значить, хтось інший намагається взяти гору. І йому доведеться позбавитися тебе, Сточеллі. Хто б це був?"


Сточеллі продовжував сердитим жестом потирати щоки. Його рот скривився у гримасі роздратування. Він закурив. Він налив собі ще чашку кави. Нарешті він неохоче сказав: «Добре, тоді. Я сиджу тут. Я зняв пентхаус. Усі чотири люкси. Ніхто не входить і не виходить, окрім моїх хлопчиків. Вони можуть відправити будь-кого, але я захищений, поки я тут. Якщо знадобиться, я можу залишитись на кілька місяців».


Я запитав. - «А що відбуватиметься тим часом?»


"Що це має означати?" - Підозра підняла його брови.


«Поки ви сидите тут, Донаті намагатиметься захопити вашу організацію у Нью-Йорку. Ви потітимете щодня, гадаючи, чи не дістався Донаті до одного з ваших, щоб підготувати вас до удару. Ти житимеш з пістолетом у руці. Ви не їсте, тому що вони можуть отруїти вашу їжу. Ти не будеш спати. Ти прокинешся, гадаючи, чи не підклав хтось динамітну шашку в кімнати під тобою. Ні, Сточеллі, визнай це. Ви не можете залишатися тут у безпеці. Не дуже довго."


Сточеллі слухав мене, не кажучи жодного слова. Його смагляве обличчя було серйозно безпристрасним. Він не зводив із моїх маленьких чорних очок. Коли я закінчив, він похмуро кивнув своєю круглою головою.


Потім він поставив чашку з кавою і раптом посміхнувся до мене. Це було схоже на те, як товстий стерв'ятник усміхнувся йому, його тонкі губи на круглому обличчі зігнулися в безглуздій пародії на дружелюбність.


"Я щойно найняв тебе", - оголосив він, задоволений собою.


"Ти що?"


"Що трапилося? Ви мене не чули? Я сказав, що тільки-но найняв тебе, - повторив Сточеллі. "Ви. Ви знімете мене з гачка з Комісією та з Донаті. І ви доведете їм, що я не маю жодного відношення до того, що сталося.


Ми подивилися один на одного.


«Чому я маю зробити тобі таку послугу?»


«Оскільки, - знову Сточеллі посміхнувся мені, - я укладу з тобою угоду. Ти позбавиш мене відповідальності з Донаті, і я залишу Грегоріуса в спокої.


Він нахилився до мене, тонка, позбавлена гумору посмішка зісковзнула з його обличчя.


«Ви знаєте, скільки мільйонів я можу заробити на цих гральних закладах у проектах Грегоріуса? Ви колись зупинялися, щоб зрозуміти це? Так ось чого для мене варте те, що ти виконала цю роботу? "


"Що заважає мені дозволити Комісії подбати про вас?" - прямо запитав я його. - Тоді тебе не буде поруч, щоб турбувати Грегоріуса.


«Бо я пошлю своїх хлопчиків за ним, якщо не заключу з тобою угоду. Не думаю, що йому це сподобається.


Сточеллі замовк, його маленькі чорні очі-гудзики вп'ялися в мене.


«Перестань валяти дурня, Картер. Це угода? »


Я кивнув головою. "Це угода".


"Добре", - прогарчав Сточеллі, відкидаючись на диван. Він грубо махнув великим пальцем. "В дорогу. Пішли.


"Не зараз". Я підійшов до столу і знайшов блокнот із готельним приладдям та кулькову ручку. Я знову сів.


"Мені потрібна деяка інформація", - сказав я і почав робити записи, поки Сточеллі говорив.


* * *


Повернувшись до своєї кімнати, я зняв слухавку і, посперечавшись з оператором готелю, а потім з оператором телекомунікації, нарешті зателефонував до Денвера.


Без преамбули я запитав: "Як швидко ви зможете отримати мені роздруківку по півдюжині списків пасажирів авіакомпаній?"


"Скільки по часу?"


«Не більше кількох тижнів. Деякі лише днями.


«Внутрішні чи міжнародні рейси?»


"І те і інше."


«Дайте нам день чи два».


"Вони мені потрібні раніше".


Я чув нещасне зітхання Денвера. «Ми зробимо все, що в наших силах. Що вам потрібно? »


Я сказав йому. «Сточеллі був на наступних рейсах. Air France з аеропорту JFK до Орлі, двадцятого числа минулого місяця. Air France відправляє з Орлі до Марселя того ж дня. TWA з Орлі до JFK двадцять шостого. Національні авіалінії, з Нью-Йорка до Майамі двадцять восьмого…


"Зачекайте трохи.


Ви знаєте, скільки рейсів вони виконують за день? »


«Мене просто цікавить той, на якому був Сточеллі. Те саме стосується Air Canada: з Нью-Йорка до Монреалю четвертого, зі Східного до Нью-Йорка п'ятого і з Aeromexico до Акапулько того ж дня».


- Тільки з рейсами Сточеллі?


"Це правильно. Це не повинно бути надто складно. Я також хотів би, щоб ви отримали пасажирський маніфест рейсу Даттуа з Монреаля до Нью-Йорка".


«Якби ми мали номери рейсів, ми б заощадили багато часу».


"У вас їх буде більше, якщо ваші люди стежитимуть за ним", - зазначив я.


"Ви хочете, щоб вам надіслали копії цих маніфестів?"


«Я так не думаю, – задумливо сказав я. «Ваші комп'ютери можуть виконувати роботу швидше за мене. Я хочу, щоб списки були перевірені, щоб побачити, чи є якесь ім'я, яке зустрічається на двох або більше цих рейсів. Особливо на міжнародних рейсах. На них потрібно пред'явити паспорт або туристичний дозвіл, тому використовувати вигадане ім'я буде складніше.


"Дай мені подивитися, чи правильно в мене ці польоти".


"Візьми це зі стрічки", - сказав я йому. Я ставав стомленим і нетерплячим. – Сподіваюся, ви мене записували?


«Вірно, – сказав Денвер.


«Я був би вдячний за отримання так швидко, як ви зможете її відкопати. І ще одне - якщо ви зустрінете ім'я, яке згадувалося більш ніж на одному з цих рейсів зі Сточеллі, мені потрібний повний виклад того, хто ця людина. Все, що ви можете дізнатися про це. Повну інформацію. Покладіть на нього стільки чоловіків, скільки вам потрібно. І продовжуйте годувати мене інформацією з її надходження. Не чекайте, щоби зібрати все воєдино».


"Підійде", - сказав Денвер. "Що небудь ще?"


Я трохи подумав. "Думаю, що ні", - сказав я і повісив слухавку. Я розтягнувся на ліжку і за мить міцно заснув, незважаючи на пульсуючу голову і біль у плечі.


РОЗДІЛ ШОСТИЙ


Я спав пізно. Коли я прокинувся, у мене в роті пересохло від того, що я надто багато викурив напередодні увечері. Я прийняв душ і одягнув плавки та легку пляжну сорочку. Я вдягнув темні окуляри і спустився до басейну з фотоапаратом на шиї та сумкою з обладнанням на плечі.


Обладнання для камери та темні окуляри разом із яскравою спортивною сорочкою з малюнком створюють непогане маскування, якщо ви не хочете, щоб люди вас помітили. Ви просто ще один турист у місті, повному їх. Хто дивитиметься на іншого грінго?


Біля басейну я замовив на сніданок huevos rancheros. Навколо басейну було лише кілька людей. Була пара симпатичних молодих англійок. Струнка, світловолоса, з прохолодними, чистими англійськими голосами, що виходять з майже нерухомих губ. Тон був плавний, голосні звуки були рідкими, як вода, і все ще блищали на їхніх засмаглих тілах.


У басейні були дві інші жінки, що плескалися з м'язистим характером, які виглядали так, ніби йому було під тридцять. Я побачив типу. Всі його опуклі грудні м'язи та біцепси надмірно розвинені через постійне піднесення тяжкості.


Він поводився, як скалка в дупі. Йому не сподобалися дві дівчини у воді. Він хотів англійок, але вони особливо ігнорували його.


Щось у ньому мене дратувало. Або я хотів довести, що можу це зробити. Я почекав, поки англійки подивляться на мій бік, і посміхнувся їм. Вони посміхнулися мені у відповідь.


"Доброго дня." Довговолоса блондинка помахала мені рукою.


Я жестом запросив їх підійти і приєднатися до мене, і вони так і зробили, капаючи водою, розкинувшись на стегнах і недбало.


"Коли ти приїхав?" спитала інша.


"Вчора ввечері."


"Так і думала", - сказала вона. Ми вас тут раніше не помічали. Гостей зовсім небагато. Ви знали про це?


"Мене звуть Маргарет", - сказала перша дівчина.


"А я Лінда..."


"Я Пол Стефанс", - сказав я, називаючи своє прикриття.


Коли Масклс вибрався назовні, у басейні пролунали бризки.


Не дивлячись на нього, Лінда сказала: Ось і знову цей зануда. Вони всі такі у Сан-Франциско?


"Сан Франциско?" - спантеличено запитала Маргарет. "Сьогодні вранці за сніданком Генрі сказав мені, що він з Лас-Вегаса".


«Це не має значення, – сказала Лінда. «Хоч би де він був, я його терпіти не можу».


Вона блиснула мені посмішкою і розвернулася на довгих засмаглих ногах. Маргарет зібрала їхні рушники. Я спостерігав, як вони піднімалися сходами, що вели на терасу готелю, їхні гнучкі, бронзові ноги рухалися в гарному контрапункті їхнім напіводягненим чуттєвим тілам.


У той же час мені було цікаво дізнатися про Генрі, який приїхав із Сан-Франциско чи Лас-Вегаса.


Приблизно тим часом молода пара спустилася сходами і склала свої речі поруч зі мною.


Чоловік був худорлявим і смаглявим. Дуже волохати ноги. Жінка з ним була стрункою та красивою фігурою. Її обличчя було швидше зухвалим, ніж гарним. Вони увійшли у воду і попливли, а потім вийшли. Я чув, як вони розмовляли по-французьки.


Він витер руки рушником і дістав пачку Голуаз. "Сірники мокрі", - крикнув він жінці.


Він помітив, що я дивлюся на нього і підійшов. Він люб'язно сказав: "У тебе є сірник?"


Я кинув йому запальничку. Він склав долоні перед обличчям, щоб запалити цигарку.


"Дякую. Дозвольте мені представитися. Жан-Поль Сев'є. Юна леді - Селеста. І ви?"


«Підлога Стефанс».


Жан-Поль цинічно посміхнувся мені.


«Вибачте, що не вірю вам, - сказав він. "Ти Нік Картер".


Я завмер.


Жан-Поль легко махнув рукою. "Не турбуйтесь. Я просто хочу поговорити з тобою».


"Говорити?"


«Ми спантеличені вашим зв'язком зі Сточеллі».


"Ми?"


Він знизав плечима. «Я представляю гурт із Марселя. Ім'я Андре Мішо щось для вас означає? Чи Моріс Бертьє? Чи Етьєн Дюпре?


"Я знаю імена".


"Тоді ви знаєте організацію, яку я представляю".


"Чого ти хочеш від мене?"


Жан-Поль сів за мій столик. «Сточеллі ізолював себе. Нам не дістатися до нього. Наші мексиканські друзі тут теж не можуть дістатися. Ви можете."


«Я не знаю, чого ви від мене чекаєте. Зайти та застрелити людину? "


Жан-Поль усміхнувся. Ні. Нічого грубішого. Ми просто хочемо, щоб ваша співпраця - як ви кажете - підставила її. Про решту ми подбаємо».


Я похитав головою. "Так не піде."


Голос Жан-Поля став твердим. "У вас немає вибору, містере Картер". Перш ніж я встиг перебити, він швидко продовжив. «Так чи інакше ми збираємося вбити Сточеллі. Під цим я маю на увазі, що наші мексиканські контакти зроблять нам ласку. Прямо зараз усе, що вони просять, - це зустріч з вами. Це небагато, правда?


"Просто зустріч?"


Він кивнув головою.


Я замислився на мить. Це може бути спроба збити мене з пантелику. З іншого боку, для мене це був найшвидший спосіб дізнатися, хто такі мексиканці. У моєму бізнесі ви нічого не отримуєте задарма. Якщо ви чогось хочете, ви маєте ризикнути.


"Я зустрінуся з ними", - погодився я.


Жан-Поль знову посміхнувся. «У такому разі, у вас сьогодні побачення. Її звуть сеньйора Консуела Дельгардо.


Мені сказали, що це дуже вродлива жінка. Вона покличе вас тут у готель близько семи тридцяти.


Він встав.


«Я впевнений, що у вас буде приємний вечір», - сказав він чемно і повернувся, щоб приєднатися до Селести, яка знову щойно вийшла з басейну.


* * *


Ближче надвечір я на таксі спустився з пагорба від готелю до Ель-Сентро, району собору, площі та пам'ятника героям. Ель Сентро – це центр міста. Звідси всі тарифи на таксі та автобуси розраховуються за зонами.


Акапулько – головне місто у штаті Герреро. А Герреро - найбеззаконніший штат Мексики. Пагорби неподалік Акапулько заповнені бандитами, які за кілька песо переріжуть вам горло. Поліція не може забезпечувати дотримання закону за межами міста. Навіть у армії із ними проблеми.


У яскравій спортивній сорочці, парі світло-блакитних штанів та ногах у нових шкіряних штанах я зайшов у парк поряд із набережною.


Куди б я не повернувся, я бачив лос-Індеос, широкі смагляві обличчя чоловіків з коротко остриженим чорним, як смоль волоссям. Поруч із ними навпочіпки сиділи їхні жінки. І кожен з них мав обсидіанові очі, високі вилиці, задумливі обличчя індіанців.


Коли я глянув на них, я зрозумів, що стара скульптура їхніх давніх богів була більшою, ніж зображення якогось невідомого божества; Крім того, це має бути хороша подібність до того, як у ті дні виглядали самі тольтеки.


І вони не сильно змінилися за віки. Ці індіанці виглядали так, ніби вони все ще можуть розкрити твої груди крем'яним ножем і вирвати кровоточиве пульсуюче серце.


Я попрямував у тихішу частину набережної, фотографуючи на ходу. Далі по вигину набережної я побачив комерційне судно для лову тунця, кремезне і присадкувате. Його палуби були завалені обладнанням, і воно було прив'язане в носі та кормі важкими манільськими тросами до чорних залізних тумб на бетонному малеконі.


Вдалині, в доках під масивними кам'яними кладками форту Сан-Дієго на гребені пагорба, я побачив вантажне судно, пришвартоване поряд зі складами.


Я пройшовся по малекону. На кам'яних сходах, що ведуть до кромки води, я зупинився і глянув униз.


Там було два рибалки. Молодий та старий. Обидва були оголені, крім рваних шортів. Вони тримали між собою величезну шестифутову черепаху. Черепаха лежала на спині і була безпорадною.


Молодий чоловік дістав ножа з довгим тонким лезом, відточеним стільки разів, що тепер він перетворився на тонкий півмісяць із опуклої сталі.


Він просунув лезо під нижню частину панцира черепахи біля заднього плавця. Кров почервоніла від першого удару. Він різав швидкими запеклими ударами, проводячи ножем під краєм нижньої раковини, розсікаючи шкіру, плоть, м'язи і перетинки швидкими рухами зап'ясток, коли він сів навпочіпки поруч із черепахою.


Черепаха крутила головою з боку в бік у повільній, тихій агонії. Її розкосі очі рептилії були тьмяними від сонця. Його ласти металися у ритмічній істеричній безпорадності.


Я спостерігав, як ніж молодого чоловіка ще глибше встромився в черепаху. З кожним ударом його руки ставали червоними від крові, спочатку пальці, потім руки, потім зап'ястя і, нарешті, у його передпліччя до ліктя.


Я міг бачити нутрощі черепахи, що пульсували рожевими вологими клубками кишок.


За кілька хвилин вони закінчили. Вони пролили східцями пристані відра з морською водою і поклали черепашове м'ясо в бушельну корзину.


Я зняв повний рулон кольорової плівки, коли вони забивали черепаху. Тепер, коли я перемотував плівку і почав перезаряджати камеру, я почув позаду голос.


«Вони досить гарні, чи не так? Той, у кого ніж, га?


Я обернувся.


Йому було трохи більше двадцяти, він був гарний собою, з кремезним спортивним тілом, м'язи легко рухалися під темною мідно-червоною шкірою. Він був одягнений у бавовняні штани, сандалії та спортивну сорочку, що повністю розкривається, оголюючи широкі груди. Він був схожий на всіх інших із сотень пляжних хлопчиків, які тиняються по готелях.


"Що ти хочеш?"


Він знизав плечима. "Це залежить. Вам потрібний гід, сеньйоре?


"Ні" Я відвернувся і попрямував до Багаття Мігель Алеман. Хлопчик пішов поряд зі мною.


«А як щодо жінок, сеньйоре? А? Він підморгнув мені. «Я знаю дуже гарну дівчину, яка знає багато трюків…»


"Загубися!" - сказав я, роздратований його незвичайною наполегливістю. "Я не люблю сутенерів!"


На мить мені здалося, що цей хлопець накинеться на мене. Його смагляве обличчя вкрилося плямами раптової темної крові. Його рука повернулася до кишені на стегнах і зупинилася. Я побачив, як у його очах спалахнула чиста вбивча лють.


Я напружився, готовий до стрибка.


Він глибоко зітхнув. Світло згасло з його очей. Він сказав, намагаючись посміхнутися, але безуспішно: «Сеньйоре, ви не повинні так говорити. Коли ти скажеш це слово комусь, і він встромить тобі ніж у ребра.


«Я ж сказав, що не потребував вашої допомоги».


Він знизав плечима. «Дуже погано, сеньйоре. Я можу вам дуже допомогти. Можливо, ти передумаєш, коли я пропонуватиму тобі наступного разу, га? Мене звуть Луїс. Луїс Апарісіо. А поки що, прощай.


Він повернувся і пішов геть, крокуючи перебільшеною ходою, демонструючи свій чоловічий характер.


У тому, що тільки-но сталося, було щось дивне. Я образив його. Я назвав його ім'ям, яке, як сказав би будь-який інший мексиканський чоловік, приставило б його до мого горла ножем. Тим не менш, він проковтнув свою гордість і продовжував вдавати, що він просто ще один туристичний гід.


Я збирався випити в центрі міста, перш ніж повернутися в готель, але тепер передумав. Я був упевнений, що пропозиції мого майбутнього друга були не випадковими. Я знав, що знову побачу Луїса Апарісіо.


Я вийшов надвір, махаючи рукою таксі з оптоволоконною вивіскою. Коли я увійшов, я побачив знайому фігуру з іншого боку Костери. То був Жан-Поль. Худий француз був із Селестою. Він підняв руку на знак привітання, коли моє таксі виїжджало.


* * *


Сеньйора Консуела Дельгардо поспішила. Вона під'їхала до готелю майже рівно о сьомій тридцять на маленькому червоному «фольксвагені». Я бачив, як вона увійшла до вестибюлю і озирнулася. Коли я йшов до неї, вона побачила мене і простягла руку. Ми разом вийшли за двері.


Консуела їхала звивистими дорогами, ніби брала участь у Mille Miglie.


Ми випили у Sanborn's, де освітлені були тільки сидіння навколо піано-бару. Я помітив, що вона послала нас до цих столів. Я не міг нікого бачити, але будь-хто міг мене, чорт забирай, побачити.


Потім ми пішли обідати до Ернандо. Ми зустріли високого рудоволосого англійця з таким сильним британським акцентом, що це було майже пародією. Консуела сказала мені, що його звати Кен Хобарт і що він керує чартерною авіакомпанією. У нього під дзьобом носа були густі вуса типу РАФ. Нарешті він пішов, залишивши нас самих.


Консуела Дельгардо була гарною жінкою. Їй було під тридцять, вона була сміливою вродливою жінкою з міцним обличчям. У неї було довге темно-коричневе волосся, яке вона носила, майже до талії. Вона була високою, з чудовими ногами, вузькою талією і на повні груди. В її англійській не було й тіні акценту.


Мене турбувало те, що вона дивилася на мене так само сміливо та оцінювально, як і я на неї.


За кавою я сказав: «Сеньйоре, ви дуже мила жінка».


«… І ти хотів би лягти зі мною в ліжко, – закінчила вона.


Я сміявся.


"Якщо ви так висловилися, звичайно".


«А я, – сказала вона, – я думаю, що ви дуже хороша людина. Але я не піду з тобою сьогодні у ліжко».


"У такому разі, - сказав я, встаючи на ноги, - давай підемо до твоїх друзів і дізнаємося, що вони хочуть мені сказати".


Ми пішли до Джонні Бікфорда.


* * *


Бікфорду було трохи більше шістдесяти, він був сивим, зі зламаним носом і глибоким засмагою. Костяшки обох рук були плоскі через те, що їх багато разів ламали на рингу. Широкі плечі випирали з трикотажного бавовняного пуловера з короткими рукавами. Вицвілі татуювання, сині за темно-коричневою шкірою, покривали обидва передпліччя.


Його дружина Доріс була майже такою ж засмаглою, як і він. Платинове світле волосся, знебарвлені від сонця брови і слабкий світлий відтінок на руках. До того ж вона була набагато молодшою за Бікфорда. Я сказав би, що їй було за тридцять. І вона дражнила. У неї не було бюстгальтера під сукнею, і її декольте було цілком і твердо.


Вона пахла духами Арпеж. І я готовий посперечатися, що коли вона була молодша, вона ходила принаймні за двісті за ніч. Ви завжди можете помітити колишню дівчину на виклик. Вони мають щось таке, що їх видає.


З тераси будинку Бікфорда відкривався вид на вузьку затоку, що веде з Тихого океану до затоки. Я міг бачити темні простори океану, а також вогні Лас-Брісаса та військово-морської бази біля підніжжя пагорбів через затоку. Безладно розкидані вгору й униз схилом пагорба були вогні інших будинків, як нерухомі світлячки, укладені в желатин пурпурових нічних тіней.


Ми вдвох були самі на терасі. Консуела вибачилася і пішла усередину, щоб освіжити макіяж. Доріс пішла з нею, щоб показати їй дорогу до дамської кімнати.


Я ризикнув і різко сказав у темряву: «Я не хочу брати участь у твоїй угоді, Бікфорде».


Бікфорд не здивувався. Він легко сказав: «Ось що нам сказали, містере Картер. Але рано чи пізно ми отримаємо Сточеллі. Оскільки вам легше дістатися до нього, ніж нам, ви заощадите нам багато часу».


Я повернувся до Бікфорда і різко сказав: "Я хочу, щоб ви відстали від Сточеллі".


Бікфорд засміявся. - А тепер пішли, містере Картер. Його голос був хрипким, як у колишнього призера. "Ви знаєте, що не можете вказувати нам, що робити".


"Я можу рознести всю вашу організацію на частини", - сказав я. "У яку позицію я потрапив?"


Бікфорд посміхнувся. "Це загроза?"


«Називайте це як хочете, але краще поставтеся до мене серйозно, Бікфорд».


"Добре, - сказав він, - доведи це".


"Усього кілька фактів", - сказав я. «Ваші люди постачають героїн до Штатів. Приблизно рік тому ви були пов'язані лише з продуктами, вирощеними в Мексиці. Але влада переслідувала виробників маку, і це позбавило вас джерела постачання, тому ви звернулися до Марселя. Ваша організація стала частиною трубопроводу з Марселя до Штатів. Ви доставляєте товари до Штатів через Матаморос до Браунсвілла, з Хуареса до Ель-Пасо, з Нуево-Ларедо до Ларедо, з Тіхуани до Лос-Анджелеса. Багато хто з них йде прямо звідси в Сан-Дієго, Сан-Франциско, Сіетл, зазвичай на тунцовому судні або вантажному судні. Багато хто з них доставляється приватними літаками через кордон до Техасу, Арізони та Нью-Мексико. Вам потрібні назви деяких кораблів, які ви використовуєте? Я можу їх надати, містере Бікфорд. Клацніть мене досить сильно, і я передам їхній владі».


"Ісус Христос!" - сказав Бікфорд повільно і м'яко, ніби він був у шоці. «Того, що ти знаєш, достатньо, щоб убити тебе, Картере!»


«Я знаю багато речей, за які мене можуть вбити», - холодно відповів я. «А як щодо цього? Ви відстанете від Сточеллі? »


Бікфорд все ще був приголомшений почутим. Він похитав головою. «Я… я не можу цього зробити, я не в змозі ухвалити подібне рішення».


"Чому?"


Настала пауза, а потім він зізнався: «Бо я всього лише хлопець посередині».


"Тоді передай слово", - сказав я йому, сильно притискаючи його. "Скажи своєму босу, - я бачив, як Бікфорд здригнувся від мого вживання цього слова, - що я хочу, щоб він залишив Сточеллі в спокої".


Я бачив, як дві жінки вийшли з дому назустріч нам. Я встав на ноги


"Думаю, нам доведеться бігти", - сказав я, взявши Консуелу за руку, коли вона підійшла до мене.


Бікфорд підвівся, великий, худорлявий чоловік, з білим волоссям у місячному світлі, з занепокоєним виразом обличчя на змученому обличчі, і я знав, що правильно оцінив його. Він вибув із бою, бо йому не вистачило мужності, щоб витримати сильний удар і повернутись із розмахом. Він був весь виставлений на показ. Його стійкість була зовнішньою.


"Тобі доведеться знову прийти", - весело сказала Доріс, дивлячись на мене, її очі були сповнені запрошення. "Ви прийдете вдвох", - додала вона.


"Ми зробимо це", - сказав я, не посміхаючись їй у відповідь. Я повернувся до Бікфорда. "Було приємно з тобою поговорити".


"Скоро ви почуєте від нас", - сказав Бікфорд, не намагаючись зберегти вдавання. Доріс кинула на нього гострий застережливий погляд.


Ми вчотирьох підійшли до маленької машини Консуели і побажали добраніч.


По дорозі назад до мого готелю Консуела мовчала. Ми були майже в меті, коли я раптово запитав: Хто такий Луїс Апарісіо? Він один із ваших людей? "


"Хто?"


«Луїс Апарісіо». Я описав молодого мексиканця, якого зустрів вдень на малеконі.


Після паузи вона сказала: Я його не знаю. Чому?


«Просто замислився. Ви впевнені?"


"Я ніколи про нього не чув". Потім вона додала: "Я не знаю всіх в організації".


"І чим менше ви знаєте, тим краще?"


Консуела довго не відповідала. Нарешті вона сказала голосом, позбавленим будь-якої теплоти: «Я все ще жива, містере Картер. І, по-своєму, у мене все гаразд».


РОЗДІЛ СЬОМИЙ


Консуела висадила мене в готелі і продовжила свій шлях, стукаючи шестернями «фольксвагена». Вестибюль був порожній. Я пройшов через нього на широку терасу, що виходила на місто через затоку. Я знайшов стілець і сів, бажаючи викурити останню сигарету, перш ніж піти на ніч.


Коли я прикурив сигарету, я перевернув її над перилами, розпечене вугілля утворювало в темряві крихітну червону дугу. Збираючись підвестися на ноги, я почув, як хтось вийшов на терасу.


Генрі підійшов до мене, дивлячись на мене в темряві, намагаючись мене впізнати.


"Привіт. Ви були в басейні сьогодні вранці, чи не так?" - обережно запитав він.


"Так."


Він дозволив своєму важкому тілу опуститися на стілець навпроти мене. "Вони так і не з'явилися", - скаржився він роздратованим від розчарування голосом.


"Про що ти говориш?"


- Ці навшпиньки, - з огидою сказав Генрі, - жодної з них. Зараз година тридцять, і жодна з цих тупих дівчат ніколи не приходила купатися голяка.


«Ви справді думали, що вони купаються голяка?»


"Звичайно. Принаймні ті двоє, з якими я був. Ймовірно, натомість вони знайшли якихось проклятих мексиканських пляжників!»


Він поліз у кишеню сорочки у пошуках сигарети. Спалах сірника висвітлив його важке, засмагле обличчя, перш ніж він задув полум'я.


«Ця англійська навшпиньки - та, в яку я хотів би вчепитися», - похмуро сказав він. «Худенька. Інша складена непогано, але вся краса дісталася Маргарет. Її старий завантажений. Єдина проблема в тому, що вона так біса холодна, що, напевно, тебе обморожить!


Незважаючи на свою неприязнь до нього, я запитав якомога недбаліше: «Що ти робиш?»


"Роблю? Я тебе не розумію, чуваку.


"Ким ти працюєш?"


Генрі засміявся. «Гей, мужику, це не для мене! Я живу! Я не прив'язаний до роботи. Я залишаюся вільним, розумієш?


Я сказав. - "Ні я не розумію."


“У мене є зв'язки. Я знаю потрібних хлопців. Іноді я надаю їм послугу. Наприклад, якщо вони хочуть, щоб я на когось спирався. У мене це досить добре виходить.


"Ти м'яз?"


"Так, можна так сказати".


«Ви колись серйозно на когось спиралися? Ви коли-небудь укладали контракт? "


«Ну, я не хотів би говорити про щось подібне, - сказав Генрі. "Я маю на увазі, було б нерозумно відключати звук, чи не так?" Він зробив паузу, дозволяючи словам проникнути в суть справи, а потім сказав: «Я обов'язково хотів би притиснутись до цієї маленької навшпиньки Лаймі. Я можу навчити її кільком трюкам! »


- І взяти її з собою до Лас-Вегаса?


"Ви вловили ідею".


«Чи це буде Сан-Франциско? Звідки Ви? "


Відбулася невелика пауза, а потім Генрі сказав жорстким недружнім голосом: - Яка ваша справа?


«Мене цікавлять люди, котрі не знають, звідки вони. Мене це непокоїть ".


- Забери свій клятий ніс від моїх справ, - прогарчав Генрі. «Так буде набагато здоровішим».


"Ти не відповів на моє запитання, Генрі", - м'яко наполягав я, здивувавши його, промовивши його ім'я.


Він вилаявся і підвівся на ноги, неповоротка тінь у темряві, його великі руки стиснулися в кам'яні кулаки.


"Вставай!" - сердито сказав він, чекаючи, що я встану. Він зробив загрозливий крок ближче. "Вставай, я сказав!"


Я поліз у кишеню, вийняв цигарку із золотим наконечником і легко закурив. Закривши запальничку, я сказав: "Генрі, чому б тобі просто не сісти і не відповісти на моє запитання?"


"Будь ти проклятий!" - погрозливо сказав Генрі. «Устань, сучий син».


Я вийняв сигарету з рота і одним безперервним рухом встромив її в обличчя Генрі, попіл розсипався, іскри полетіли в його очі.


Його руки інстинктивно піднялися, щоб захистити обличчя, його повіки рефлекторно закрилися; і в цю секунду я схопився зі стільця, моє передпліччя вигнулося, все моє тіло перехопило удар, коли мій застиглий кулак з плоскими кісточками пальців глибоко ввійшов у живіт Генрі трохи нижче за його грудну клітину.


Він видав вибухове рохкання і зігнувся в агонії. Я вдарив його по обличчю, коли він упав, удар потрапив йому в перенісся, зламавши хрящ. Генрі заткнув рота, його коліна підігнулися, коли він зісковзнув до плит тераси. Кров текла з ніздрів на підборіддя та на плитку.


"О Боже!" - ахнув він з болем. Боляче. Він притис руку до розбитого носа. "Більше не треба!"


Я відступив назад, дивлячись на велику, безпорадну постать переді мною.


"Звідки ти, Генрі?" – тихо спитав я його.


Велика людина судорожно зітхнула.


"Вегас", - сказав він, і в його голосі лунав біль. Останні кілька років я був у Вегасі. До цього це був Сан-Франциско».


Що ти робиш у Вегасі?


Генрі похитав головою.


"Нічого", - сказав він. «Я раніше був вибивалою в клубі. Мене звільнили минулого місяця».


"Вставай."


Генрі повільно підвівся на ноги, схрестивши одну руку на животі, а другу притис до носа, не звертаючи уваги на кров, що стікала на його зап'ястя.


"Хто ваші зв'язки?"


Генрі похитав головою. "У мене їх немає", - пробурмотів він. «Це була просто розмова». Він упіймав мій погляд. "Чесне слово! Я говорю тобі правду!" Він спробував зробити глибокий вдих. "Господи, таке почуття, ніби ти зламав ребро".


"Я думаю, тобі слід поїхати звідси", - запропонував я.


"А?"


"Сьогодні ввечері", - сказав я майже люб'язно. "Я думаю, це буде краще для тебе".


«Гей, послухай…» - почав Генрі, а потім зупинився і дивився на мене, намагаючись прочитати мій вираз у темряві, але безуспішно. Він здався.


«Добре, – зітхнув він. "Я досить спирався на хлопців у мій час.


Думаю, тепер моя черга, га? Він похитав головою. "Я і мій великий рот".


Він повільно позадкував від мене, поки не підійшов до дверей вестибюля, а потім швидко повернувся і ввійшов усередину.


Я знову сів у крісло і вийняв ще одну цигарку.


"Ти занадто багато куриш", - сказав голос з далекого, темнішого кінця тераси. «Я здивований, що людина, яка палить стільки, скільки ти, рухається так швидко. Я був певен, що тобі буде боляче. Що Генрі, він великий чоловік, n'est ce pas? "


"Привіт, Жан-Поль", - здивовано сказав я. "Як довго ти тут?"


"Досить довго. Ви наражаєте себе занадто багатьом небезпекам, друже мій.


«Він небезпечний. Він панк.


«Він мало не загинув, – сказав Жан-Поль. «Якби він знав, наскільки близько підійшов, я думаю, він забруднив би свою спідню білизну».


"Я помилився щодо нього", - сказав я тверезо. «Я думав, він полював на Сточеллі. Я мав знати краще. Він ніхто».


"Бує. Краще помилитися і вибачитися, якщо не можеш мати рацію. До речі, а хто був той мексиканець, який підійшов до вас сьогодні вдень?"


«Він сказав, що його звуть Луїс Апарісіо. Він намагався продати мені свої послуги гіда, помічника чи сутенера – чого б я не хотів. Я думав, що твої друзі могли його надіслати.


"Можливо. Що змушує вас так думати?


"Моя підозріла натура", - сухо сказав я. "З іншого боку, Консуела каже, що ніколи раніше про нього не чула".


Жан-Поль помовчав. Потім, майже запізніла думка, він сказав: «Між іншим, я маю повідомлення для вас. Очевидно, що б ти не сказав їм сьогодні ввечері, ти отримав швидку відповідь. Завтра вдень, будь ласка, плануйте поїхати до Ель-Кортихо на кориду. Вона починається о четвертій годині».


"Коли ви отримали це повідомлення?" – підозріло запитав я.


«Незадовго до того, як ви повернулися до готелю. Я виходив доставити його, коли з'явився твій друг Генрі. Я вирішив почекати, доки ми залишимося одні».


"Від кого це?"


«Він сказав, що його звуть Бікфорд. Він сказав, що передав слово своєму босові. Ви розмовлятимете з керівниками».


"Це все?"


"Цього достатньо, чи не так?"


«Якщо ви розмовляли з Бікфордом, - сказав я, - то ви знаєте, що я їм сказав. Я хочу, щоби ви відстали від Сточеллі».


Так він сказав. Він також розповів мені про вашу загрозу.


"Добре?"


Навіть у темряві я бачив, як обличчя Жан-Поля стало серйозним. «Мої люди у Марселі хочуть покарання Сточеллі. Ми не можемо підштовхувати наших мексиканських друзів більше, ніж ми вже зробили. Це їхнє рішення».


"А ти?"


Він знизав плечима. «Якщо доведеться, ми можемо зачекати. Сточеллі ніколи не вийде із цього готелю живим. Однак, - додав він, - якщо вони вирішать не погодитися з тим, що ви пропонуєте, якщо вони вирішать переслідувати Сточеллі, незважаючи на ваші погрози, то, ймовірно, ви теж довго не проживете. Ви думали про це?


"Є про що подумати, чи не так?" - Легко сказав я і сам увійшов у вестибюль.


* * *


У своїй кімнаті я розпакував Xerox Telecopier 400 з футляра і поставив його поряд із телефоном. Мій дзвінок Денверу було доставлено без довгої затримки.


"Ви щось придумали?"


"Ми потрапили в ціль", - сказав Денвер. «У нас поки що немає всіх списків пасажирських маніфестів, але ми знайшли їх в Air France, Air Canada та Eastern. Чи можемо ми поговорити відкрито, чи ви хочете, щоб це було на телефоні?


"У машині", - сказав я. «Тут є складнощі. У справу вступила організація Мішо. І вони залучили до участі своїх місцевих друзів».


Денвер свиснув. «У тебе ж руки зайняті, чи не так?»


"Я можу з цим впоратися."


Денвер сказав: Добре, ми поставимо це на телефонний копіювальний апарат. До речі, нам пощастило. У нас є файл на цю тему. Пройшов через наше бюро перевірки кредитоспроможності. Декілька років тому вони зробили звіт про його компанію. Ми включили деякі основні моменти до нашого звіту. У нас поки що немає всієї інформації про нього, але він точно не вписується в групу друзів Сточеллі, як ми можемо бачити».


"Покладіть його на провід", - сказав я Денверу, помістив телефонну трубку в підставку Telecopier і ввімкнув обладнання.


Коли машина перестала працювати, я зняв слухавку і сказав: «Дайте мені все, що ви дізнаєтеся якнайшвидше».


«Ви читали останній рядок звіту?» - спитав Денвер.


"Ще немає."


«Прочитайте це, – сказав Денвер. "Це має до чортиків налякати Сточеллі, якщо він дізнається про це".


Я зібрав обладнання та повернувся, щоб прочитати кілька абзаців факсимільного звіту.


ПОРІВНЯННЯ ПАСАЖИРСЬКИХ Маніфестів для? AIR FRANCE, JFK TO ORLY, 20 квітня – AIR FRANCE, ORLY TO MARSEILLE, 20 квітня – НАЦІОНАЛЬНІ АВІАЛІНІЇ, JFK TO MIAMI INTERNATIONAL, 28 квітня – AIR CANADA, НЬЮ-ЙОРК У МОНРЕАЛЬ, 5


ПЕРШИЙ КЛАС ДЛЯ ПАСАЖИРІВ STOCELLI НА ВСІХ ВИЩЕ РЕЙСАХ. ЗАБОРОНЕННЯ ДУБЛЮВАННЯ ІНШИХ ІМЕН ПЕРШОГО КЛАСУ ПАСАЖИРА. ОДНАК, ДУБЛІКАЦІЯ НА ВСІХ ВИЩЕ РЕЙСАХ - ПОВТОРИТИ - НА ВСЕ ВИЩІ РЕЙСИ У РОЗДІЛІ «ЕКОНОМІКА» ПАСАЖИРИ ПЕРЕПИСАНІ ПІД ІМ'Я HERBERT DIETRICH.


ПЕРЕВІРКА МАНІФЕСТУ ПАСАЖИРІВ AIR CANADA,


МОНРЕАЛЬ В ЛАГУАРДІЮ, 5/6 - СПИСКИ ІМЕНІ РЕЙМОНДУ ДАТТУА І ГЕРБЕРТА ДІТРИХА.


НАРЕШТІ, ПЕРЕВІРКА AEROMEXICO, JFK TO MEXICO CITY AND AC


АПУЛКО, 4/5 - СТОЧЕЛЛІ ТА ДИТРИХ.


ПРОДОВЖУЮЧИ ПЕРЕВІРКУ ІНШИХ ПАСАЖИРСЬКИХ МАНІФЕСТІВ. ПОВІДОМ, ЯК ОТРИМАЄ ІНФОРМАЦІЯ.


НАЙКРАЩІ ПОКАЗАННЯ: HERBERT DIETRICH ЗНАХОДИТЬСЯ В АКАПУЛЬКО.


- КІНЕЦЬ -


Я звернув увагу на другий аркуш:


ІНФОРМАЦІЯ, ВИВЕДЕНА З ЗВІТУ ПРО ПЕРЕВІРКУ КРЕДИТУВАННЯ DIETRICH CHEMICAL COMPANY, INC.


ГЕРБЕРТ ДИТРИХ, ПРЕЗИДЕНТ. ДОСТУПНИЙ ПОВНИЙ ЗВІТ. НАСТУПНЕ ТІЛЬКИ ПЕРСОНАЛЬНІ ДАНІ: ГЕРБЕРТ ДИТРИХ, 63 РОКІВ, ВІДУЕР, АДРЕСА 29 FAIRHAVEN, MAMARONECK, NEW YORK. ДІЄТРИХ БОРН ЛОУРЕНС, КАНЗАС. ВИПУСКНИК КАНЗЬКОГО УНІВЕРСИТЕТУ. Диплом магістра хімії, Корнелл. ДОСЛІДНИЙ ХІМІК, UNION CARBIDE, EI ДЮПОН, ПРАЦЮВАВ НАД ХІМІЄЮ АТБОМБ У ПРОЕКТІ MANHATTAN ПІД ЧАС СВІТОВОЇ ВІЙНИ МІЖСВІТОВИЙ ХІМІЧНИЙ І ХІМІЧНИЙ ДИРЕКТОР В. ВІДКРИТА ВЛАСНА НДДКР ЛАБОРАТОРІЯ, 1956. У DIETRICH CHEMICAL CO. Нині СПІВПРАЦЯ ТРИДЦЯТЬ СПІВПРАЦІВ. ПРИБИЛЬНА ДІЯЛЬНІСТЬ, СПЕЦІАЛІЗОВАНА НА ДОСЛІДНИХ ПРОЕКТАХ


ЗАВДАННЯ. ДЕЯКІ НЕЗАЛЕЖНІ ДОСЛІДЖЕННЯ. ПРОДАЖ КІЛЬКИХ ЦІННИХ ЗАПАТЕНТУВАНИХ ФОРМУЛ ПРИНОСИТЬ РІЧНІ ДОХОДИ В МЕРЕЖІ ІЗ СЕМІ ЗНАЧЕНЬ. ЗАГАЛЬНИЙ РІЧНИЙ ОБСЯГ ПЕРЕВИЩАЄ 3 000 000 доларів США. ДИТРИХ ЖИВ У МАМАРОНЕЦІ З 1948 РОКУ. ЧУДОВО ПОВАЖУЄМО. ФІНАНСОВА БЕЗПЕКА. ДІЄ У ЦЕРКВІ І ГРОМАДСЬКИХ ГРУПАХ. ДІТИ: СЬЮЗАН, 1952 НАРОДЖЕННЯ. ЕЛІС, 1954 НАРОДЖЕННЯ. НІ В ШЛЮБАХ. ДРУЖИНА: Шарлотта, померла 1965 року.


ПОЧАТИ ПОВНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ. ПЕРЕДАЮ ЗВІТ ЩОДО ЗАВЕРШЕННЯ.


- КІНЕЦЬ -


Я відклав два аркуші паперу, роздягнувся і ліг у ліжко. Поки я лежав у темряві, незадовго до того, як заснув, я подумки перебрав останній рядок першої сторінки звіту:


ОСТАННІ ПОКАЗАННЯ: HERBERT DIETRICH ЗНАХОДИТЬСЯ В АКАПУЛЬКУ.


Я запитував, хто, чорт забирай, такий Герберт Дітріх, і який можливий зв'язок він може мати з такими злочинцями, як Сточеллі, Мішо, Даттуа, Торрегросса, Віньяль, Веббер і Клієн?


Розділ восьмий


Наступного ранку я була біля басейну, коли Консуела Дельгардо спустилася сходами і пройшла через галявину навколо басейну, щоб приєднатися до мене. Я був здивований, побачивши, наскільки вона привабливіша за денного світла. На ній було вільне плетене легке пляжне пальто, яке закінчувалося трохи нижче за її стегна, демонструючи чудові ноги, які оберталися в ритмічній плавній ході, коли вона підходила до мене.


«Доброго ранку», - сказала вона своїм приємно хрипким голосом, усміхнувшись мені. "Ви збираєтеся запросити мене сісти?"


"Я не очікував побачити тебе знову", - сказав я. Я висунув їй стілець. "Хочете випити?"


"Не так рано вранці". Вона зняла пляжне пальто та накинула його на спинку шезлонгу. Під ним був темно-синій купальний костюм, майже прозорий, за винятком грудей та промежини. Виглядало так, ніби вона носила дрібнокомірчасту сітчасту панчоху поверх купальника. Хоча це покрило її більше, ніж могло бути бікіні, це було майже так само відверто і, безумовно, було набагато більше наводячи на роздуми. Консуела помітила, що я дивлюся на неї,


"Подобається це?" — спитала вона.


"Це дуже привабливо", - визнав я. "Мало хто з жінок може носити його і виглядати так само добре, як ви".


Консуела лягла в крісло, яке я висунув для неї. Навіть під прямим сонячним промінням її шкіра здавалася гладкою і пружною.


"Я сказала їм, що була вашим гостем, - зауважила Консуела, - сподіваюся, ви не проти".


"Нема за що. Але чому? Я впевнений, що це не соціальний дзвінок".


"Ви маєте рацію. У мене для тебе повідомлення.


"Від?"


"Бікфорда".


«Про кориду в Ель Кортіхо? Я отримав повідомлення вчора увечері.


"Я піду з тобою", - сказала Консуела.


"Так вони мене впізнають?"


"Так. Сподіваюся, ти не заперечуєш так часто виводити мене з дому, - додала вона весело в голосі. "Більшість чоловіків хотіли б цього"


"Дідька лисого!" – роздратовано сказав я. «Чому вони не можуть просто сказати мені просто так чи ні? Навіщо всі ці дурниці? "


- Зважаючи на все, учора ввечері ви розповіли Бікфорду дещо про їхню діяльність. Це їх вразило. Вони не думали, що хтось знає так багато про операцію, яку вони проводять. Думаю, тобі вдалося їх налякати.


"І де ти у всьому цьому вписуєшся?" - прямо спитав я її.


"Це не твоя справа."


"Я міг би зробити це своєю справою".


Консуела повернулась і подивилася на мене. «Хіба я не важлива в операції. Просто прийміть мене за чисту монету».


"І що це?"


«Просто приваблива жінка, яку час від часу проводжають містом».


«Ні, – сказав я, – ти більше, ніж це. Готовий посперечатися, що якби я глянув на ваш паспорт, я виявив би, що він заповнений візовими штампами. Принаймні вісім-десять поїздок до Європи. Більшість в'їзних марок будуть Швейцарії та Франції. Правильно?


Обличчя Консуели застигло. «Ублюдок, – сказала вона. "Ви це бачили!"


"Ні", - сказав я, хитаючи головою. "Це зрозуміло. У вашому бізнесі багато грошей. Вони не можуть дозволити їм плавати тут, у Мексиці або в Штатах. Найкраще місце, щоб сховати його – у Швейцарії чи на Багамах – нумерованими рахунками. Хтось мусить везти гроші звідси туди. Хто кращий за тебе? Приваблива, культурна, елегантна жінка. Ви зробите ставку на те, щоби бути кур'єром для них.


Той, хто здійснює всі чудові поїздки і так приємно посміхається митникам, проїжджаючи повз країну, і якого знають півдюжини банківських касирів у Цюріху, Берні та Женеві.


«У чому ще ти так певен?»


Що ви ніколи не носите наркотики. Вони ніколи не ризикнуть, що тебе спіймають за контрабанду наркотиків. Тоді їм доведеться знайти іншого кур'єра, якому вони зможуть довіряти готівкою так само, як тепер довіряють вам. А це складно зробити».


"Ви страшенно праві!" Консуела обурилася: «Вони знають, що я ніколи не носитиму з собою наркотики».


"Тобі легше думати, що ти носиш лише гроші?" - Запитав я її з легким відтінком сарказму в голосі. «З цим усе гаразд? Знаєте, гроші приносять героїн. Якщо ви збираєтеся бути моральною, де ви проводите межу? "


Хто ти такий, щоб так зі мною розмовляти? - сердито спитала Консуела. "Все, що ви робите, теж не витримає перевірки".


Я нічого не сказав.


"Ми не такі вже й різні", - сказала мені Консуела, гнів заглушив її голос, як біло-блакитний лід у середині зими, що прикриває камінь. «Я давно зрозумів, що це тяжке життя. Ти розумієшся якнайкраще. Ви робите свою справу, а я – свою. Тільки не засуджуй мене». Вона відвернулася від мене. «Прийми мене такою, якою я є, от і все».


"Я роблю дуже мало суджень", - сказав я їй. "І нічого в твоєму випадку".


Я простяг руку, схопив її за підборіддя і обернувся до себе. Її очі замерзли від холоду обурення. Але під тонким шаром стримуваної люті я відчув вир вируючих емоцій, які вона ледве могла контролювати. Усередині я відчув різку реакцію на раптове чуттєве відчуття гладкості її шкіри на моїх пальцях, і в мені виникла непереборна потреба розв'язати сум'яття, що вирує в ній.


Протягом довгої нескінченної хвилини я змушував її дивитися на себе. Ми вели тиху битву на кількох дюймах простору, що розділяло наші обличчя, а потім я дозволив своїм пальцям повільно ковзати її підборіддям і ковзати її губами. Крига розтанула, гнів пішов з її очей. Я бачив, як її обличчя пом'якшилося, що розмерзлося в повній і абсолютної здачі.


Консуела злегка розплющила губи, ніжно кусаючи мої пальці, не зводячи очей з мене. Я притис руку до її рота, відчуваючи, як її зуби торкаються моєї плоті. Потім вона відпустила. Я прибрав руку від її обличчя.


- Чорт тебе забирай, - сказала Консуела шепотом, що ледве доходив до мене.


"Я відчуваю те саме." Мій голос був не гучніший за неї.


"Звідки ти знаєш, що я відчуваю?"


Тепер гнів був спрямований проти неї самої за те, що вона була така слабка і дозволила мені виявити це.


«Бо ви прийшли сюди, щоб побачитися зі мною, тоді як ви могли б так само легко зателефонувати. Через вираз твого обличчя прямо зараз. Бо це те, що я не можу висловити словами чи навіть спробувати пояснити».


Я замовк. Консуела піднялася та взяла свій пляжний халат. Вона одягла його одним гнучким рухом. Я встав поруч із нею. Вона подивилась на мене.


"Ходімо", - сказав я, взявши її за руку. Ми пройшли по краю басейну і гравійною доріжкою, піднялися кількома сходовими прольотами, що ведуть на терасу і до ліфтів, які доставили нас до моєї кімнати.


* * *


Ми стояли близько один до одного в напівтемряві та прохолоді кімнати. Я засмикнув штори, але світло все ще проникало.


Консуела обійняла мене і притулилася обличчям до плеча, близько до моєї шиї. Я відчув м'якість її щік і вологість її губ, коли її зуби ніжно прикусили сухожилля моєї шиї. Я притис її ближче до мене, важка повнота її грудей м'яко притиснулася до моїх грудей, мої руки стискали її стегно.


Тепер, коли вона рішуче підвела обличчя до мене, я нахилився їй назустріч. Її рот почав злий, наполегливий, невпинний пошук моїх губ і рота. Я зняв з неї пляжне пальто, стягнув ремені майо з її плечей і стягнув костюм до стегон. Її груди були неймовірно м'якими - шовковиста шкіра на моїх голих грудях.


"Ой, почекай", - сказала вона, затамувавши подих. "Почекай." І вона вийшла з моїх рук досить довго, щоб стягнути костюм зі своїх стегон та вийти з нього. Вона кинула жменю сітки на стілець і потяглася до пояса моїх плавок. Я вийшов з них, і ми рухалися разом так інстинктивно, ніби ми робили цю дію стільки разів до того, що тепер це стало нашою другою натурою, і нам не треба було думати, що робити далі.


Ми перебралися на ліжко. Я знову потягнувся до неї і був з нею дуже ніжним і наполегливим, поки вона не ожила в моїх руках.


Якось вона сказала, задихаючись: «Я не думала, що все буде так. Боже, як добре.


Вона здригнулася в моїх руках. «О боже, це добре!» - Вигукнула вона, вдихаючи мені у вухо своє тепле вологе дихання. Мені подобається те, що ти зі мною робиш! Не зупиняйся! "


Її шкіра була тонка і м'яка, гладка від тонкого блиску поту, гладка, як стигле жіноче тіло, опухле від хвилювання. Її губи були теплими та вологими, і волого чіплялися за мене скрізь, де вона мене цілувала. Вона рухалася повільно у відповідь на мої погладжування пальцями, доки не стала вологою і повною, і не могла втриматися від рішучого повороту до мене.


Зрештою, ми зійшлися разом у божевільній пориві, її руки обвилися навколо мене, її ноги переплелися з моїми, вона притискалася до мене так сильно, як могла, втягуючи мене в себе руками, її горло трохи пронизливо звуки, які переросли в котяче гарчання , повне безпорадності.


В останній момент її очі розплющились і подивилися мені в обличчя, всього в долоні від неї, і вона скрикнула уривчастим голосом: «Клята тварина!» коли її тіло вибухнуло про моє, її стегна билися про мене з люттю, яку вона не могла стримати.


Потім ми лежали разом, поклавши її голову мені на плече, кожен з нас курив сигарету,


"Це нічого не змінює", - сказала мені Консуела. Її очі були спрямовані в стелю. "Це було те, чим я хотів займатися ..."


«… Ми хотіли це зробити», - поправив її.


"Добре, ми", - сказала вона. «Але це не змінює нічого. Подумай про це просто зараз».


"Я не думав, що це буде".


"Хоч це було добре", - сказала вона, повертаючись до мене і посміхаючись. «Мені подобається кохатися при денному світлі».


"Це було дуже добре."


«Господи, – сказала вона, – як добре було знову мати чоловіка. Ніхто не хвилювався. Просто прямо, - я міцніше обійняв її.


"Це безумство", - розмірковувала Консуела. "Це не повинно бути так добре з першого разу".


"Іноді буває".


"Я думаю, з тобою завжди буде добре", - сказала Консуела. «Тільки не варто думати про це, чи не так? Ми не знаємо, чи повториться це колись знову, чи не так? "


Вона повернулася до мене так, що лягла на бік, поклала одну ногу на мою і притулилася до мого тіла.


«Послухай, - сказала вона наполегливим пошепком, - будь обережний, гаразд? Обіцяй мені, що будеш обережним.


"Я можу подбати про себе", - сказав я.


«Так усі кажуть, – сказала вона. Її пальці торкнулися шрамів на моїх грудях. "Ви не були такі обережні, коли отримали це, чи не так?"


«Я обережніший».


Консуела відскочила від мене і лягла на спину.


"Чорт!" - сказала вона хрипким зрілим голосом. «Бути жінкою - чорт забирай. Ти знаєш що це?"


Розділ дев'ятий


Консуела пішла додому вдягатися. Вона сказала, що повернеться приблизно за годину, щоб забрати мене на зустріч пізніше. Я неквапливо приймав душ і голився, коли задзвонив телефон. Грубий голос не спромігся назвати себе.


«Сточеллі хоче тебе бачити. Прямо зараз. Він каже, що це важливо. Піднімайся сюди якнайшвидше.


Телефон замовк у моїх руках.


* * *


Смагляве кругле обличчя Сточеллі було майже багряним від безсилої люті.


«Подивися на це», - проревів він мені. "Прокляття! Ви тільки подивіться на це! Сукін син отримав це, незважаючи ні на що.


Він тицьнув товстим вказівним пальцем у пакунок, загорнутий у коричневий папір із приклеєним до нього синім аркушем паперу.


Ти думаєш, це моя проклята пральня? Сточеллі кричав на мене своїм хрипким голосом. "Візьми це. Давай, візьми! »


Я зняв пакет із журнального столика. Воно було набагато важче, ніж має бути.


«Ми відкрили його, – прогарчав Сточеллі. – Вгадай, що всередині».


"Мені не потрібно гадати".


«Ти маєш рацію», - люто сказав він. «П'ять кілограмів коня. Як тобі це?"


"Як він сюди потрапив?"


«Посильний приніс його. Він піднімається у ліфті, тому мої хлопчики зупиняють його біля входу. Він каже їм, що ця білизна, яку я відправив учора, кладе її на стілець і спускається назад на ліфті. Вони навіть дають йому чайові. Ці тупі виродки! Проклята посилка лежить там більше години, перш ніж вони подумають розповісти мені про це. Як тобі це подобається? »


"Він був службовцем готелю?"


Сточеллі кивнув головою. «Так, він службовець. Ми привезли його сюди… Все, що він знає, він сидить на прилавку у будці паркувальника і чекає на доставку. На бланку для прання написано моє ім'я та номер пентхауса, тож він піднімає це сюди».


Я запитав. - "Я не думаю, що він бачив, хто це залишив?"


Сточеллі похитав круглою, майже лисою головою. Ні, це було просто так. Це міг підняти будь-який із службовців готелю, які працюють у службі паркування. Він просто випадково побачив це першим і подумав, що принесе ще один пакет.


Сточеллі важко тупнув до вікна. Він тупо дивився на пакунок, не бачачи його. Потім він обернувся до мене обличчям своїм товстим бугристим тілом.


«Що, чорт забирай, ти робив останні півтора дні?» - роздратовано спитав він.


"Уберігав тебе від смерті", - сказав я так само різко. «Організація Мішо надіслала сюди людину, щоб місцева організація вбила вас».


На мить Сточеллі втратив мову. Він у розпачі стукнув кулаком по долоні іншої руки.


"Що, чорт забирай?" він вибухнув. «Прокляття? Спершу Комісія, а тепер банда Мішо? Він похитав головою, як невисокий сердитий бик. Він вимагав. - "Як ви дізналися про це?"


"Він зв'язався зі мною".


"Навіщо?" - Маленькі очі Сточеллі зосередилися на мені, підозріло звузившись на його круглому обличчі. Він не голився, і чорна щетина, контрастувала з чорним блиском кількох пасм волосся, яке він зачухав по своїй лисині.


"Вони хочуть, щоб я допоміг їм убити вас".


"І ви мені про це розповідаєте?" Він поклав руки на стегна, його ноги сиділи верхи, нахилившись до мене, ніби він ледве утримувався від нападу на мене.


"Чому б і ні? Ви хочете знати, чи не так?"


"Що ти їм сказав?" - Запитав Сточеллі.


"Щоб відчепилися від тебе".


Сточеллі запитально підняв брову. "Та вже? Що ще? А якщо ні, що тоді?"


«Тоді я розкрию їхню організацію».


"Ви їм це сказали?"


Я кивнув головою.


Сточеллі задумливо підтиснув маленькі губки... "Ти граєш грубо, чи не так..."


"Вони теж".


Що вони сказали, коли ви їм це сказали?


«Я маю отримати їхню відповідь сьогодні вдень».


Сточеллі намагався не виявляти занепокоєння. "Як ви думаєте, що вони скажуть?"


"Вирішуйте самі. Їм потрібна організація Мішо більше, ніж ви. Це робить вас витратним матеріалом».


Сточеллі був реалістом. Якщо він і був наляканий, то цього не показав. "Та вже. Ти повинен так думати, вірно? Він раптово змінив тему. Хто тут з Марселя?"


«Ніхто на ім'я Жан-Поль Сев'є. Ти його знаєш?"


Його лоб задумливо насупився. "Сев'є?" Він похитав головою. «Не думаю, що колись зустрічав його».


Я описав Жан-Поля.


Сточеллі знову похитав головою. «Я досі його не знаю. Але це нічого не означає. Я ніколи не звертав уваги ні на кого з них, крім хлопців, які керують організацією. Мішо, Бертьє, Дюпре. Інших я б не знав».


- Ім'я Дітріх для вас щось означає?


Жодної реакції. Якщо Сточеллі знав це ім'я, то він добре його приховував. “Ніколи про нього не чув. Із ким він?


«Я не знаю, чи є він із кимось. Ви коли-небудь мали справу з кимось із таким ім'ям? "


«Послухайте, - прогарчав Сточеллі, - за своє життя я зустрів кілька тисяч чоловіків. Як, чорт забирай, ти очікуєш, що я пам'ятатиму всіх, кого зустрічав? Це точно – ніхто з тих, з ким я ніколи не мав справи. Хто цей хлопець?"


"Я не знаю. Коли дізнаюся, дам тобі знати".


«Добре, – сказав Сточеллі, не звертаючи уваги на цю тему. «Тепер я маю для вас невелику роботу. Я хочу, щоб ти позбувся цього проклятого пакета. Він вказав великим пальцем на пакунок.


«Я не твій хлопчик на побігеньках. Попроси когось із своїх людей викинути його.


Сточеллі голосно засміявся. "Що з тобою? Ви думаєте, що я нерозумний? Ти думаєш, я досить тупий, щоб дозволити кожному з моїх хлопчиків бігати цим готелем з п'ятьма кілограмами героїну? Якщо їх зловлять, це все одно, що тицьнеш мене пальцем. Крім того, ти страшенно добре знаєш, що я не можу довіряти їм позбутися цього. Ви знаєте, скільки це коштує? Кому б я його не передав, перше, що він зробить, це спробує вигадати, під яким кутом він може продати його. П'ять кілограмів це краще, ніж мільйон доларів на вулиці. Це надто багато спокуси. Ні, сер, жоден мій хлопчик! "Я передумав. "Добре, - сказав я. - Я візьму це". Сточеллі раптово поставився до моєї легкої угоди з підозрою. "Почекай секунду", - прогарчав він. "Не так швидко. Чому ти не велів мені відстати? Я прошу тебе про чималу послугу. Тебе зловлять із цим, і наступні тридцять років ти проведеш у мексиканській в'язниці, правда? Наскільки я чув там не місце, щоб провести навіть тридцять хвилин. То чому ж ти хочеш так далеко підставити за мене шию? "


Я посміхнувся йому і сказав: «Це не має значення, Сточеллі. Я єдиний тут, кому можна довіряти, щоб позбутися цього за вас і не забруднити свою дупу. Я не збирався розповідати йому, що мав на увазі. Що менше Стокеллі знав про мої плани, то краще. Сточеллі повільно кивнув головою. "Та вже. Якщо подумати, це кумедно, чи не так? Виявляється, з усіх моїх хлопчиків ти єдиний, на кого я можу покластися.


"Дуже кумедно."


Я взяв пакунок і сунув його під пахву, потім обернувся, щоб піти.


"Повідомте мені, що відбувається", - сказав Сточеллі майже доброзичливим голосом. Він пішов зі мною до дверей. «Я нервуюсь, сидячи тут, не знаючи, що відбувається».


Я спустився на ліфті до своєї кімнати, нікого не зустрівши. Я відчинив двері своїм ключем і увійшов. І зупинився. На моєму ліжку лежав коричневий, загорнутий у папір пакет із прикріпленим до нього синім списком білизни, ідентичний тому, який я тримав на згині руки і який я щойно взяв із пентхауса Сточеллі.


* * *


Мені знадобилося не більше десяти хвилин, щоби все виправити, щоб, коли приїхала поліція, нічого не знайшла. Якби картина була такою ж, я знав, що поліція отримала б звістку про те, що вони можуть знайти одну схованку з героїном у пентхаусі Сточеллі, а інший – у моїй кімнаті. Ймовірно, вони вже прямували до готелю.


Менш як за півгодини я був у вестибюлі і чекав, коли мене заїде Консуела. Я носив камеру на шиї із прикріпленим до неї телеоб'єктивом 250 мм. На плечі я мав велику сумку для фотоапарата з коров'ячої шкіри.


Консуела запізнилася. Я поклав сумку з важким камерою та камерою на


сидіння крісла. "Слідкуй за цим для мене, добре", - сказав я одному з посильних, простягаючи йому банкноту в десять песо. Я підійшов до столу.


Клерк глянув на мене з усмішкою.


- Сеньйор Стефанс, чи не так? Я можу вам чим-небудь допомогти?"


"Сподіваюся, що так", - чемно сказав я. «У вас є зареєстрований гість на ім'я Дітріх – Герберт Дітріх?»


"Momentito", - сказав клерк, звертаючись до картотеки гостя. Він переглянув його, а потім підняв очі. "Так, сеньйор. Ель-сеньйор Дітріх прибув учора.


Вчорашній день? Якщо Дітріх прилетів учора, а Сточеллі напередодні, і він летів в одному літаку зі Сточеллі, то де Дітріх був двадцять чотири години?


Я на мить задумався про це, а потім спитав: «Ви знаєте, в якій кімнаті він знаходиться?»


"Він займає номер дев'ять-три", - сказав клерк, знову перевіряючи папку.


"А ви випадково не знаєте, як він виглядає?" Я запитав. "Чи можливо, що ви могли б описати його мені?"


Клерк знизав плечима. «Lo siento mucho, сеньйоре Стефанс. Це неможливо! Вибачте, але я не був на чергуванні, коли сеньйор Дітріх зареєструвався.


"No es important", - сказав я йому. "Все одно дякую." Я передав йому складений рахунок.


Клерк усміхнувся мені. «De nada, сеньйоре. Якщо я зможу допомогти вам у майбутньому, дайте мені знати».


Я повернувся через вестибюль та взяв своє обладнання. Я повісив камеру на шию, коли до мене підійшла Консуела.


«Боже мій, - сказала вона, сміючись з мене, - ти справді виглядаєш як турист з усім цим фотографічним обладнанням, прив'язаним до тебе».


Я усміхнувся їй у відповідь. "Інструменти моєї справи", - легко сказав я. «Я фотограф-фрілансер, пам'ятаєш?»


«Розкажи мені про це пізніше», - сказала Консуела, глянувши на свій наручний годинник і взявши мене за руку. «Ми запізнимося, якщо потрапимо в пробку».


Ми якраз виїжджали з кільцевої дороги перед готелем, коли поліцейська машина згорнула і з ревом сирени зупинилася перед входом. Четверо поліцейських вискочили та швидко увійшли до готелю.


"Як ви думаєте, чого вони хочуть?" - спитала Консуела, дивлячись у дзеркало заднього виду.


"Будь я проклятий, якщо знаю".


Консуела скоса подивилася на мене, але більше нічого не сказала. Вона зосередилася на прискоренні по Костера Мігель Алеман, повз Акапулько Хілтон до Діани Серкл, де Пасео дель Фараллон перетинає Багаття. Вона їхала шосе 95, що веде на північ у Мехіко.


Приблизно за милю далі дорогою Консуела звернула на ґрунтову дорогу, що веде до передгір'я. Нарешті вона зупинилася на гравійній стоянці, наполовину заповненій машинами.


- Ель Кортіхо, - сказала вона. "Фермерський дім".


Я побачив дерев'яну будову, пофарбовану в яскраво-червоний і білий кольори, насправді не більш ніж велику круглу платформу, побудовану на висоті шести футів над землею, що оточувала маленьке, вкрите піском кільце. Над майданчиком звели черепичний дах, центр якого було відкрито небу та яскравому сонцю. Сама платформа була трохи більше десяти футів завширшки, якраз достатньою для того, щоб по периметру можна було поставити невеликі столики глибиною в два.


Ми сіли за стіл біля поруччя, навпроти воріт, через які мали пройти бики. З цієї позиції наш огляд обручки під нами був абсолютно безперешкодним.


Група заграла повільну мелодію. По утрамбованому піску рингу вийшли четверо чоловіків, хваляючись у такт музиці. Натовп їм аплодував.


Я очікував, що вони будуть одягнені у традиційні trajas de luces, щільно скроєні, блискуче вишиті «костюми з вогнями», які носили матадори, яких я спостерігав на аренах для бою бугаїв у Памплоні, Барселоні, Мадриді та Мехіко. Натомість на цих чотирьох були короткі темні куртки, білі сорочки з рюшами та сірі штани, заправлені в чорні чоботи до щиколотки. Вони зупинилися на дальньому кінці рингу та вклонилися.


Пролунали розрізнені оплески. Матадори обернулися і пішли назад, зникаючи під платформою під нами.


Поруч із нами стіл був заповнений. У групі було шість осіб. Дві із трьох дівчат сіли спиною до рингу. Один із них був білявкою, інший рудоволосим. Третя дівчина була маленька і смаглява, з витонченим кам'яним обличчям.


На чолі столу високий сивий чоловік з великим черевцем почав жартувати з дівчатами. Між рудоволосим і кремезним мексиканцем з бронзовим обличчям сидів високий худий чоловік.


Я нахилився до Консуели. Це ваші люди?


"Двоє з них." Її голос був ледь голоснішим за шепоту. Вона не відверталася від рингу.


"Які два?"


«Вони дадуть вам знати».


Тепер пікадор виїхав на ринг на коні з важким набиванням з правого боку і довгим ляпасом збоку від правого ока, щоб не бачити бика.


Бик опустив роги і кинувся на коня. У злісному поштовху пікадор нахилився і встромив вістрі своєї піки глибоко в ліве плече бика, спираючись усією вагою на довгу рукоятку. Він сильно чинив опір натиску бика, утримуючи роги подалі від його коня. Бик вирвався з болісного болю і побіг по рингу, хлиста яскравою кров'ю з рани на плечі, смугастою червоною стрічкою на курній чорній шкурі.


На ринг вийшов перший бандерильєро. У кожній руці він тримав спис із довгим держаком, і, витягнувши руки у формі трикутника, він зробив вигнутий біг на бика. Бик опустив голову, щоб кинутися. Нахилившись, бандерильєро поставив загострені списи на кожному плечі бика. Гостро залізо прослизнуло в жорстку шкуру тварини, ніби вона була зроблена з цигаркового паперу. Я глянув на людей за сусіднім столиком. Ніхто з них не звернув на мене уваги. Вони спостерігали за діями на рингу. Матадор знову вийшов, несучи маленьку мулету. Він короткими кроками підійшов до бика, намагаючись змусити його кинутися. Бик був дуже поганий. Але з матадором було ще гірше. Блондинка за сусіднім столиком відвернулася від каблучки. "Гей, Гаррете, коли вони вбивають бика?" "Через хвилину чи дві", - відповів щільний чоловік. "Ви не побачите цього, поки не повернетеся". «Я не хочу цього бачити. Мені не подобається вид крові". Бик втомився. Матадор був готовий до вбивства. Боки бика здіймалися від знемоги, голова його схилилася до піску. Матадор підійшов до опущеної голови, нахилився і встромив меч у бика по саму рукоятку. Він промазав по хребцях. Якщо перерізати хребет, бик миттєво впаде... Це швидка, чиста смерть, майже миттєва... Цей бик не впав... Він стояв з мечем у шиї, кров текла зі свіжої рани і текла з двох копій на його плечах і з рани на картинці. ось кров хлинула з його рота густим в'язким струменем." "Ось лайно", - сказала блондинка, що мимоволі відвернулася до рингу. "Це така проклята кривава країна! Кому потрібні всі ці вбивства". Мексиканець був здивований її огидою. "Ми все ще примітивний ", - сказав він їй. "Меч, ніж - сталь і кровопускання посилюють наше почуття чоловічої мужності. Ви, нортеамерикано, занадто м'які. "Та пішов ти, Карлос", - гаркнула вона і повернулася спиною до арени. Матадор повернувся до бика з колючим мечем у руці. Дерільєро витяг інший меч. Матадор нахилився над биком і зробив рух, що рубає. Лезо перерізало спинний мозок, і бик звалився на пісок. Гаррет повернув голову і впіймав мій погляд. Він встав. «У мене в машині є пара пляшок віскі, – голосно сказав він. "Підемо за ними, Карлосе". Я бачив, як вони пройшли периметром арени і перетнули дерев'яну платформу, яка вела до паркування. Консуела зачепила мене за руку. "Ви можете приєднатися до них зараз". Я пішов за ними з вольєру. Гаррет пробирався крізь припарковані машини, поки не дістався далекого кінця стоянки. Він зупинився, щоб повернутись і почекати мене. Коли я підійшов, він холодно глянув на мене. Я зупинився перед ним. Я не знаю, що він чекав від мене, але я не гаяв ні слів, ні часу. - Відстав Сточеллі, - різко сказав я, дивлячись у важке войовниче обличчя Гаррета. Потім мій погляд перемістився на Карлоса, який зустрів мій погляд безпристрасно чемним виразом обличчя. Карлос був одягнений у світло-зелені штани, сорочку з сирого шовку та білі лофери з пензликами на маленьких ніжках. Він виглядав як придурок, але я відчув у ньому глибоку суть твердості, якої Гаррет не мав. Гаррет був блефом і пихатим. Карлос був більш небезпечним із двох. Карлос простягнув руку і торкнув мене за руку. Його голос був дуже спокійним та ввічливим. «Сеньйор, я думаю, що клімат Акапулько став для вас дуже хворим».


"Я не боюся".


Карлос злегка знизав пухкими плечима. "Це дуже погано", - зауважив він. «Трохи страху іноді може врятувати життя чоловікові». Я відвернувся від них, приховуючи гнів. Я повернувся на ринг через столи до Консуели. Я торкнувся її руки. «Будуть проблеми. Чи зможеш поїхати назад до міста з друзями? » "Звичайно. Чому?" «Дай мені ключі від твоєї машини. "Я залишу їх у своєму готелі". Консуела похитала головою. «Я привіз тебе сюди. Я відвезу тебе назад. "Давайте тоді." Я зібрав фотоапарат та велику сумку з обладнанням. Ідучи за Консуелою на крок позаду мене, я вийшов з вольєра. Ми перетинали невеликий дерев'яний місток, Консуела стояла поряд зі мною, коли я раптово краєм ока вловив якийсь рух. Чистим, інстинктивним рефлексом я відкинув Консуелу від себе до перил і кинувся до дерев'яної стіни, яка становила один бік проходу. Я одскочив від стіни під кутом, розвернувся і впав на одне коліно. Моя шия спалахнула, ніби хтось обпалив її розпеченим залізом. Я відчув, як по коміру потекла цівка крові. "Що це таке?" - вигукнула Консуела, а потім її погляд упав на бандерилу з довгою ручкою, яка все ще тремтіла в стіні між нами, її відточений сталевий шип глибоко встромився в дерево. Довга ручка зі стрічкою розгойдуються назад і вперед, як смертоносний метроном.


Я згадав, як легко колюча сталь встромилася в шкіряну шкуру бика. Було неважко уявити, як перев'язувальна клубова кістка пронизує моє горло, якби я не діяв так швидко.


Я встав і обтрусив коліна штанів.


"Твої друзі не втрачають часу даремно", - люто сказав я. "А тепер поїхали звідси".


* * *


Жан-Поль чекав на мене в холі. Він схопився на ноги, коли я зайшов. Я попрямував через вестибюль до ліфтів, і він пішов поряд зі мною.


"Добре?"


«Мені сказали забиратися до біса з Акапулько».


"І?"


"Вони також намагалися вбити мене".


Ми увійшли до ліфту. Жан-Поль сказав: «Я думаю, ти в поганому становищі, друже мій».


Я не відповів. Ліфт зупинився у мене на поверсі. Ми вийшли і пішли коридором. Коли ми підійшли до мене, я вийняв ключ.


- Зачекайте, - різко сказав Жан-Поль. Він простягнув ліву руку за ключем: "Віддай його мені".


Я подивився вниз. Жан-Поль тримав у правій руці пістолет. Я не сперечаюся зі зброєю так близько. Я дав йому ключ.


«Тепер відійди убік».


Я відійшов. Жан-Поль вставив ключ у замок і повільно повернув його. Раптом він відчинив двері, впавши на одне коліно, пістолет у його руці націлився в кімнату, готовий вразити будь-кого всередині.


"Там нікого немає", - сказав я йому.


Жан-Поль підвівся на ноги.


«Я ніколи не соромлюся виявляти обережність, – сказав він. Ми ввійшли до кімнати. Я зачинив за нами двері, підійшов до вікна тераси і визирнув назовні. Позаду мене Жан-Поль готував для нас напої. Я кинув сумку з обладнанням на стілець і поклав камеру.


Дивлячись на затоку, я бачив моторні човни, що буксували водяних лижників. У яхт-клубі на якорі стояло кілька моторних вітрильників. Човен для лову тунця, який я бачив напередодні, все ще був прив'язаний до набережної. Я задумався про це.


Жан-Поль запитав: "Хіба ти не боїшся відвернутися від мене?"


"Ні"


Він завадив напої. «Поки вас не було, у нас було якесь хвилювання. До готелю навідувалася місцева поліція. Вони обшукали апартаменти Сточеллі у пентхаусі».


"Так?"


"Вони також обшукали вашу кімнату". Жан-Поль пильно дивився мені в обличчя, намагаючись вловити найменший подив. "Це вас не турбує?"


"Я цього очікував".


Я знову повернувся і знову глянув у вікно. Я знав, що з того моменту, як побачив на своєму ліжку підроблений пакет для білизни, мене викличе поліція.


Їх, мабуть, попередили, щоб вони обшукали як апартаменти Сточеллі, так і мою кімнату щодо наркотиків. Хтось намагався накласти на Сточеллі тяжкий каркас.


Але мене це не турбувало.


"Навіщо поліції обшукувати пентхаус Сточеллі?" - Запитав Жан-Поль.


«Бо сьогодні йому доставили п'ять кілограмів героїну, загорнуті, як пачку білизни», - сказав я.


Жан-Поль здивовано свиснув.


«Мабуть, значить, він цього позбувся. Eh bien? "


«Я позбувся цього заради нього».


"Ой?" Ще одна довга пауза. Ось чому вони обшукали вашу кімнату?


Ні. Ще одна посилка, ніби вона була доставлена до моєї кімнати, - спокійно сказала я, все ще спиною до Жан-Поля. «Ще п'ять кілограмів у такій самій упаковці».


Жан-Поль задумливо перетравлював інформацію. Потім він сказав: "Оскільки поліція нічого не знайшла, можу я запитати, що ви зробили з героїном?"


"Я взяв його з собою".


«І ти позбувся його сьогодні вдень? Який ти розумний, mon amil.


Я похитав головою. «Ні, він все ще у моїй сумці з обладнанням. Усі десять кілограмів. Я ношу його із собою весь день».


Жан-Поль повернувся і подивився на громіздку сумку з обладнанням, яку я поставив на стілець біля вікна. Він почав сміятися.


«У тебе чудове почуття гумору, друже мій. Ви знаєте, що сталося б, якби поліція знайшла це у вас? "


Так. Тридцять років каторжних робіт. Так мені сказали.


"А вас це не турбує?"


"Не стільки, скільки щось ще".


Жан-Поль приніс мені випити. Він взяв свою і сів на один із стільців.


Він підняв свою склянку. "A voire sante!" Він зробив ковток. "Що тебе турбує?"


Я обернувся. "Ви." "Ви не з організації Мішо".


Жан-Поль відпив ром. У його сірих очах був виклик. "Чому ви так думаєте?"


«По-перше, ви надто дружні зі мною. Ти більше схожий на мого охоронця. По-друге, ви насправді не наполягаєте на знищенні Сточеллі. Нарешті весь день ви знали, що хтось намагається підставити Сточеллі, як підставили Мішо. Це мало довести вам, що Сточеллі не підставив Мішо, і тому ви переслідуєте не того хлопця. Але ви нічого не зробили із цим».


Жан-Поль нічого не сказав.


Я пішов далі. «Не тільки це, але ви стирчали в готелі весь день, незважаючи на те, що чотири копи обшукували ресторан у пошуках наркотиків. Якби ви справді були з марсельської організації, ви втекли б як чорт при першому погляді на них».


"Так?"


«То хто ти, чорт забирай?»


"Хто я по-твоєму?"


"Поліцейський."


"Що змушує вас думати, що це так?"


«Те, як ви увійшли у двері кілька хвилин тому. Це


суворо поліцейська техніка. Тебе так навчали.


«Ви проникливі, mon vieux! Так, я поліцейський.


"Наркотики?"


Жан-Поль кивнув головою. «Office Central Pour la Suppression du Trafic des Stupifiants. Ми працюємо з вашим Федеральним бюро з наркотиків та небезпечних наркотиків, BNDD».


«А мексиканська поліція?»


«Для цієї операції так. Федерати. Вони знають, що я працюю під прикриттям».


«Невже організація Мішо справді послала сюди когось, щоби змусити банду Акапулько усунути Сточеллі? Чи це було прикриттям? »


«О, вони послали людину, добре. Ось як ми довідалися про це. Ми попросили мексиканську поліцію затримати його, коли він вийшов із літака до Мехіко».


«І він розповів вам усе про їхні плани щодо Сточеллі? Я думав, що корсиканці не розмовляють. Передбачається, що вони навіть мовчазніші, ніж сицилійці.


Жан-Поль усміхнувся до мене. «Мексиканська поліція не така стримана, як ми. Особливо із іноземними злочинцями. Вони прикріпили електроди до його яєчок і ввімкнули струм. Він кричав п'ять хвилин, а потім зламався. Він ніколи не буде тим самим, але він нам усе розповів».


Я змінив тему. Звідки ти знаєш про мене?


Жан-Поль знизав плечима. "Я знаю, що ти з AX, - сказав він". Я знаю, що ви N3 - елітний вбивця у цій організації. Ось чому я хотів би, щоби ви з нами співпрацювали».


«Хто такі «ми»? І як?"


«Американці хочуть Сточеллі. Мексиканська поліція потребує ліквідації організації Акапулько. І ми, французи, хотіли б розірвати зв'язок між бандою Мішо, Сточеллі та бандою Акапулько».


«Мої накази надходять із Вашингтона, - сказав я йому. "Мені потрібно у них уточнити".


Жан-Поль усміхнувся до мене. "Ви маєте на увазі, що вам доведеться порадитися з Хоуком".


Я нічого не сказав. Жан-Поль не мав жодного відношення до того, щоб знати про Яструб - або про те, що я - №3, або про моє призначення вбивцею. Він надто багато знав.


"Привіт, я дам тобі знати", - сказав я.


Жан-Поль підвівся і поставив склянку. Він підійшов до дверей і відчинив їх. Він почав виходити, а потім повернувся у дверний отвор.


«Я хотів би отримати вашу відповідь не пізніше цього вечора», - сказав він. «Ми маємо намір…»


Мов голка фонографа, що раптово відірвалася від платівки, його голос обірвався на середині речення, а слово закінчується невиразним муканням здивування. Він спіткнувся, похитнувся, на півкроку вперед у кімнату, зачинивши за собою двері. Потім він відкинувся на неї і зісковзнув на підлогу.


Я перестрибнув через кімнату. Повіки Жан-Поля були закриті. Пінистий малиновий міхур раптово вирвався з його легенів. З його рота ринула кров. Його ноги важко смикалися об підлогу на знак протесту проти смерті.


Я потягнувся до дверної ручки, але його тіло впало на нижню панель і не дозволило мені відкрити її.


Зовні товстий килим у холі заглушував усі можливі кроки. Я відпустив ручку і став навколішки перед струнким тілом француза. Я помацав пульс. Його не було. Я наполовину повернувся до нього і побачив рукоятку ножа з кістяною рукояттю, що виступає зі спини Жан-Поля дивною злоякісною освітою.


РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ


Вбивця вдало вибрав час. Я не чув, як двері відчиняються або зачиняються. У коридор ніхто не виходив. У коридорі за межами моєї кімнати було тихо. Я довго стояв над тілом Жан-Поля, перш ніж простяг руку і схопився за килимок у передпокої, затяг труп глибше в кімнату і відсунув його від дверей. Я обережно відчинив двері й визирнув. Коридор був порожній. Я зачинив і замкнув двері на засув, опустився на коліна перед струнким тілом француза, що розтягнувся на закривавленому килимі, і довго дивився йому в обличчя, весь час відчуваючи, як усередині мене вирує гнів, тому що я зробив помилку.


Я повинен був зрозуміти раніше в Ель Кортіхо, що Карлос вже привів у дію всі плани, які він мав, щоб позбавитися мене, ще до того, як він і Брайан Гарретт зустрілися зі мною. Я повинен був знати, що він ніколи не збирався дозволити мені залишити Акапулько живим, поки я знав, що зроблю з його організацією. Я думав, що в мене буде більше часу принаймні до завтрашнього ранку, але я помилявся в цьому припущенні. Час вийшов, і тепер Жан-Поль через це помер. Я також знав, що мені ніколи не змусити мексиканську поліцію, особливо лейтенанта Фуентеса, повірити, що я не брав участі у смерті Жан-Поля.


Мені давно час було діяти. Я подивився на розплющені очі Жан-Поля і простяг руку, щоб закрити повіки. Я розстебнув його куртку. Револьвер Smith & Wesson Airweight Model 42 калібру 38 з горіховою рукояттю був заправлений у коротку кобуру за поясом його штанів. Я переклав пістолет у свою кишеню на стегнах. Я подивився на годинник - надто рано ввечері для того, щоб спробувати позбутися тіла. Незважаючи на те, що в готелі було не так багато гостей, було б надто складно припустити, що коридори зараз порожні.


Я обережно обернув його труп тонким килимком. не до кісточок, але його обличчя було закрите.


Смужками тканини, які я відірвав від наволочки, я прив'язав килимок до його грудей та колін.


Я пошукав у кімнаті схованку. Шафа з одягом була занадто небезпечна, тому я вирішив засунути загорнуте в килим тіло під двоспальне ліжко, впустивши покривало на бік так, щоб його край уперся майже в підлогу.


На мить прибравши Жан-Поля з дороги, я зосередив свою увагу на очищенні свідчень того, що сталося. Я ввімкнув світло в холі, перевіряючи стіни на предмет бризок крові. Я знайшов дещо. Нижня панель дверей була безладна. У ванній кімнаті я змочив рушник у холодній воді, повернувся в хол і вимив двері та стіни.


Килимок не дозволяв крові потрапити на підлогу.


Після цього я сполоснув рушник, наскільки міг, зібгав його і кинув на підлогу під раковиною. Я зняв свій скривавлений одяг і прийняв душ.


Я використала ще два рушники, витиралася і скручуючи їх і кинув під раковину разом з іншим рушником. Нехай покоївка думає, що я нечупара. Принаймні це завадило б їй надто уважно розглянути перший рушник.


Після того, як я поголився, я перевдягся в чисту спортивну сорочку, лакси та куртку Madras.


Я збирався надіти Х'юго і одягти Вільгельміну, мій 9-міліметровий Люгер, але 9-міліметровий пістолет будь-якого розміру дає досить випуклість. Це надто легко побачити під легким одягом, тому я залишив пістолет і ніж у фальшивому дні свого аташе-кейсу.


Натомість я зупинився на легкому револьвері Жан-Поля 0,38.


Зазвичай я не носив би куртку. Травневі вечори в Акапулько надто теплі, щоб зробити куртку непотрібною, але в мене був револьвер Жан-Поля, і хоч він був маленьким, він все одно був надто помітний, якщо я не одягну що-небудь, щоб прикрити його.


Закінчивши одягатися, я знову повернувся у ванну кімнату. Я взяв з набору для гоління бульбашку зі снодійним нембуталом. У флаконі було десять чи дванадцять капсул. Іноді, коли я не можу заснути, я беру одну з них. Тепер я мав інше застосування для них. Я поклав маленький пластиковий контейнер у кишеню разом із рулоном напівдюймової клейкої стрічки, яка була в мене в аптечці.


Повернувшись до спальні, я взяв фотоапарат і перекинув через плече громіздку сумку з фотоапаратом.


Вийшовши за двері, я повісив табличку «НЕ турбувати» на зовнішній ручці дверей. Я кладу ключ від номера до кишені. Як і в багатьох готелях, матаморос прикріпили до ключа важку бронзову табличку, щоб гості не хотіли носити її з собою та мали звичай залишати ключ на стійці. Я не люблю це робити. Я хочу мати можливість входити та виходити зі своєї кімнати, не привертаючи уваги, щоразу зупиняючись біля столу. Ключ і табличка важко лежали у задній кишені моїх штанів.


Спускаючись у вестибюль, я нікого не побачив у коридорі, ні в ліфті. На стійці реєстрації я зупинився, щоб спитати, чи немає для мене пошти. Я нічого не очікував, але коли клерк повернувся до стійок за ним, я зміг перевірити слот для Suite 903. Обидва ключі були в ящику. Судячи з усього, Дітріх все ж таки не прийшов.


Клерк повернувся назад, з жалем посміхаючись. "Ні, сеньйоре, для вас немає нічого". Це був не той клерк, з яким я розмовляв раніше вдень,


«Ви знаєте сеньйора Дітріха?»


«Сеньйор Дітріх?»


"Люкс дев'ять три", - підказав я йому.


«Ах! Звісно. Він дуже милий джентльмен, котрий учора приїхав. Я зареєстрував його сам».


"Його зараз немає, чи не так?"


Клерк похитав головою. Ні. Я бачив, як він пішов з півгодини назад.


"Ти впевнений? Чоловік років шістдесяти - я зупинився. Це було все, що я знав про зовнішність Дітріха. Я сподівався, що клерк клюне на вудку".


«Звичайно, я знаю, як він виглядає! Досить високий. Дуже тонкий. Дуже видатний. Срібне волосся. Блакитні очі. Він ходить, злегка накульгуючи, хоча тростини в нього немає. Його донька дуже гарна».


"Його дочка?"


"Так, сеньйоре. Не можна забути таку гарну дівчину, як вона! Яке довге світле волосся!» Тоді клерк упіймав себе на думці, що його осінило. Він розуміючи підняв брову. «Звичайно, можливо, вона не його дочка, а сеньйоре?Ми не ставимо таких питань».


- Добре, це Дітріх. Я передав рахунок клеркові. "Я зв'яжуся з ним пізніше".


- Чи можу я залишити йому звістку, сеньйоре?


Ні, я не знаю, коли зможу його побачити. Спасибі за інформацію."


"Де нада".


* * *


В офісі Hertz я орендував седан і поїхав до Санборна, де купив докладну карту вулиць Акапулько. У їдальні я сів у будку, замовив каву та розклав карту на столі перед собою. Я спробував прокласти шлях до вілли Бікфорда, якою мене вчора ввечері провезла Консуела. На карті не були показані дедалі дрібніші провулки, тому я не був повністю впевнений, що вибрав потрібну вулицю. Я згадав, що це був короткий глухий кут і що на ньому було лише кілька будинків. Усі будинки з видом на бухту.


Я був упевнений, що дізнаюся про вулицю, якщо знайду її знову. Будинок Бікфорда був останнім наприкінці глухого кута, ізольованим від інших.


Подумки я перебрав усі можливості, поки не звузив їх до трьох. Мені знадобилося дві чашки кави та півдюжини сигарет, перш ніж я нарешті склав картку і пішов.


Кінець вулиці не виявився глухим кутом, як показала карта. Він був розширений, щоб приєднатися до іншого провулку, тому я повернувся і спробував друге. Це була тупикова вулиця, але на ній було дуже багато будинків, тісно притиснутих один до одного, як це було можливо.


Я зробив ще одну спробу. Це теж було неправильно, тому я поїхав назад на шосе та з'їхав з дороги. На цей час було майже десять тридцять. Я ввімкнув плафон і знову розгорнув карту, намагаючись з'ясувати, де я помилився. Зрештою я знайшов це. Я звернув не на тому перехресті. Я вимкнув світло, повернув карту і знову виїхав на дорогу.


На цей раз я знайшов вулицю з другої спроби. За його довжиною розташовувалися чотири широко розділені будинки. Дім Бікфорда був останнім на березі затоки; На вулицю виходила висока стіна із цегли з сиру з залізними ґратами воріт. Я до нього не під'їхав. Я залишив машину поза полем зору за рогом і пішов ґрунтовою дорогою до воріт, які були захищені ланцюгом і замком. Я натиснув кнопку дзвінка і почав чекати. У темряві я чув цвірінькання комах і цокаючий шелест пальмового листя, що труться один об одного під ніжним вологим морським бризом.


Минуло кілька хвилин, перш ніж з'явився воротар, старий сивий метис із щетинистою щетиною вусів, заправляючи сорочку в мішкуваті штани, крокуючи по доріжці.


Я не дав йому часу подумати.


Я різко відрізав іспанською. - «Поспішай, viejo!» «Сеньйор Бікфорд чекає на мене!»


Старий зупинився у футі від воріт, дивлячись на мене, задумливо наморщивши брови.


"Я нічого не знаю-"


"Відчиніть ворота!"


Старий дістав із кишені ліхтарик. Він обернув його мені в обличчя.


«Не в мої очі, старий дурню! Направ світло до моєї руки».


Старий слухняно спрямував ліхтарик униз. Він побачив воронену сталь від Smith & Wesson .38. Не зводячи очей з пістолета, воротар вийняв з кишені своїх поношених штанів товсту зв'язку ключів. Його пальці тремтіли, коли він вибрав ключ і вставив його. Замок відчинився. Я потягнувся лівою рукою і відчепив ланцюг. Я штовхнув хвіртку, все ще спрямовуючи пістолет на старого, і зайшов усередину.


«Зачини ворота, але не замикай».


Він зробив, як я йому сказав.


Хто ще тут? Я показав пістолетом, щоб зійти зі стежки.


«Тільки сеньйор та сеньйора», - нервово відповів він.


"Твоя дружина?"


“Mi mujer es muerta. Вона мертва, лишився тільки я.


«Інші слуги?»


“Приходять. Вони тут не сплять. Вони не повернуться до ранку».


"Сеньйор Бікфорд вже ліг спати?"


Старий похитав головою. "Я так не думаю; Внизу, як і раніше, горить світло.


Він підняв на мене водянисті злякані очі. «Виявіть милість, сеньйоре, я старий. Я не хочу неприємностей.


"Сьогодні тут може бути багато неприємностей", - сказав я, спостерігаючи за ним.


«Я можу бути дуже далеко за дуже короткий час», - благав старий. "Особливо, якщо може приїхати поліція".


«Добре, – сказав я. Я потягся до гаманця і вийняв чотириста песо - близько тридцяти двох доларів.


«Щоб зробити вашу подорож простіше. За ваші незручності. Я вклав банкноти в руку воротаря.


Старий подивився вниз і засунув банкноти в кишеню: "Тепер я можу піти?"


Я кивнув головою. Чоловік прочинив ворота на ширину долоні і прослизнув у них. Він одразу ж побіг по брудній дорозі, його черевики ляскали по п'ятах і видавали м'які дряпаючі звуки по гравію. Він повернув за кут і за кілька секунд зник з поля зору.


Я штовхнув ворота і рушив у темряву доглянутої території до будинку.


З дверного отвору, що веде з кухні до їдальні, я спостерігав за Бікфордом та його дружиною. Вони обидва сиділи в тій частині вітальні, яку я міг бачити через їдальню.


Бікфорд відклав журнал, який тримав у руці, і зняв окуляри для читання у товстій оправі.


"Хочеш випити перед тим, як ми підемо спати?" - Запитав він Доріс.


Доріс сиділа на кушетці і з великою концентрацією фарбувала нігті на ногах. Не зводячи очей, вона сказала: «Зроби дубль».


Я ввійшов до їдальні й зупинився біля арки, що відокремлювала її від вітальні. "Я пропоную вам залишити це на потім", - сказав я.


Бікфорд здивовано звів очі. Доріс упустила пляшку лаку для нігтів на білий диван. "Ось лайно!" було все, що вона сказала.


Я увійшов до вітальні і дозволив Бікфорду побачити пістолет у моїй руці.


Він вимагав. - "Що, чорт забирай, все це?"


"Твої друзі не хочуть, щоб все було легко".


Він облизав губи, нервово дивлячись на пістолет. „Чому я? Я зробив те, про що ти просив».


«Як ти одного разу сказав, ти просто хлопець посередині. Думаю, це означає, що ви отримуєте це з обох боків».


"Що ти хочеш?"


“Трохи. Ми з тобою збираємося покататися разом».


«Гей, почекай секунду!» - Закричала Доріс.


"Він не постраждає, якщо зробить те, що я йому говорю", - запевнила я її.


"Те, що про неї?" Бікфорд все ще нервував через пістолет.


"Вона залишається". Я вийняв пляшечку з кишені і витрусив дві капсули на верхню частину батончика.


"Пані. Бікфорд, я буду вдячний, якщо ти просто приймеш ці пігулки..."


"Ні!" - Вибухнув Бікфорд, встаючи на ноги. - Залиш її осторонь!


Це те, що я роблю. Я не настільки дурний, щоб зв'язати її. Занадто багато шансів на те, що вона звільниться. І я хотів би не бити її по голові.


Він спитав. "Що - що це таке?"


"Снодійне. Вони не завдадуть їй шкоди".


Доріс підвелася з дивана і підійшла до бару. Я помітив, що вона зовсім не злякалася. Вона навіть швидко посміхнулася мені, чого Бікфорд не побачив. Вона взяла таблетки та налила собі склянку води.


Ти впевнений, що вони не завдадуть мені шкоди? У її голосі був відтінок веселощів, її зелені очі з густими віями сміливо дивилися в мої. Вона поклала пігулки в рот і запила їх, потім підійшла до мене. "Все, що я збираюся зробити, це заснути?"


«Сядьте, місіс Бікфорд».


«Дорис», - пробурмотіла вона, все ще сміливо дивлячись мені в обличчя, з крихітною усмішкою на її губах.


"Знову на диван". Доріс повільно відвернулася від мене і повернулася до дивана, навмисне погойдуючись стегнами. Бікфорд підійшов до неї і сів поруч. Він дбайливо взяв її за руку, але вона усунулася.


«Заради всього святого, Джонні. Я в порядку, то заспокойся, гаразд? Якщо він хотів заподіяти мені біль, ви не змогли б його зупинити». Вона обернулася до мене обличчям. "Скільки часу це займе?"


"Від десяти до двадцяти хвилин", - сказав я. «Ви могли б просто розтягнутися та розслабитися. Ми почекаємо.


* * *


Менш як за п'ятнадцять хвилин Доріс заплющила очі. Її груди піднімалися та опускалися у легкому ритмі сну. Я зачекав ще п'ять хвилин і жестом відсунув Бікфорда від неї.


"Поїхали."


Бікфорд підвівся на ноги. "Куди?"


«Ми збираємося відвідати човен для тунця, – сказав я. - Ту, що прив'язана до набережної...»


"Що, чорт забирай, ти несеш?"


«… І потім на борту, - продовжував я, ніби Бікфорд не сказав ні слова, - ти маєш зустріти капітана і передати йому пакет. Скажи йому, що його заберуть у Сан-Дієго звичайним способом.


"Ти з глузду з'їхав!" - Вибухнув Бікфорд. Ти хочеш убити нас обох?


"Ти ще не помер", - сказав я, підносячи пістолет до його грудей.


Він стояв там, неповороткий, старіючий, поразка зробила його старше своїх років. «Але вони вб'ють мене, коли впізнають. Ви знаєте це, чи не так? Він подивився на мене. «Звідки ви дізналися про човен для тунця?» – тупо спитав він.


«Вчора ввечері я сказав вам, що я маю список судів, які ваші люди використовували для контрабанди героїну до Штатів. Човен для тунця – «Мері Джейн» із Сан-Дієго. Він стирчить уже кілька днів, чекаючи на чергову посилку”.


"Ви здогадуєтеся", - нерішуче сказав Бікфорд, але я вловив блимання на його обличчі, і це було все необхідне мені підтвердження.


"Більше ні", - сказав я. «Ходімо, принесемо їм пакет, на який вони чекають».


* * *


Доставити посилку на човен для тунця не було проблемою. Ми відвезли машину Бікфорда до набережної, Бікфорд за кермом, а я з ним поряд із 38-м калібром у руці.


Опинившись на човні, Бікфорд попрямував у капітанську каюту. Троє із нас заповнили маленьку кімнату. Бікфорд розповів історію. Капітан не ставив запитань, окрім підозріло подивився на мене, коли я простяг йому пакети.


"З ним все гаразд", - поручився за мене Бікфорд. «Це його покупка. Він просто хоче бути впевненим, що ми його доставимо».


«У нас ніколи не було проблем», - поскаржився капітан, забираючи в мене пакунок. Він глянув на неї і покрутив у руках. "Пральня? Це для мене в новинку.


«Як скоро ти зможеш вирушити в дорогу?»


«Півгодини – можливо, менше».


"Тоді тобі краще йти".


Капітан запитливо глянув на Бікфорда. «Роби, як він каже, – сказав йому Бікфорд.


"А що щодо посилки, на яку я чекав?"


Бікфорд знизав плечима. «Це було відкладено. Ми не можемо допустити, щоб ти затримувався тут надто довго.


«Добре, – сказав капітан. «Чим швидше ви очистите мої колоди, тим швидше я зможу почати».


Ми з Бікфордом вийшли з каюти, повільно пробираючись у темряві захаращеною палубою. Там я зупинився біля покритої брезентом рятувальної шлюпки і швидко, повернувшись спиною до нього, щоб він не міг бачити, що я роблю, засунув другий пакет під важкий брезент у шлюпку.


Коли ми стрибнули на причал, ми почули запуск двигунів. На палубі була бурхлива діяльність.


Ми підійшли до того місця, де Бікфорд припаркував свою машину на Багатті.


"Що тепер?" - спитав мене Бікфорд, коли ми ввійшли.


"Думаю, нам слід відвідати Брайана Гарретта", - сказав я. Бікфорд сказав протестувати але одумався.


Я тримав короткий револьвер із вороненої сталі всього за кілька дюймів від нього. Він поїхав машиною на схід Костера Мігель Алеман, виїхавши з міста на вершину мису. Нарешті він повернув на другорядну дорогу і за кілька хвилин зупинився.


- Там унизу будинок Гаррета. Ви хочете, щоб я в'їхав? "


Будинок виділявся сам по собі, просто під гребенем гребеня на краю урвища, що йшов нижче за нього на двісті футів до моря. Ми були за сотні ярдів від під'їзної доріжки, що вела до головних воріт будинку.


"Ні, зупинись тут".


Бікфорд повернув машину на узбіччя дороги. Він зупинив його і вимкнув запалювання та фари. Раптова темрява оточила нас, і в цей момент я вдарив прикладом пістолета по потилиці Бікфорда, потрапивши йому за вухом. Він звалився на кермо. Я сунув пістолет у праву кишеню куртки, а з іншої кишені дістав рулон скотчу. Я затяг руки Бікфорда за його спину, заклеївши йому зап'ястя десятком витків хірургічної стрічки. Я засунув йому в рот носову хустку, приклеївши смужку клею від однієї щоки до іншої, щоб утримувати кляп на місці.


Обійшовши седан, я відчинив обидві ліві двері. Бікфорд був важким. Роки перевели його у важку вагу. Мені довелося щосили переміщати його інертне тіло в кузов седана. Я нахилився і перев'язав його кісточки і коліна. Коли я закінчив, у мене закінчилася стрічка, але вона була надійно пов'язана. Мені б не довелося турбуватися про те, що він вийде на волю.


Через десять хвилин я мовчки рухався в темряві по краю дороги, поки не підійшов до високої стіни, що оточувала віллу Гаррета. Стіна починалася біля стрімкого урвища праворуч від мене, прорізала поле, потім утворювала півколо навколо великого будинку до краю скелі на дальній стороні.


За стіною горіло світло. Я міг чути голоси, що перегукуються один з одним. Підійшовши ближче до стіни, я почув плескіт води. Я впізнав в одному з дівочих голосів голос білявки, яку бачив того ж дня в Ель-Кортихо.


Я прокрався вздовж муру, поки не дістався до під'їзної доріжки, що вела до дороги. Фасад воріт освітлювали два прожектори, що високо висять на основних опорах. У мене не було можливості перетнути під'їзну доріжку так близько до будинку, щоб мене не помітили, тому я поповз назад до дороги і перетнув її там, де я залишив Бікфорда та машину. Мені знадобилося двадцять хвилин, щоб повністю оглянути другий бік будинку від краю обриву до проїжджої частини, а потім я повернувся назад і знову повернувся до краю дороги.


Я збирався перейти дорогу, м'язи моєї ноги вже напружилися, щоб зробити крок, коли якесь глибоко вкорінене почуття небезпеки зупинило мене.


Нічні звуки не змінились. Під урвищем я чув, як хвилі розбиваються об валуни у своєму повільному, нерівномірному ритмі на вузький піщаний пляж. Морський бриз із заходу шелестів пальмовим листям, немов потираючи сухі руки. Нічні комахи скиглили і щебетали, щебечуть у темряві навколо мене, але в моєму розумі наче спрацювала якась первісна тривога.


Давним-давно навчився повністю довіряти своїм інстинктам. Ще до того, як перший слабкий шепіт звуку досяг моїх вух, я кинувся убік, ухиляючись від свого невидимого супротивника.


Я майже не постраждав. Удар, націлений на мій хребет, потрапив мені в передпліччя, коли я повернувся, лезо ножа увійшло в праву руку трохи нижче ліктя, пронизавши його до зап'ястя, змусивши мене впустити пістолет, який я тримав у руці. В той же момент у мене врізалося тверде, м'язисте тіло, що вибило мене з рівноваги.


Я впав обличчям униз, ледве встигнувши ухилитися від удару у відповідь, коли лезо розсікло повітря там, де я був всього секунду тому. Не роздумуючи, діючи суто рефлекторно, я швидко відкотився до далекого краю дороги.


Я підняв голову і побачив квадратну фігуру мого нападника, що стояв у позі бійця з широко розкинутими ногами. Місячне світло відбивалося від заточеного леза зі сталі, як бритва, яке він тримав у простягнутій руці, рухаючи рукою вперед і назад. Я почув хрипкі вдихи, коли чоловік рушив до мене, човгаючи крок за кроком.


Я зібрав ноги під собою. Моя ліва рука дряпала дорогу. Я знайшов і схопив камінь розміром із кулак. Я відчував вологе тепло крові, що струмує по моєму правому передпліччю і зап'ястю. Я спробував поворухнути правою рукою. Він майже марно оніміла від удару.


Чоловік підійшов до відкритого вікна місця водія поруч із машиною. Я бачив, як він просунув руку через вікно, і раптом спалахнули фари машини, висвітливши дорогу і край поля, притиснули мене своїм різким білим світлом.


Повільно я піднявся на ноги, примруживши очі на яскравість вогнів.


Я почав рухатися, намагаючись вийти з-під променя фар.


Нападник вийшов перед машиною, різкий та небезпечний силует на тлі сліпучого сяйва променів.


Я зробив ще один крок.


«Тікати тобі не варто».


Довге лезо ножа в руці знову почало повільне, зміїне плетіння.


«Стій, хомбре! Я зроблю це швидко для тебе.


Я впізнав голос. Він належав кремезному юнакові, який за два дні до цього підійшов до мене на набережній, - Луїсу Апарісіо. Згадка повернула потік інших. Чомусь у моїй голові промайнув образ випотрошеної черепахи. У своїй голові я знову міг бачити черепаху, що безпорадно лежала на спині, швидкі удари рибацького ножа, мускулисту руку, закривавлену до ліктя, і довгі сіро-рожеві клубки мокрої кишки, що розсипалися сходами пристані.


Відсунувши образи, я зусилля зберігав спокій. "Привіт, Луїс".


"Я сказав вам, що ми ще зустрінемося", - сказав Луїс. Він зробив ще один човгаючий крок. Сьогодні ввечері я відправив на той світ твого друга в готелі. Тепер я подбаю про вас."


Ти мене переслідував?


Луїс похитав головою. «Ні, я не стежу за тобою. Я приїхав сюди, щоб побачити Карлоса Ортегу, щоб розповісти йому, чим я займався у готелі. Я йду дорогою і бачу машину. Як ти думаєш, що я знаходжу всередині, він пов'язаний, га? Тож чекаю. Як ви вважаєте, скоро з'явиться хто? Він безрадісно посміхнувся і зробив ще один крок до мене. "Hombre, я збираюся порізати тебе повільно, і ти нічого не зможеш зробити".


Мій розум кидався, прикидаючи кілька варіантів, які в мене були. Тікати тільки відстрочить кінець на кілька відчайдушних хвилин. Так само марно було стояти і боротися, використовуючи тільки камінь як зброю та безпорадну руку. Битися без зброї з підготовленим бійцем із ножем було б чистим самогубством.


Тієї миті я оцінив і відкинув усі варіанти, крім одного, і навіть тоді я знав, що шанси будуть сильно проти мене. Я згадав один маленький факт. Я згадав, як швидко Луїс вийшов із себе, коли я відмовився від його пропозиції стати моїм провідником. Я зробив ставку на це.


"Такий маленький панк, як ти?" - Я засміявся над ним, і глузування в моєму голосі простягла і вкусила його, як ляпас. "Тільки ззаду і в темряві - і то ти схибив!"


Луїс перестав рухатися вперед. Ми були не більше восьми футів один від одного


Ти думаєш, я не можу цього зробити?


«Приходьте та спробуйте!» Я простягнув ліву руку так, щоб Луїс побачив камінь, який я тримав у ній. Я свідомо перевернув руку і дозволив йому впасти на землю.


"Для чоловіка мені може знадобитися зброя", - сказала я, вкладаючи у свій голос якомога більше зневаги. «Для тебе…» – виплюнув я в дорогу.


Луїс трохи повернувся до мене. Фари торкнулися і висвітлили його обличчя гострими чорно-білими трикутниками. Його рот скривився в сердитій гримасі.


Повільно я знову поліз у кишеню лівою рукою і витяг хустку. Я намотав його на порізане праве передпліччя.


Що ти збираєшся використовувати, коли я розріжу тобі живіт? Луїс посміхнувся.


Я не дивився на нього, хоча кожен нерв у моєму тілі кричав, щоб я не зводив очей з ножа в кулаку Луїса. Я знову простягнув лівою рукою, мої пальці увійшли до кишені і обвилися навколо важкої мідної таблички, прикріпленої до ключа від мого номера в готелі. Я тримав своє тіло подалі від Луїса, витягаючи ключ та пластину з кишені.


«У вас не вистачить сміливості підійти до мене віч-на-віч», - насміхався я над ним. «Я можу відібрати у тебе цей ніж, змусити тебе встати на карачки і лизати його язиком, як собака! Тобі це сподобалося б, чи не так, маленька маладонада.


"Не говори так!" Луїс загарчав, тремтячи від люті.


Я знову підштовхнув його. «Малькредо, чіко! Я плюю на таких маленьких сутенерів, як ти! »


Я свідомо повернувся до нього спиною і зробив крок убік від нього. Луїс скрикнув від люті і кинувся за мною.


З першим дряпаючим звуком я кинувся убік і розвернувся. Ніж Луїса хльоснув мене, розтинаючи повітря в тому місці, де я стояв лише частку секунди тому.


Шалений розмах його випаду залишив його широко відкритим. З усіх сил, які я міг зібрати, я різко розгорнув ліву руку і вдарив мідною дощечкою і ключем прямо в обличчя Луїсу з відстані всього за кілька дюймів. Тяжкий край мідної пластини зачепив його повіки.


Він закричав від болю. Одна рука мимоволі піднялася до його засліплених очей, інша відчайдушно висунула ножа, коли він спотикався, його сандалії ковзали по пухкому гравію дороги. Він упав на одне коліно, його ліва рука витяглася, щоб зупинити падіння, а інша все ще стискала ніж.


Я зробив довгий, дикий крок уперед, з усією силою правої ноги завдавши сильного удару ногою - м'язи стегон, литкові м'язи, м'язи спини - всі вибухово сконцентровані з усією силою мого тіла, моя кісточка заблокована, моя шкарпетка жорстко загострена.


І Луїс, відчайдушно підштовхуючись, сам піднявся на ноги, сліпо гойдаючись від удару кінчика мого черевика прямо в середину його горла.


Його рота розкрився. Його ніж упав. Обидві руки лягли йому на шию. Він ледве підвівся на ноги, похитуючись, випроставшись, нарешті, стоячи в зігнутих колінах, похитуючись, присідаючи, грубий тваринний звук його крику блокувався в його горлі розбитої гортані.


Луїс повернувся до мене, жорстоке світло фар яскраво висвітлило його витріщені очі і змучене обличчя. Кров текла з віку, де ключ і бляшка розірвали їх. Його рота відкрився і закрився, коли він намагався втягнути повітря в легені. Його груди здригнулися від величезного і марного зусилля. Потім його ноги підігнулися, і він, судомно зітхнувши, впав уперед, ударившись обличчям по гравій дороги. Він кидався, як краб, у бруді, намагався дихати, намагався встати. Його м'язисте тіло вигнулося в одному гігантському фінальному спазмі, а потім він завмер.


Довгий час, переводячи подих, я уважно спостерігав за ним. Потім я підійшов до нього і взяв ножа поруч із його тілом. Я витер свою кров із леза об сорочку Луїса, склав лезо в ручку і поклав його в кишеню. Я знайшов ключ від готелю і після кількох хвилин пошуків знайшов револьвер 38-го калібру, який він вибив з моєї руки в його першому, вбивчому пориві.


Нарешті я повернувся до машини і вимкнув фари. Я не знав, скільки ще залишилося до того, як хтось може з'явитися. У темряві, що раптово настала, я відчув себе виснаженим і втомленим, і моя рука почала сильно хворіти, але до кінця ночі мені залишалося ще щось зробити. По-перше, я не міг залишити тіло Луїса на місці. Я поки що не хотів, щоб це виявили.


Я відкрив багажник машини і, незважаючи на втому, потягнув його тіло до машини і затягнув у купе, потім закрив кришку.


Я втомлено заліз на переднє сидіння і завів машину. Я розгорнув його в темряві, перш ніж увімкнути фари і поїхати назад до будинку Бікфорда.


* * *


Через півгодини я терпляче сидів у вітальні Бікфорда, чекаючи, поки здоров'я прийде до тями. Моя рука влаштувала мені пекло, особливо коли мені довелося перенести інертне тіло Бікфорда з машини в будинок, але я впорався з цим, незважаючи на біль. Я промив поріз перекисом і щільно обмотав його бинтами, які я знайшла в аптечці у ванній Бікфорді. Рана була неглибокою, сухожилки не були перерізані, але тепер оніміння минуло, і стало боляче. Я намагався не зважати на біль, тренуючи пальці, щоб вони не напружилися. Час від часу я брав пістолет у поранену руку і міцно стискав приклад. Через деякий час я переконався, що можу використовувати його правою рукою, якщо це буде потрібно.


Бікфорд все ще був відсутній. І його дружина також. Доріс, мабуть, проспить до пізнього ранку. Поки я чекав, поки Бікфорд схаменеться, я підійшов до телефону і отримав номер, який мені потрібен, з довідкової. Я подзвонив у поліцейську дільницю і швидко повісив слухавку, бо не хотів відповідати на жодні запитання. Я повернувся до крісла і терпляче чекав.


Хвилин за п'ятнадцять Бікфорд прокинувся. Я бачив подив на його обличчі, коли він виявив, що він розтягнувся на підлозі і дивиться на мої туфлі. Він тяжко хмикнув і перекинувся на спину. Я нахилився і зірвав скотч із його рота. Він виплюнув кляп.


"Сукін син, - сказав він хрипко, - за що ти мене вдарив?"


Я проігнорував питання. «Я хочу, щоб ти зателефонував Гаррету».


Бікфорд вп'явся в мене поглядом. «Що, чорт забирай, я повинен йому сказати?» – кисло запитав він. «Що я облажався? Що ви сидите тут, у моїй хаті, з пістолетом у руці і хочете з ним поговорити?


“Точно. Аж до останньої деталі».


Я опустився поруч із ним навколішки, вийняв з кишені ножа Луїса і натиснув кнопку збоку на рукоятці. Лезо вилетіло назовні, очі Бікфорда розширилися від раптового страху. Грубо кажучи, я перевернув його на бік, прорізавши липку стрічку, яка зв'язувала його зап'ястя за ним, а потім перерізав стрічку на його кісточках і колінах.


Він повільно сів, згинаючи пальці. Він невпевнено підвівся на ноги, важковажно рухаючись по кімнаті. Його погляд упав на диван, на якому лежала Доріс.


«Вона все ще спить. Я її вже перевірив.


"Їй краще бути в порядку", - прогарчав Бікфорд.


Я проігнорував коментар: «Візьми слухавку і скажи Гаррету, що я чекаю на нього тут і що він повинен взяти з собою свого друга Карлоса».


Бікфорд уп'явся в мене поглядом, але він потягнувся за телефоном і зателефонував. Нам нічого не залишалося, як почекати, поки приїдуть Брайан Гаррет і Карлос Ортега.


РОЗДІЛ ОДИННАДЦЯТИЙ


Доріс усе ще спала на кушетці. Бікфорд сидів поряд з нею, незграбно як звірятко, блідий від втоми і занепокоєння. Карлос сидів у одному з крісел, акуратно схрестивши ноги перед собою, щоб не зіпсувати складки на штанах.


Він мовчки дивився на пов'язку, що закривала мою праву руку від ліктя до зап'ястя. Моя куртка Мадрас лежала на підлозі поряд зі мною, її правий рукав був розірваний. Пістолет у моїй правій руці був стійким, без найменшої ознаки тремтіння, незважаючи на біль, який я відчував. Я не міг дозволити йому думати, що сильно постраждав. Браян Гарретт сидів у другому кріслі, нахилившись уперед, його м'ясисте обличчя почервоніло від гніву, і він пильно дивився на мене.


«Просто, щоб ви знали, що те, що сказав вам Бікфорд, правда, - сказав я. Я нахилився над журнальним столиком, заваленим журналами та газетами. Недільний випуск "Новини Мехіко" був на висоті. Я підняв частину газети. Під ним був кілограмовий пластиковий пакет, набитий білим порошком.


Карлос і Гаррет обоє подивилися на сумку, їхні очі чарівно приковувалися до неї. Лівою рукою я вийняв ножа Луїса і клацнув лезом.


Вираз обличчя Карлоса не змінилося. Якщо він впізнав ніж, то не подавав жодного знака, але тоді в місті було ще сотні подібних, один з яких глибоко встромився у хребет Жан-Поля.


Я встромив вістря леза в сумку, трохи розірвавши її. Частина порошку розтеклася на склі стільниці.


"Хочете перевірити це?"


Карлос кінчиком пальця торкнувся порошку. Він приклав кінчик пальця до язика. Він кивнув головою.


Я знову простягнув ножа і збільшив розріз. Засунув ножа назад у кишеню, все ще притискаючи до себе пістолет. Потім я взяв розірваний мішок у ліву руку і попрямував до французьких дверей. Я штовхнув одну з дверей ногою. Стоячи у дверях, все ще дивлячись на них, «Сміт і Вессон» 38-го калібру, націленого прямо на Карлоса, я перевернув порваний мішок так, що білий порошок полетів у ніч.


Гаррет скочив на ноги, він вибухнув: "Дурень!" "Ви знаєте, скільки це коштує?"


«Сідай, Брайан, - спокійно сказав Карлос. «Це гра із великими ставками. Ця людина показує нам, що може дозволити собі брати участь у цьому».


Брайан знову опустився на стілець. Він провів м'ясистою рукою по своєму сивілому волоссю. "Чорт тебе забирай", - люто сказав він мені. Що ви хочете від нас?


«Саме те, що я хотів раніше. Відчепіться від Сточеллі. Тримайтеся від мене подалі».


"Або ж?" - спокійно спитав Карлос.


«Я вас на смерть розіб'ю. Я вже казав тобі про це раніше.


«Ви кажете широко, містере Картер. Я не вірю, що ти зможеш це зробити».


«Я дивився на відчинені французькі двері. Тепер я сказав: «Вийди на хвилинку. Я хочу, щоб ви дещо побачили.


Вони обмінялися поглядами. Карлос знизав плечима, ніби кажучи, що не розуміє, що я мав на увазі. Троє з них піднялися на ноги та вийшли на терасу.


“Там. Погляньте на військово-морську базу».


Ми могли розрізнити хвилю активності, коли раптово спалахнуло світло. Глибоке, наполегливе улюлюкання корабельного гудку, наполегливі хрипкі звуки бойових станцій долинали до нас через затоку. За кілька хвилин ми змогли розгледіти тьмяний силует корвета, який задкував від причалу і потім, коли він повернувся, збивав воду на кормі. Він почав набирати поступального руху. До того часу, як корвет досяг вузького входу в океан, він рухався майже з фланговою швидкістю, завитки білих бризок утворювали на носі два півнячі хвости.


"Що все це означає?" - спитав Гаррет.


"Скажи йому, що ти думаєш", - сказав я Бікфорду. Навіть у місячному світлі я бачив страх на його обличчі.


«Вони йдуть за човном для тунця, – припустив він.


"Абсолютно вірно."


"Але як? Як вони могли знати про це?"


"Я сказав їм", - сказав я коротко. "А тепер давайте повернемося всередину?"


* * *


«Дозвольте мені уточнити це, – сказав Карлос. «Ви дали капітанові п'ять кілограмів героїну та відправили його?»


Бікфорд жалібно кивнув головою. «Він би мене вбив, Карлосе. У мене не було вибору."


Карлос обернувся до мене. «А потім ви повідомили військово-морську базу?»


"Непрямо. Я подзвонив у поліцію. Думаю, вони заберуть твій корабель у найближчі півгодини або близько того.


Карлос впевнено посміхнувся. "Ви думаєте, що мій капітан буде настільки дурний, що дозволить поліції піднятися на борт свого корабля, не впустивши попередньо пакет за борт?"


"Звичайно, ні", - погодився я. «Але він не знає про інші чотири кілограми, які я поклав, коли ми з Бікфордом йшли з корабля. Вони знайдуть другий пакет, бо я сказав їм, де його шукати. Перший був лише приманкою».


Обличчя Карлоса було оливковою маскою з двома примруженими очима, спрямованими на мене.


"Чому?"


"Ви все ще думаєте, що я не можу розвалити вашу організацію?"


"Я бачу." Він відкинувся на спинку крісла. «Ви тільки що нам дуже дорого обійшлися, містере Картер. Наш капітан подумає, що ми його обдурили. Буде важко утримати його від розмови, доки він так думає.


«Це перший крок, – сказав я.


"Я думаю, нам доведеться покінчити з ним назавжди", - вголос розмірковував Карлос. "Ми не можемо ризикувати, що він заговорить".


«Він не велика втрата. Складіть залишок шкоди”.


«Ми також втратили судно. Це те, що ви мали на увазі? Щоправда. Найгірше - чутки розійдуться. Нам буде складно знайти йому заміну».


"Тепер ти розумієш".


"І заради цього ви відмовилися – дозвольте мені подивитися – ще чотири та п'ять, дев'ять кілограмів, плюс той, який ви викинули так драматично, щоб справити на нас враження – десять кілограмів героїну?»


Я кивнув головою.


"Це велика сума грошей, яку потрібно викинути", - зауважив Карлос, спостерігаючи за мною.


"Це варто того."


"Ми вас недооцінили". Його голос все ще був спокійним. Ми могли б бути двома бізнесменами, які обговорюють коливання на фондовому ринку: «Ми маємо щось із цим робити».


«Не намагайся. Це вже коштувало вам двох чоловіків.


"Двоє?" Карлос підняв брову. «Капітан один. Хто інший? "


«Луїс Апарісіо».


Цього разу я міг бачити, як мої слова вразили Карлоса, але чоловік майже одразу відновив контроль над собою. Я вказав на пов'язку на руці.


«Він майже взяв мене. Однак він був недостатньо гарний».


Де Луїс?


"Мертв."


Я дивився, як застиг Карлос - все, крім його очей, які дивилися на мене з сумнівом, наче він не повірив тому, що почув.


"Ви знайдете його в багажнику машини Бікфорда", - сказав я, уважно спостерігаючи, як мої слова вплинули на всіх трьох. Бікфорд мало не схопився з стільця. Карлосові довелося простягнути руку, щоб утримати його. Обличчя Гаррета стало плямисто-червоним. Карлос нахилився вперед, і я вперше побачив чисту ненависть на його обличчі.


«Він був моїм племінником, – сказав Карлос. Слова, що злітали з його губ, оніміли від усвідомлення того, що я сказав.


«Тоді у вас буде сімейний обов'язок закопати його тіло», - сказав я і зсунув руку так, щоб присадкуватий револьвер 38 калібру був націлений прямо в голову Карлоса. Карлос знову опустився у крісло.


Я запитав. - Хіба ви не запитаєте мене про Жан-Поле Сев'є?


Карлос похитав головою. "Мені не потрібно. Ваше запитання каже мені, що Луїс досяг успіху».


«Отже, Луїс не помилився?»


"Я не розумію про що ти". Карлос знову взяв себе до рук.


«Я думав, що Жан-Поль був убитий помилково, що я мав на меті. Але якщо Луїс убив його навмисне, то ви знали, що він був агентом поліції.


Карлос повільно кивнув головою. "Так."


"Як ви дізналися?"


Карлос знизав плечима. «У минулому було кілька спроб проникнути до нашої організації. Останнім часом ми стали дуже обережними. Вчора, щоб подвійно переконатись, що Жан-Поль був тим, ким він себе назвав, я зателефонував нашим друзям у Марселі. Усі перевірили, окрім одного. Жан-Поль Сев'є не підходив під опис людини, яку вони послали. Тому я сказав Луїсу позбутися його».


Його голос, як і раніше, не висловлював занепокоєння. Його обличчя повернулося до своєї звичайної незворушності, а риси обличчя набули звичайної м'якості.


«Ми досягли розрядки, сеньйоре Картер, – сказав Карлос. «Очевидно, жоден з нас не може зробити крок, не викликавши жорстокого покарання з боку іншого».


"Так?"


«Почекай секунду, Карлосе!» Гаррет втрутився, щоб заперечити. «Ти хочеш сказати, що ми підемо разом із цим сучим сином?»


Я подивився на розлючене обличчя з підборіддям, крихітні зламані вени на носі Гаррета, порізи на його товстому підборідді, де він порізався під час гоління. Я зрозумів, що це була людина, чия нетерплячка могла її знищити, відкинувши цю думку.


Карлос знизав плечима. "Яка ще у нас є альтернатива, аміго?"


"Прокляття! Він коштував нам двох чоловік і корабля. Ти збираєшся дозволити йому уникнути цього?"


"Так." Карлос не дивився на Гаррета, поки говорив. "На даний момент ми більше нічого не можемо зробити".


"А що ти запланував для мене пізніше?" – подумав я. Я був упевнений, що Карлос не збирався залишати мене живим, якщо він міг допомогти, я був для нього занадто небезпечний. Я знав, що поки що Карлос піде зі мною, бо в нього не було іншого вибору. Питання було в тому, як довго це триватиме?


Я встав. "Я так розумію, ви погодилися відстати від Сточеллі?"


Карлос кивнув головою. «Ви можете сказати йому, що він у безпеці від нас».


"І я теж?"


Карлос знову кивнув головою. «Ми докладемо всіх зусиль, щоб захистити нашу організацію від збитків, які ви вже завдали. Виживання понад усе, сеньйор Картер.


Я без поспіху рушив до французьких дверей. Зупинившись у дверях, я сказав: Ви сьогодні зробили одну помилку. Я сказав вам, що це буде дорого. Не переслідуй мене знову. Була б ще одна помилка».


«Ми маємо вигоду зі своїх помилок». Він не зводив з мене очей. "Будьте впевнені, що наступного разу ми не будемо такими дурними".


Це зауваження можна було сприйняти подвійно. Я думав, що впевнений, що наступного разу, коли він відправить когось за мною, він буде обережнішим.


"Просто згадай Луїса", - попередив я його. «Якщо на моє життя буде ще один замах, я піду за людиною, яка його послала – за тобою! Ентьєнде, сеньйор Ортега?


"Я дуже добре розумію".


Я швидко повернувся і вийшов через французькі двері, залишивши трьох у вітальні: Карлос сидів у глибокому кріслі, гладкість його обличчя була незбагненною маскою, що приховувала його почуття, коли він дивився, як я йду; Бікфорд, сероліцій громила, що сидить на дивані поруч зі своєю сплячою дружиною; і Брайан Гаррет, сердито дивлячись на пил білого порошку на килимі і порожній розірваний пластиковий пакет, що лежить на підлозі біля дверного отвору, куди я його впустив.


Я перетнув терасу і перекинув ноги через декоративну балюстраду з бетонних блоків до трави у дворі. Потім, сховавшись у темряві, я повернувся назад і став біля вікна, відкритого поряд з терасою, притулившись спиною до стіни будинку, з пістолетом у руці, чекаючи, чи не підуть вони за мною.


Повернувши голову, я побачив їх у вітальні. Ніхто з них не рушив з місця.


За кілька хвилин Брайан Гаррет підійшов і підняв пластиковий пакет із героїном.


«Десять кілограмів! Де, чорт забирай, він поклав руки на десять кілограмів, щоб викинути їх, ніби вони не варті ні цента?


"Ти дурень!" Карлос виплюнув слова. Гаррет обернувся до нього обличчям. «Забудьте про героїну. Я хочу Картер. Я хочу його смерті! Хіба ви не знаєте, що він з нами робить?


РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ


Я ввійшов до готелю через службовий вхід, бо не хотів афішувати свою присутність. Замість того, щоб піти до своєї кімнати, я піднявся службовим ліфтом на дев'ятий поверх.


Номер 903 був наприкінці коридору. Я глянув на годинник. Три тридцять ранку, але зі щілини між дверима та підвіконням пробивалася крихітна смужка світла. Цікаво, чому Дітріх так пізно встає. Обережно вставив металевий щуп у замок і вдавив тонку пластикову картку у двері на клямці.


Затвор повернувся назад, видавши лише слабке клацання. Я чекав, прислухався, і коли по той бік дверей, як і раніше, не було шуму, я вийняв кирпатий 38-й калібр «Сміт і Вессон» і безшумно штовхнув двері.


Я увійшов до вітальні. Я чув шум в одній із спалень. Майже відразу в дверях з'явився високий сивий чоловік. Худий і кістлявий, він здавався тендітним, як богомол, з його видовженим кістлявим обличчям та похмурою гідністю. Він зупинився здивовано,


«Якого диявола ти тут робиш?» - владно вимагав він. «Прибери пістолет!»


"Ви Герберт Дітріх?"


«Так, я Дітріх. Що це? Пограбування? "


"Мене звуть Поль Стефанс, - сказав я, - і я думаю, що нам давно час поговорити, містере Дітріх".


Впізнання майнуло в його очах. Ти людина Сточеллі! - сказав він звинувачуючи.


Я похитав головою. "Як ви думаєте, чому я пов'язаний зі Сточеллі?"


«Мені сказали, що у вас була таємна зустріч з ним о третій ночі в ніч вашого приїзду».


Я зітхнув. Мабуть, усі в готелі знали про цей північний візит.


«Я не людина Сточеллі. Я роблю роботу для Олександра Грегоріуса. Він послав мене сюди розібратися зі Сточеллі у діловій справі».


Дітріх скористався моментом, щоб зрозуміти, що я йому щойно сказав.


Він вигукнув: - "Боже мій!" «Я щойно зробив жахливу річ. І вже пізно виправляти! "


Я запитав. - «Ви маєте на увазі п'ять кілограмів героїну у моїй кімнаті?»


Дітріх кивнув – і це було потрібне мені підтвердження. Він не менше визнав, що це він підставив партнерів Сточеллі і намагався зробити те саме зі Сточеллі і мною.


«Я позбувся цього», - сказав я йому.


Дітріх похитав головою. “Навіть більше. Я послав коридорного до твоєї кімнати з валізою із чорної тканини. У ній майже тридцять кілограмів героїну. Не більше години тому».


"Ви вже повідомили в поліцію?"


Дітріх повільно похитав головою. «Я збирався… коли почув, як відчинилися двері».


"Поліція мене про це не потурбує", - сказав я йому, спостерігаючи за його реакцією.


У його голосі пролунала перелякана нотка.


Хто ви, містере Стефанс? Що за людина ти, що тебе послали поодинці розібратися з таким звірятком, як Сточеллі? Поліція тебе не турбує. Вас анітрохи не турбує те, що у вашій кімнаті достатньо героїну, щоб відправити вас за ґрати на все життя. Ви вриваєтеся в готельний номер майже о четвертій ранку з пістолетом у руці. Хто ти, чорт забирай? »


"Той, хто не завдасть тобі шкоди", - запевнила я його. Я бачив, що він був на межі розриву. "Все, що я хочу від вас, - це деяка інформація".


Дітріх вагався. Нарешті він видихнув. "Добре давай".


«На даний момент я нарахував понад сто сорок кілограмів героїну, який ви розподілили. Його ринкова вартість становить від двадцяти восьми до тридцяти двох мільйонів доларів. Як, чорт забирай, така людина, як ти, могла отримати стільки героїну? Навіть Сточеллі не може зробити це з усіма своїми контактами. Звідки, чорт забирай, ви це берете? "


Дітріх відвернувся від мене, на його обличчі відбилася впертість.


«Це єдине, чого я вам не скажу, містере Стефанс».


"Я думаю тобі треба сказати."


Жіночий голос пролунав позаду нас.


Я обернувся. Вона стояла в дверях в іншу спальню, одягнена у легке напівпрозоре негліже. Під ним на ній була коротка нейлонова нічна сорочка до колін. Її довге пряме світле волосся спадало майже до талії. Їй було десь близько двадцяти п'яти, її обличчя було м'якшою, жіночною версією подовжених рис Дітріха. Під широким чолом її засмагле обличчя поділяв тонкий довгий ніс, який ледь не виглядав надто тонким. Її очі були такі ж м'які, як у її батька.


Підборіддя являло собою тонке з'єднання широких вигинів щоки та щелепи.


«Я Сьюзен Дітріх. Я підслухала, що ви сказали батькові. Я вибачаюсь перед тобою. Це я була винна. Це я підкупила посланця, щоб він дав інформацію про вас. Він сказав мені, що днями вас бачили, що виходили з пентхауса Сточеллі. Ось чому ми думали, що ви були його найманцем.


Вона увійшла до вітальні і стала поруч з батьком, обійнявши його.


«Думаю, настав час тобі дещо розповісти. Це розривало тебе на частини роками. Тобі треба зупинитись. Ти заходиш надто глибоко.


Дітріх похитав головою. «Я не зупинюся, Сьюзен. Я не можу зупинитись! Не раніше, ніж кожен із них ...


Сьюзен приклала пальці до його губ. - "Будь ласка?"


Дітріх прибрав її руку. "Я не скажу йому", - сказав він зухвало, його голос став майже фанатичним. «Він розповість поліції, і вони всі підуть безкарно. Кожен з них! Ви що не знаєте? Усі мої зусилля – усі ці роки будуть витрачені даремно».


«Ні, - сказав я, - відверто кажучи, мені начхати на людей, яких ви підставили, або на те, як довго вони гнитимуть у в'язниці. Все, що я хочу знати, це звідки ви берете весь цей героїн.


Дітріх підняв до мене худе бліде обличчя. Я міг бачити лінії страждання, що глибоко врізалися в його шкіру. Лише роки агонії могли викликати болісний вираз в очах старого. Він пильно глянув на мене і без тіні виразу в голосі сказав просто: «Я впораюся, містере Стефанс».


* * *


Дітріх міцно тримав Сьюзен обома руками за руку, розповідаючи мені свою історію.


«У мене була ще одна дочка, містере Стефанс. Її звали Аліса. Чотири роки тому її знайшли мертвою через передозування героїну у огидному брудному готельному номері Нью-Йорка. Їй тоді не було й вісімнадцяти. За рік до смерті вона була повією. Як мені розповіли в поліції, вона бралася за всіх, хто міг заплатити їй хоча б кілька доларів, бо їй запекло потрібні були гроші, щоб заплатити за свою залежність. Вона не могла жити без героїну. Зрештою, вона померла через це.


«Я поклявся помститися. Я поклявся знайти людей, які вважають, тих, хто робить це можливим – тих, хто нагорі! Великі люди, яких поліція не може чіпати, бо вони ніколи не знаються на речах самі. Такі люди, як Сточеллі, Торрегросса, Віньяле, Гамбетта, Кляйн та Веббер. Вся мерзенна купа! Особливо тим, хто їх опрацьовує. Такі чоловіки, як Мішо, Бертьє та Дюпре.


«Якщо ви щось знаєте про мене, то знаєте, що я хімік. Нещодавно я знайшов спосіб помститися. Я знайшов спосіб буквально поховати їх у їхньому власному брудному потоці! »


Він зупинився, його очі заблищали світлом, що виходило з глибини його душі.


"Я знайшов спосіб виробляти синтетичний героїн".


Дітріх побачив вираз мого обличчя.


- Ви мені не вірите, містере Стефанс. Але це правда. Я фактично відкрив спосіб виробництва гідрохлориду героїну чистотою понад дев'яносто одного відсотка». Він підвівся на ноги. "Ходімо зі мною."


Я пішов за ним на кухню.


Дітріх увімкнув світло і показав. "Подивитися на себе."


На стійці лежала проста система скляних реторт та скляних трубок. Здебільшого це не мало для мене сенсу, але я не хімік


"Це правда", - сказала Сьюзен, і я згадав, що на другій сторінці звіту, який Денвер надіслав мені через Telecopier, ключовою фразою про Dietrich Chemical Inc. було «дослідження та розробки». Невже старий знайшов спосіб виготовляти героїн синтетичним шляхом?


«Так, містере Стефанс, – майже гордо сказав Дітріх, – синтетичний героїн. Як і багато відкриття, я практично натрапив на техніку синтезу препарату, хоча мені знадобилося чимало часу, щоб удосконалити її. А потім, - Дітріх простяг руку до прилавка і підняв коричневу пластикову пляшку з кварти, тримаючи її вгору, - тоді я відкрив, як концентрувати синтетичну речовину. Ця пляшка містить концентрований синтетичний героїн. Думаю, гарною аналогією було б порівняти його з концентрованим рідким сахарином, одна крапля якого дорівнює повній чайній ложці цукру. Що ж, це більш концентровано. Я розбавляю його простою водопровідною водою, пів унції на галон».


Я, мабуть, сумнівався, бо Дітріх упіймав мене за руку. «Ви повинні мені повірити, містере Стефанс. Адже ви самі це тестували, чи не так? "


Я не знав, але я згадав, як Карлос Ортега простягнув вказівний палець і торкнувся їм порошку, торкнувся ним своєї мови, а потім кивнув, погоджуючись, що це справді героїн.


"Як це працює?" Я запитав.


"Ти ж знаєш, я ніколи не розкрию формулу".


«Я не питав тебе про це. Я просто не розумію, як із цього отримати кристалічний порошок, – я вказав на пляшку, – і просту воду.


Дітріх зітхнув. "Дуже просто. Концентрат має властивість кристалізувати воду. Так само, як холод перетворює дощ на сніжинки, які являють собою не що інше, як кристалічну воду. Галлон води важить близько трьох кілограмів. У цій пляшці достатньо концентрату, щоб приготувати майже двісті кілограмів синтетичного героїну, який неможливо відрізнити від справжнього гідрохлориду героїну. У світі немає хімічного тесту, який показав би хоч найменшу різницю. І я можу зробити це всього за кілька доларів за фунт. Чи знаєте ви, що це означає?


Я, звичайно, знав, навіть якщо він цього не робив. Наслідки того, що тільки-но сказав Дітріх, були величезні. Думки кружляли навколо, як уламки тайфуну. Я не міг повірити, що Дітріх не знав, що він сказав.


Ми повернулися до вітальні, Дітріх ходив туди-сюди, ніби енергія в ньому мала знайти якесь вивільнення, крім слів. Я мовчав, бо хотів розібратися в думках у моїй голові.


«Я можу зробити це будь-де. Героїн, який я намагався підкинути у твою кімнату? Ви думали, я ввіз так багато героїну до Мексики? Мені не довелося його везти. Я можу зробити це тут так легко, як я зробив це у Франції, коли посадив його на тих французів. Я зробив це у Нью-Йорку. Я зробив це у Майамі».


Сьюзен сіл на диван. Я спостерігав, як Дітріх ходив туди-сюди в межах вітальні, і знав, що ця людина не зовсім у своєму розумі.


Я привернув його увагу. – “Г-н. Дітріх».


"Так?"


«Ви питали мене раніше, чи я знаю, що означає ваше відкриття? Ви?


Дітріх спантеличено повернувся до мене обличчям.


«Ви знаєте, наскільки ваше відкриття є цінним для тих людей, яких ви намагаєтеся знищити? Ви знаєте, на який ризик вони зараз йдуть, провозячи наркотики США? Чи скільки мільйонів доларів готівкою вони мають заплатити за це? Вони роблять це лише з однієї причини. Фантастичний прибуток. Сотні мільйонів на рік. Тепер ви знайшли спосіб, який усуне ризик контрабанди наркотиків у Штати, а також принесе їм більший прибуток, аніж вони могли мріяти. Хіба ви не знаєте, чого для них вартує ваша формула? "


Дітріх незрозуміло дивився на мене.


«Немає жодного з цих людей, який би не скоїв дюжину вбивств, щоб отримати вашу формулу. Або вас, якщо на те пішло.


Він зупинився майже на півдорозі, його обличчя виражало раптовий переляк.


"Я... я ніколи... я ніколи не думав про це", - пробурмотів він.


«Чорт забирай, подумайте про це!» Я нарешті додзвонився до нього. Більше говорити нема про що.


Старий підійшов до кушетки і опустився поруч із дочкою, затулив обличчя руками. Сьюзен обняла його за тонкі плечі, щоб втішити його. Вона глянула на мене крізь кімнату блідо-сірими очима.


"Ви допоможете нам, містере Стефанс?"


«Найкраще, що ви можете зробити зараз, – це повернутися додому та тримати язик за зубами. Ніколи нікому не говори жодного слова».


«Нам більше нема кому допомогти», - сказала вона. "Будь ласка?"


Я дивився на них, батька та дочку, спійманих у павутиння помсти. Мій обов'язок був перед Грегоріусом, і, щоб допомогти йому, я мав стримати свою обіцянку, дану Сточеллі, очистити її перед Комісією. Все, що мені потрібно було зробити, - це передати цих двох йому, але думка про те, що Сточеллі зробить, якщо в його руки потрапить Дітріх, викликала огиду. І якби я передав Дітріха Сточеллі, це було б те саме, що передати йому формулу Дітріха. Протягом року Сточеллі контролюватиме весь наркобізнес у Штатах. Жодний великий оператор не зможе з ним конкурувати. З усуненням ризику контрабанди героїну в Штати і з неймовірним прибутком через його низькі виробничі витрати зовсім не було часу, коли Сточеллі став постачати всі наркоторговці в кожне місто країни. Його не зупинити. Віддати Дітріха Сточеллі було б байдуже, що навести на країну чуму.


Я знав, що маю тримати формулу Дітріха подалі від Сточеллі. А оскільки це було замкнено у свідомості старого, мені довелося вивезти їх із Мексики.


«Добре, – сказав я. Але ви повинні робити саме те, що я вам кажу.


"Ми будемо."


"Скільки у вас там героїну?" - Запитав я Дітріха.


Дітріх звів очі. "Майже сорок кілограмів у формі кристалів".


«Позбудьтеся цього. І від усього, що ви варили, також. Позбавтеся всього скляного посуду. Ви не можете ризикувати, що його побачить покоївка або посильний. Ретельно очистіть це місце».


"Що небудь ще?"


"Так. Завтра я хочу, щоб ти забронював свій зворотний рейс до Штатів першим літаком.


"А потім?"


"Поки нічого. Це все, що ти можеш зробити.


Я раптово відчув себе змученим. Моя рука хворіла від тупого пульсуючого болю. Мені потрібен був відпочинок та сон.


"А що щодо Сточеллі?" - спитав Дітріх, фанатичний вогонь у його очах знову спалахнув. "Що щодо нього? Він виходить безкарним? Чи означає це, що його не покарають?"


«Привіт, я подбаю про Сточеллі. Даю вам слово.


"Чи можу я вам вірити?"


"Ви повинні будете повірити."


Я підвівся і сказав їм, що втомився і йду, і вийшов за двері, обережно прикривши її за собою. Коли я йшов, ніхто з нас нічого не сказав. Більше не було чого сказати.


* * *


Коли я виїжджав від Дітріха та його дочки, було вже далеко за чотири ранки, але мені ще потрібно було зробити останню роботу, перш ніж я зможу заснути. Я повернувся до своєї кімнати, щоб забрати магнітофони – кишеньковий та трохи більшого розміру.


Найбільший рекордер був оснащений високошвидкісним відтворенням. Він міг відтворити цілу годину стрічки менш як за тридцять секунд. Для будь-кого, хто його слухав, звук, який він видавав, був не більш ніж пронизливим виттям.


З обома машинами я спустився в занедбаний вестибюль і влаштувався в одній з телефонних будок. Прикидаючись, що говорю в мікрофон, я продиктував звіт про свою діяльність на невеликий кишеньковий диктофон. Я висвітлював майже всі події, окрім вбивства Луїса Апарісіо. Мені знадобилося майже п'ятнадцять хвилин, перш ніж я перестав говорити.


Потім я подзвонив до Денвера.


"Ти виглядаєш втомленим", - сказав Денвер, коли підійшов до лінії.


"Так, - їдко сказав я, - так що давай покінчимо з цим, добре?"


"Я зараз записую".


"Висока швидкість", - стомлено сказав я. "Давай не працюватимемо всю ніч".


„Роджер. Готові до прийому».


«Добре, це особисте. Тільки для відтворення Грегоріус. Повторіть – лише для Грегоріуса.


Я вставив касету з магнітною стрічкою у високошвидкісний плеєр і притиснув її до мікрофона телефону. Я натиснув кнопку "play", і машина заверещала, як пронизливий крик далекої пилки. Звук тривав сім чи вісім секунд, потім різко обірвався.


Я підніс трубку до вуха і спитав: «Як пройшов прийом?»


«Прилади показують, що все гаразд, – визнав Денвер.


«Добре, – сказав я. «Я хочу, щоб цю плівку було знищено відразу після передачі Грегоріусу».


"Зроблю. Що-небудь ще?"


Я сказав – "Ні. Думаю, поки це все».


Я повісив слухавку. Перед тим, як покинути будку, я перемотав оригінальну касету, відключив мікрофон і запустив її в режимі запису на високошвидкісному магнітофоні, поки стрічка не була повністю стерта.


Повернувшись у свою кімнату, мені довелося задерти штори, щоб уникнути яскравого світла світанку, що наближається. Я роздягнувся, ліг у ліжко і довго лежав у роздумах, тому що мої думки були зосереджені на останній частині повідомлення, яке відправив Грегоріусу:


«Те, що відкрив Дітріх, є настільки небезпечним, що йому не можна довіряти. Чоловік вкрай невротичний і нестабільний. Якщо його формула синтетичного героїну колись потрапить у чужі руки, мені не хотілося б думати про наслідки. Об'єктивно я б рекомендував усунути його – якнайшвидше».


РОЗДІЛ ТРІНАДЦЯТИЙ


Я проспав до пізнього вечора, коли істерична і налякана Сьюзен розбудила мене своїм шаленим стукотом у мої двері.


Я виліз із ліжка і невпевнено відчинив двері. Сьюзен була одягнена тільки в бікіні та прозору пляжну куртку. Її довге світле волосся спадало каскадом на груди.


Вона закричала. "Мій батько пішов!"


Страх був написаний блідою тінню на її обличчі. Її очі перетворилися на розсіяний порожній погляд від шоку, який вона ледве могла контролювати.


Коли я нарешті її заспокоїв, я вдягнув штани, сорочку та сандалії. Ми піднялися до її номера.


Я оглянув вітальню Дитрихського люксу. То був розгром. Лампи перевернули, журнальний столик лежав набік. З попільничок на підлогу було розсипано недопалки.


Я повернувся до кухні. Він був зовсім порожній. Від реторту, трубок та іншого лабораторного обладнання, яке я бачив там лише кілька годин тому, не залишилося нічого.


"Там!" - сказала Сьюзен. "Подивися на це!"


"Скажи мені, що сталося."


Вона глибоко зітхнула, щоб заспокоїтись. «Я прокинулася сьогодні вранці близько десятої тридцяти. Батько все ще спав. Ми лягли спати відразу після того, як ти пішов, але він був такий схвильований, що я змусила його прийняти снодійне. Я зателефонувала до авіалінії, як тільки встала, і забронювала для нас виїзд сьогодні вдень. Це був ранній рейс, який мені вдалося замовити. Потім випила чашку кави. На той час було одинадцята година. Я хотіла довше засмагати і не думала, що буде краще, якщо дозволю батькові поспати якнайдовше, тому я спустилася до басейну. Я була там лише кілька хвилин тому. Я повернувся збирати речі та – і знайшла це! Вона в розпачі обвела рукою.


«Ви знайшли тут записку чи щось ще?»


Вона похитала головою. - "Нічого! Судячи з усього, батько прокинувся і одягнувся. Він, мабуть, приготував собі сніданок. Посуд, як і раніше, стоїть на столі на терасі. Все, що у нього коли-небудь було, - це сік, кава і яйце » .


Я оглянув кухоньку. - Він тут прибирався?


"Я не знаю. Минулої ночі він цього не робив. Він надто втомився. Він сказав, що зробить це сьогодні вранці.


«Що б він зробив із лабораторним обладнанням?»


«Він сказав мені, що розіб'є його і кине уламки у відро для сміття».


"А він?"


Сьюзен підняла кришку сміттєвого бака. Ні. Тут немає посуду.


«Він сказав мені, що зробив ще сорок кілограмів героїну. Де це він зберігав? "


"У шафі над раковиною".


"Це там?"


Вона відчинила дверцята шафи, щоб я побачив, що полиці порожні. Вона повернула до мене спантеличене обличчя.


"Він його покинув?"


Вона похитала головою. "Я не знаю. Я так не думаю. Учора ввечері він нічого не робив, окрім як лягти спати".


«А як щодо концентрату?


Сьюзен знову оглянула кухню. Вона підняла кришку контейнера для сміття. "Ось", - сказала вона, піднімаючи використані паперові рушники. Вона підняла пластикову пляшку. "Вона порожня."


- Принаймні слава богу.


Я повернувся до вітальні.


"Він грає в іншу свою гру?" - Запитав я Сьюзен. "Він пішов за Сточеллі?"


"Боже мій!" вигукнула вона з жахом: "Я ніколи не думала про це!"


«Я сказав йому, що він грає із вбивцями! Що, чорт забирай, він зробив? "


Сьюзен мовчки похитала головою. Сльози наповнились її очима. Вона раптово кинулася в мої обійми. Її довге світле волосся струменіло по спині. Я відчував жар її майже оголеного тіла біля мого, її маленькі тверді груди притискалися до моїх грудей.


Вона принюхувалась до моїх грудей, і я обхопив її підборіддя рукою, щоб повернути її обличчя до себе. Вона заплющила очі, притулилася губами до моїх і розплющила рота.


За мить вона відірвала рота, але тільки на долю дюйма.


«О боже, – прошепотіла вона, – змуси мене забути! Я більше не можу цього терпіти Будь ласка, будь ласка… змуси мене забути! "


І я зробив це. У уламках у вітальні. У променях світла, що струмує через вікна. Якось ми зірвали з себе одяг і обійняли один одного, і ми обидва знайшли забудькуватість і позбулися власної напруги.


Її груди підходили до моїх долонях, наче вони були виліплені за їхньою формою. Її стегна розсунулися і обернулися довкола мене. Ніяких подразнювань. Нічого, крім раптового запеклого бою один з одним. Вона взяла мене так само, як і я її.


І, нарешті, покрита потім, слизька від поту, охоплена лютим сплеском сексуальної енергії, вона вибухнула в моїх руках, її нігті вп'ялися мені в спину, її зуби вп'ялися в моє плече, а її стогін наповнили кімнату.


Ми тільки-но розійшлися, втомлені, але пересичені, коли задзвонив телефон.


Ми подивилися один на одного.


- Відповідай ти, - стомлено сказала вона.


Я пройшов через кімнату до столу біля вікна. "Доброго дня?"


"Я радий за тебе там, Картер", - різко сказав чоловічий голос. «Життя сеньйора Дітріха у ваших руках. Жінка, з якою ви зустрічаєтеся, зустрінеться з вами сьогодні ввечері. 8:00. У тому місці, де ви вечеряли з нею раніше. І переконайтеся, що за вами поліція не стежить.


Телефон застряг у мене в юшці, але не раніше, ніж я дізнався голос Карлоса Ортеги, м'який, чемний, стриманий і без найменшого натяку на емоції чи драму.


Я поклав слухавку.


"Хто це був?" - Запитала Сьюзен.


"Не той номер", - сказав я і повернувся до неї.


* * *


Ми провели день у приємній пожадливості. Сьюзен закопалась у мене, ніби намагаючись сховатися від світу. Ми увійшли до її спальні, опустили штори та закрили світло та честь. І ми кохали.


Пізніше, набагато пізніше, я залишив її, щоб піти до своєї кімнати переодягнутися.


"Я хочу, щоб ти залишилася тут", - сказав я їй. «Не виходь із кімнати. Не відчиняй двері. Нікому без винятків. Ви розумієте?"


Вона посміхнулася до мене. "Ви знайдете його, чи не так?" - спитала вона, але це було більше твердження, ніж питання. «З батьком усе буде гаразд, правда?»


Я їй не відповів. Я знав, що в мене немає жодного способу змусити її усвідомити жахливу жорстокість чоловіків, серед яких я блукав, або їхня черства байдужість до болю іншого чоловіка.


Як я міг пояснити їй світ, у якому ви обертали ланцюг навколо кулака в рукавичці і знову і знову били людину по ребрах, поки не почули сухий хрускіт кісток, що ламаються, і не спостерігали безпристрасно, як він почав виригати свою власну кров? Чи поклав його руки на дошку та розбив ломом кісточки пальців? І не звертав уваги на тваринні крики від болю, що виходили з його розірваного горла, і не звертав уваги на нищівні спазми, які змушували його тіло перетворюватися на безвільні м'язи та розірвані тканини.


Як я міг змусити її зрозуміти чоловіків на кшталт Карлоса Ортеги, Сточеллі чи Луїса Апарісіо? Або мене, якщо на те пішло.


З Сьюзен у її теперішньому стані розуму краще було нічого не говорити. Вона не була Консуелою Дельгардо.


Я поцілував її в щоку і вийшов, замкнувши номер.


* * *


У своєму власному номері я відразу помітив чорну валізу, про яку Герберт Дітріх розповів мені про тридцять кілограмів чистого героїну. Не відкриваючи, кладу до себе валізу. Інша справа – тіло Жан-Поля. Якби я міг викликати AX, позбутися його було б нескладно. Але я був один і це було проблемою.


Просто не було способу позбутися цього, а часу було мало, і я нарешті вирішив відкласти ухвалення будь-яких дій. Я розгорнув тіло, потім підняв його на руки і виніс на терасу, обережно поклавши на один із шезлонгів. Для будь-якого випадкового спостерігача він виглядав так, ніби подрімав.


Я прийняв душ і швидко переодягся, потім прив'язав Х'юго до свого лівого передпліччя і одягнув кобуру з плеча з низькою посадкою. Я перевірив, як Вільгельміна ковзає під ліктем. Я вийняв обойму 9 мм патронів, перезарядив обойму і клацнув патрон у патроннику, перш ніж встановити запобіжник.


Я вдягнув іншу легку куртку.


Вдень мені це ніяк не зійшло з рук. 9-міліметровий Люгер - великий пістолет, як не крути, і опуклість під курткою видала б мене. Але вночі я міг це впоратися. Тобто, якби ніхто не дивився на мене надто уважно.


Коли я був готовий, я вийшов з кімнати і спустився коридором до службового ліфта, прямуючи до чорного виходу.


Менш ніж через п'ять хвилин я був поза готелем, зіщулився на задньому сидінні таксі і прямував до Ель-Сентро.


Коли ми пройшли кілька кварталів, я сів на сидіння. Ми їхали на захід Костером. Costera надто відкрита і в ній надто багато поліцейських машин, щоб я міг почуватися комфортно, тому я попросив водія згорнути, коли ми під'їхали до Calle Sebastian el Cano. Через три квартали ми повернули ліворуч на Avenida Cuauhtemoc, яка проходить паралельно Костере майже до самого Ель-Сентро. Там, де Куаутемок з'єднується з Avenida Constituyentes, ми знову повернули ліворуч. Я попросив його зупинитися на розі Авеніда Сінко де Майо і заплатив йому, спостерігаючи, як він їде з поля зору, перш ніж я рушив.


Я був всього за два квартали від собору, чиї витончені, пофарбовані в синій колір шпилі цибулин роблять його схожим на російську православну церкву. Я взяв інше таксі, і він висадив мене за кілька кварталів від будинку Ернандо. Я міг би пройти цю відстань пішки, бо це було не так далеко, але я привертав би менше уваги, під'їжджаючи на таксі.


Було рівно вісім годин, коли я зайшов до Ернандо. Піаніст грав м'які ритми на піаніно своїми великими чорними руками, із заплющеними очима, м'яко погойдуючись туди-сюди на своєму сидінні. Я озирнулася. Консуели не було у піано-барі. Я пройшов їдальнями. Її не було в жодному з них.


Я сів у барі, щоб випити, поки чекав на неї. Я глянув на годинник. П'ять хвилин на восьму. Я встав, підійшов до телефону-автомата і зателефонував до готелю. Вони зателефонували до Suite 903. Відповіді не було. Очевидно, Сьюзен суворо дотримувалася моїх інструкцій. Вона навіть не відповідала на телефонні дзвінки.


Коли я відвернувся від телефону, Консуела стояла біля мого ліктя. Вона взяла мене за руку і поцілувала у щоку.


"Ви намагалися зв'язатися зі Сьюзен Дітріх в готелі?"


Я кивнув головою.


"Тоді ви знаєте, що міс Дітріх немає у своїй кімнаті", - сказала вона. «Вона не була там щонайменше півгодини. Вона пішла з кимось, кого ви вже зустрічали”.


"Брайан Гарретт?" - Сказав я, відчуваючи себе невпевнено.


Консуела кивнула головою.


"Я думаю, він розповів їй історію про те, що відвезе її до батька?"


«Як ти взагалі міг здогадатися? Саме це він і зробив. Вона зовсім не метушилася».


"Чому?"


«Серед іншого, щоб переконатися, що ти не завдаси проблем, коли я пізніше візьму тебе на зустріч з Карлосом». Її обличчя пом'якшилося. «Мені дуже шкода, Нік. Ти знаєш, я повинен піти з ними, навіть якщо це завдасть тобі болю. Наскільки ця дівчина для тебе означає? "


Я здивовано подивився на Консуелу. "Я зустрів її тільки вчора ввечері", - сказав я. "Хіба ви не знали?"


"Чомусь у мене склалося враження, що вона ваша стара подруга".


"Забудь це. Що далі?"


"Ви запросіть мене на вечерю в La Perla". Вона посміхнулася до мене. «Ми збираємося смачно поїсти та поспостерігати за хай-дайверами».


"А Карлос?"


"Він зустріне нас там". Вона простягла руку і ніжно доторкнулася до моєї щоки пальцями. «Радуй бога, Нік, не дивись так строго. Я не настільки неприваблива, що ти не можеш мені посміхнутися, чи не так? "


* * *


Ми спустилися вузькими кам'яними сходами, що круто врізалися у внутрішню поверхню скель Кебраду під готелем El Mirador. Ми їли легку вечерю в ресторані El Gourmet на верхньому рівні, і тепер я пішов за Консуелою, коли вона спускалася у темряві La Perla на нижньому рівні. Вона знайшла місце за одним із столиків поруч із поручнями, які виходили на вузький виступ моря та хвилі, що набігали на підніжжя скелі.


Було майже десять годин. Консуела не намагалася вести світську бесіду під час обіду.


"Скільки ще?" - спитав я її, коли ми сіли.


“Недовго. Він скоро буде тут. А поки що ми можемо поспостерігати за хай-дайверами».


До того часу, як ми допили першу чарку, дайвери вийшли на низький скелястий схил зліва від нас і спустилися на уступ прямо над водою. Їх було троє. Один із них пірнув у бухту з оголення скелі і переплив на інший бік. Тепер усі вогні, крім кількох прожекторів, було вимкнено. Перший пірнальник вийшов із води, його мокре тіло блищало. Прожектори слідували за ним, поки він повільно піднімався майже прямовисною скелею, з якої збирався пірнути. Тримаючись за опору, тримаючись за скелю пальцями, він пробирався до вершини. Нарешті він скочив на уступ на висоті ста тридцяти футів над затокою.


Молодий пірнальник ненадовго опустився на коліна перед невеликою святинею позаду уступу, нахилив голову і хрестився, перш ніж стати на ноги.


Потім він повернувся до краю урвища.


Тепер прожектори згасли, і він був у темряві. Внизу, під нами, гримнула сильна хвиля, і біла піна високо піднялася над основою скель. На протилежному боці прірви спалахнуло багаття зі зім'ятої газети, яскраве освітлення висвітлило сцену. Хлопчик перехрестився ще раз. Він потягся на шкарпетках.


Коли барабани набирали обертів, він вискочив у темряву, його руки злітали з боків, його ноги і спина вигиналися, поки він не перетворився на смичок у повітрі, спочатку повільно, а потім швидше, занурюючись у яскравість. світла багаття і, нарешті, величезна хвиля – його руки переривають стрибок лебедя і в останній момент піднімаються над його головою.


Настала тиша, поки в його голові не розійшлася вода, а потім почулися крики, оплески та привітання.


Коли шум довкола нас стих, я почув, як ззаду мене заговорив Карлос Ортега. «Він один із найкращих пірнальників». Він присунув стілець поряд зі мною і сів.


«Іноді, - ввічливо зауважив Карлос, сідаючи і поправляючи стілець, - вони вбивають себе. Якщо його нога зісковзне з уступу під час стрибка, або він не відскочить досить далеко, щоб відірватися від каміння… - він знизав плечима. «Або, якщо він неправильно оцінює хвилю і пірнає надто круто, коли води не вистачає. Або якщо відкат забирає його в море. Його може розбити хвиля. проти каменю. Так помер Ангел Гарсія, коли тут знімали фільм про джунглі 1958 року. Ви знали про це?


"Ви можете пропустити оглядову лекцію", - сказав я. "Давайте перейдемо до справи".


«Ви знаєте, що сеньйор Дітріх – мій гість?»


"Мені вдалося з'ясувати це для себе".


"А ви знаєте, що його дочка вирішила приєднатися до нього?"


"Отже, я дізнався", - сказав я безпристрасно. «Що, чорт забирай, ти від мене хочеш?»


Заговорила Консуела. "Чи можу я покинути тебе зараз, Карлос?"


"Не зараз". Він вийняв маленьку тонку сигару і повільно закурив. Він підвів на мене очі й привітно сказав: «Чи хотіли б ви співпрацювати з нами?»


Я чекав на погрози. Я чекав і думав майже про всі події, крім цього. Пропозиція застала мене зненацька. Я глянув на Консуелу. Вона теж чекала моєї відповіді.


Карлос нахилився до мене ще ближче. Я відчув запах його лосьйону після гоління. "Я знаю про формулу Дітріха", - сказав він, і його голос ледве досяг моїх вух. "Я знаю про його розмову з вами і про те, що він може виготовити".


"Це справжня шпигунська система в готелі", - прокоментував я.


Карлос проігнорував моє зауваження.


"Те, що відкрив Дітріх, може зробити всіх нас мільярдерами".


Я відкинувся на спинку стільця.


«Навіщо залучати мене до угоди, Ортего?»


Карлос виглядав здивованим. «Я думав, це буде для вас очевидним. Ми потребуємо тебе."


І тоді я все зрозумів. - Сточеллі, - промимрив я. «Вам потрібний дистриб'ютор героїну. Сточеллі буде вашим дистриб'ютором. І я потрібний тобі, щоб дістатися до Сточеллі.


Карлос усміхнувся мені тонкою злісною гримасою.


Консуела заговорила. Ортега змусив її замовкнути. «Можливо, тобі варто залишити нас зараз, моя люба. Ви знаєте, де нас зустріти – якщо містер Картер погодиться приєднатися до нас».


Консуела встала. Вона обійшла маленький стіл поруч зі мною і поклала руку мені на плече. Я відчув сильний тиск її тонких пальців.


«Не роби нічого необачного, Нік, - пробурмотіла вона. «Три чоловіки за сусіднім столиком озброєні. Хіба не так, Карлосе?


"Есвердад".


Консуела рушила у бік сходів. Я спостерігав за нею якийсь час, перш ніж знову повернувся до Ортеги.


"Тепер, коли її більше немає, Ортего, про що ти хочеш сказати мені, про що не хочеш, щоб вона знала?"


На мить Ортега не відповів. Він підняв одну з наших порожніх склянок і ліниво покрутив у пальцях. Нарешті він поклав її і нахилився до мене.


«Ви думаєте, я не знаю, що Джон Бікфорд – слабак, якого можна без особливих проблем штовхати? Він думає своїм пенісом. Для нього важлива лише його дружина, ця дорога плутанина. А Брайан Гарретт? Ви думаєте, я не знаю, що Гаррет не сильніший за Бікфорда?


Карлос тепер шепотів, його обличчя було всього за кілька дюймів від мого. Навіть у темряві я міг бачити, як його очі спалахнули силою його внутрішнього бачення.


«Я можу стати одним із найбагатших людей у світі. Але сам не можу. Тут, у Мексиці, я маю певний вплив. Я маю зв'язки. Але що станеться, коли ми перенесемо нашу діяльність до Штатів? Були б тільки Бікфорд, Гаррет та я. Ви бачите, як Бікфорд протистоїть Сточеллі? Чи Гаррет? Вони забруднили б свої штани, коли вперше зустрілися б з ним віч-на-віч. Ви розумієте, про що я вам говорю?


"Так. Ви б позбулися Гаррета і Бікфорда, щоб разом зі мною укласти угоду".


"Точно. Що ти скажеш?"


"Який розкол?" - Я сказав, знаючи, що Ортега сприйме моє запитання, як перший крок до моєї згоди піти разом з ним, Карлос усміхнувся. "Десять відсотків", - голосно засміявся я. Я знав, що Ортега вмовить мене торгуватись.


Якби я цього не зробив, він запідозрив би. Десять відсотків – це смішно. "Якщо я піду з тобою, ми розділимо порівну".


"П'ятдесят відсотків? Точно ні."


"Тоді знайди собі іншого хлопчика". Я відкинувся на спинку стільця і взяв пачку сигарет, що лежала на столі. У полум'ї запальнички я побачив, як обличчя Ортеги знову набуло гладкого, холодного володіння.


"Ви не можете торгуватися".


Хто так сказав? Слухай, Ортего, я тобі потрібний. Ти тільки-но сказав мені, що без мене ти не зможеш укласти цю угоду. Бікфорд та Гарретт? Сточеллі з'їв би їх, виплюнув і переслідував би вас. Тепер слухайте. Якщо ти збираєшся простягнути мені моркву, щоб я розтяг її після, тобі, чорт забирай, краще зробити її жирною, соковитою, інакше я навіть не гризтиму.


"Сорок відсотків?" – обережно запропонував Карлос, уважно спостерігаючи за мною.


Я похитав головою. "П'ятдесят відсотків. І якщо я коли-небудь упіймаю, що ти намагаєшся обдурити мене - навіть на пенні, - я прийду за твоєю шкірою.


Карлос вагався, і я знав, що переконав його. Нарешті він кивнув головою. «Ви торгуєтеся по-справжньому, – неохоче сказав він. Він простяг руку. "Узгоджено."


Я глянув на його руку. «Давай, Ортего. Ми все ще не друзі, тож не намагайся змусити мене думати, що я твій приятель. Це суто ділова угода. Мені подобаються гроші. Вам також. Давай залишимо це на цій підставі.


Ортега посміхнувся. "Принаймні, ви чесні". Він опустив руку на бік і підвівся на ноги. "Тепер, коли ми партнери, чи підемо ми, сеньйоре Картер?"


"Куди?"


«Я гість на гасіенді Гаррета. Він попросив мене запросити вас приєднатися до нас там – якщо ви вирішили поєднатися з нами». Він посміхнувся до своєї іронії.


Коли ми піднімалися вузькими кам'яними та бетонними сходами, що вели з нічного клубу La Perla, я побачив, що за нами йдуть троє чоловіків, які весь вечір сиділи за сусіднім столиком.


На круговій, брукованій вулицею на вершині скелі нас чекала машина. Шофер притримав двері, коли ми підійшли до неї. Ортега першим сів на заднє сидіння і жестом запросив мене приєднатися до нього. Коли я влаштувався, водій зачинив двері і підійшов до переднього сидіння. Він запустив двигун, а потім повернувся до мене обличчям, його товстий кулак стискав приклад великого пістолета «Маузер Парабеллум», його дуло було направлено прямо мені в обличчя з відстані всього кілька дюймів.


Не рухаючись, я запитав: "Що, чорт забирай, все це, Карлос?"


"Твій пістолет", - сказав Ортега, простягаючи руку. «Це змушувало мене нервувати весь вечір. Чому б не дати мені, щоб я міг розслабитись? »


"Скажи йому, щоб він був обережний", - сказав я. "Я прошу цього зараз".


- Глупства, - відрізав Ортега. «Якщо якимось чином вилізе з куртки, він вистрілить».


Я обережно витяг Вільгельміну з кобури. Ортега взяв це в мене.


"У вас є інша зброя, сеньйоре Картер?"


Мені знадобилося лише частки секунди, щоб вирішити. Я витяг Х'юго з піхов і передав тонкий стилет Ортег. «Дбай про них замість мене», - легко сказав я.


"Ваманос, Пако!" Ортега обірвав слова. Водій розвернувся та завів машину. Він об'їхав центральний острів і спустився з пагорба.


Ми повільно спустилися брукованими вуличками зі скель Кебради і вузькими вуличками старої частини Акапулько. Коли ми повернули на Costera Miguel Aleman та поїхали на схід, я міг дивитися через затоку на вогні готелю Matamoros. Ортега впіймав мій погляд.


"Було б дуже погано для вас навіть подумати про повернення в готель, сеньйор Картер", - сухо сказав Ортега.


"Як ви це здогадалися?"


"Ви можете зіткнутися з Теньєнте Фелікс Фуентес з Федерації", - сказав Карлос. «І це було б погано для нас обох, та ні?»


Він повернув голову до мене, його темні очі блиснули злісними веселощами.


«Ви думали, я не знав, що Тенієнт Фуентес була тут, в Акапулько?» він запитав. "Ти думаєш, я дурень?"


Розділ чотирнадцятий.


На першому поверсі величезної гасієнди Гаррета йшла галаслива вечірка. Дюжина його друзів приїхала з Ньюпорт-Біч на вісімдесятифутовому моторному вітрильнику. Стерео гуло, половина гостей була вже п'яна. Ортега та Пако затягли мене нагору до спальні. Пако вштовхнув мене в кімнату, зачинив і замкнув за мною двері.


Консуела лежала на величезному королівському ліжку. Через всю кімнату від неї була ціла стіна шаф, двері яких були дзеркальними, щоб відбивати кожне відображення у кімнаті.


Вона посміхнулася мені, і раптом вона перетворилася на гладку, звивисту кішку з джунглів, що чуттєво потяглася. Вона тримала руки. "Йдіть сюди."


Я виструнчився в кріслі, відкинувся назад і схрестив ноги.


"Я хочу, щоб ти займався зі мною любов'ю", - сказала Консуела, напівзаплющивши очі і згинаючи, як гладка, гнучка тигриця. Я сидів на місці і задумливо дивився на неї.


"Чому?" Я запитав. «Бо в хаті повно людей? Тебе це збуджує?


"Так." Очі Консуели були розплющені.


Вона власно усміхнулася мені. "Ти мене дражниш", - сказала вона. "Йдіть сюди."


Я встав і рушив до ліжка.


Я опустився на неї зверху, притулився губами до гладкості її горла, тримав її довге стигле тіло у своїх руках. Я дозволив своїй вазі обрушитися на неї, коли я дихав їй у вухо.


«Ах ти сволота!» Консуела підняла мою голову, взявши її обома руками і посміхаючись мені у вічі.


Я підвівся з неї і пройшов через кімнату,


"Куди ти йдеш?"


"Поголитися", - сказав я, потираючи рукою щетину на щоках. Я пішов у ванну, зняв одяг, потім увімкнув душ і увійшов до нього.


Я витерся рушником насухо і мила обличчя, коли почула, як вона крикнула: Що ти так довго?


«Приєднуйтесь до мене», - обізвалась я.


За мить я почув, як вона підійшла до мене ззаду, а потім я відчув, як її оголене тіло притискається до мене, м'які груди притискаються до моєї спини, гладкі руки обвивають мою талію, вологі губи цілують мої лопатки і біжать моїм хребтом. до моєї шиї.


"Ти змусиш мене порізатися".


"Поголись пізніше", - прошепотіла вона мені в спину.


"Прийми душ, поки я закінчу голитися", - сказав я.


Я дивився на неї в дзеркало, коли вона йшла. Вона ввімкнула воду і зникла за фіранками душа. Я почув, як з лійки душа хлинув сильний струмінь. Я швидко оглянув полиці біля дзеркала. На прилавку я знайшла пляшку лосьйону після гоління розміром із пінту у важкому кришталевому графині.


Консуела покликала мене. «Іди сюди зі мною, любий!»


"Через мить", - відповів я.


Я взяв рушник для рук зі стійки і обернув його довкола графина. Тримаючи обидва кінці рушника в одній руці, я розгойдувала його туди-сюди, потім ударив важким вантажем імпровізованої зброї по лівій руці. Він ударив мене по долоні з твердим ударом.


Я підійшов до ванної кімнати і обережно відсунув фіранку.


Консуела стояла до мене спиною, її обличчя було підняте, а очі закриті від сильних бризок води, що б'ються об неї. На мить я подивився на багату, вигнуту пишність її тіла, гладкість її спини і те, як її талія згиналася, а потім розширювалася, з'єднуючись із круглими стегнами та довгою лінією стегон.


З гучним зітханням я коротким швидким рухом зап'ястя вдарив загорнутим у рушник графином по її потилиці. Удар потрапив їй просто за вухо.


Коли вона провалилася, я спіймав її вагу лівою рукою, відчуваючи, як її м'яка шкіра ковзає моєю власною, відчуваючи, як вся гладка, пружна плоть раптово розслабляється в згині моєї руки. Я кинув графин на килимок за собою і поліз правою рукою під її ноги.


Витягнувши її з ванни, я відніс до спальні. Я обережно поклав її на ліжко, потім підійшов до дальньої сторони і відкинув ковдру. Я знову підняв її і обережно поклав на простирадло.


Її довге, каштанове волосся, вологе після душу, було розкладене на подушці. Одна з її струнких, засмаглих ніг була напівзігнута в колінах, інша витягнута прямо. Її голова трохи нахилилася набік.


Я відчув приплив каяття з приводу того, що мені довелося зробити, коли я натягнув на неї верхнє простирадло, щоб прикрити гарне з'єднання її ніг. Потім я підняв її праву руку і поклав її на подушку над головою. Я відступив і подивився на неї. Ефект був якраз - ніби вона спала.


Тепер я відкинув ковдру на другій половині ліжка, навмисно зім'явши простирадла. Я стукав по подушці, поки вона не розтріпалася, і безладно жбурляв її про узголів'я ліжка. Я вимкнув весь світ у кімнаті, крім однієї маленької лампи в дальньому кутку кімнати.


Повернувшись у ванну, я одягнувся і перевірив спальню востаннє, перш ніж вислизнув через високі французькі двері на темний балкон, обережно зачинивши двері.


Звуки вечірки долинали до мене знизу. Музика була такою ж гучною, як колись я приїхав з Карлосом. Басейн висвітлювався прожекторами, через що простір навколо нього здавався ще темнішим. Балкон, на якому я стояв, знаходився в темній частині тіні.


Кімната позаду мене знаходилася в крилі будинку, що виходив на басейн, і я був певен, що сім'я Дітріхів буде в іншому крилі будинку. Рухаючись безшумно, я крокувала балконом, притискаючись до стіни, щоб залишатися в тіні.


Перші двері, до яких я підійшов, були відчинені. Я відкрив її і заглянув у кімнату. Вона була порожня.


Я рушив далі. Я скуштував наступну кімнату. Знову нічого. Я підійшов до передньої частини гасієнди. З того місця, де я причаївся в тіні балкона, я міг бачити двох охоронців біля парадної брами, яка яскраво й різко освітлювалася прожекторами, встановленими над входом. За ним була під'їзна дорога, що вела до дороги на краю урвища. Певно, територію патрулювали інші охоронці.


Я повернувся до крила, де була спальня Консуели Дельгардо. Я перевірив кожну спальню. Останньою була та, де спав Ортега.


Тяжкий запах його лосьйону після гоління вдарив мене в ніздрі, як тільки я зайшов до кімнати. Я ризикнув і запалив лампу. Біля дальньої стіни була велика шафа. Я відчинив подвійні двері. За акуратно розвішаними брюками та спортивними сорочками Ортеги я виявив картонну коробку, клапани якої були зачинені. Я відчинив його. Усередині лежала маса вже знайомих нам пластикових пакетів із героїном. Це були сорок кілограмів, які мали Дитріх.


Закріпивши картонну коробку, я засунув її назад у шафу і зачинив дверцята, потім вимкнув лампу і пішов.


Що ж, я знайшов героїн, але Дітріха та його дочки все ще не було видно. Стоячи в темряві балкона, притиснутий до стіни будинку, я почав відчувати своє розчарування. Я подивився на світлі стрілки свого наручного годинника. Минуло понад десять хвилин.


Ще залишалося перевірити внизу, я повернувся в дальній кінець балкона і, легко впавши, спустився на землю. Край урвища знаходився всього за кілька футів від нього і круто падав у море майже на сотню футів нижче. Прихований у кущах, я переходив від однієї кімнати до іншої, повністю оглядаючи нижній поверх. Жодних ознак Дітріхів.


Кімнати для прислуги? Так звичайно. Вони могли бути там. У цьому було більше сенсу, аніж тримати їх у головному будинку, де на них можна було випадково натрапити. Я рухався по акуратно підстриженій траві, переходячи від однієї пальми до іншої, ховаючись у тіні. Двічі мені доводилося уникати патрулюючих охоронців, на щастя, що з ними не було собак.


Приміщення для прислуги являло собою довгу невисоку одноповерхову будівлю із цегли. Я міг дивитися в кожну із шести кімнат через вікна. Кожна була освітлена, і в кожній не було нікого, окрім мексиканських помічників Гаррета.


Я відійшов від будівлі, пригнувшись під листям низькорослої ананасової пальми. Я знову глянув на гасієнду. Вона була збудована на фундаменті з бетонних плит без підвалу. Не було й горища. Я ретельно перевірив будинок і був упевнений, що Дітріхів у ньому немає, якщо вони не були мертві і їхні тіла були засунуті в якусь невелику шафу, яку я не помітив. Але це малоймовірно. Карлосові вони були потрібні живими.


Я знову глянув на годинник. Минуло двадцять дві хвилини. Де вони могли бути? Ще раз перебрав варіанти, що залишилися мені. Я міг повернутися до кімнати, де лежала непритомна Консуела, і почекати, щоб піти за Карлосом. Коли ми вийшли з готелю El Mirador, він сказав, що ми їдемо до Штатів близько четвертої чи п'ятої ранку. Але якби я зробив це, якби я дочекався цього моменту, ініціатива та перевага були б за Карлосом.


Це було б помилкою. Я знав, що мені потрібно робити перерви самостійно. Так чи інакше, я знав, що маю піти з рук Карлоса, і робити це треба було швидко.


Я обережно ухилився від патрулюючих стражників і обігнув гасієнду, а потім попрямував до краю скель. Опустившись на край, я почав спускатись.


У темряві я ледве міг розрізнити точки опори, поки спускався скелею. Утьос виявився крутішим, ніж здавалося. Дюйм за дюймом, тримаючись за руку, я підводив себе. Одного разу мої пальці ніг зісковзнули зі слизькою, мокрою від моря поверхні, і тільки відчайдушна хватка моїх пальців утримала мене від падіння з висоти ста футів на усипану валунами основу скелі.


Я спустився лише на десять футів нижче краю урвища, коли почув, як над головою пройшли стражники. Шум хвиль і вітру завадили мені раніше почути їхнє наближення. Я завмер на місці, боячись видати звук.


Один із них запалив сірник. Був короткий спалах, а потім знову пітьма. Я подумав, що будь-якої секунди один з них може зробити крок до краю урвища і озирнутися, і перше, що я дізнаюся, що мене помітили, буде кулею, що вирвала мене з моїх ненадійних опор. Я був абсолютно вразливий, безпорадний. Мої руки хворіли від того, що я тримався у незручному становищі, коли я вперше почув їх над головою.


Вони пліткували про дівчину в місті, сміючись над якимось хитрощом, який вона застосувала до одного з них. Недолік дугою пролетів над урвищем, його червоне вугілля впало повз мене.


"... Ваманос!" сказав один із них, нарешті.


Я змусив себе залишатися нерухомим ще цілу хвилину, перш ніж наважився ризикнути, що вони пішли. Я знову почав спускатися вниз, мій розум зосередився на узвозі. Я витяг ногу, знайшов іншу опору для ніг, ретельно перевірив її і спустився ще на шість дюймів. До цього моменту мої м'язи хворіли від мук. Моє праве передпліччя, яким Луїс порізав мене, почало пульсувати від болю. Свідомим зусиллям волі я заблокував усе, що було в голові, крім поступового повільного спуску.


Якось моя нога зісковзнула в тріщину, і мені довелося вирвати її. У мене хворіла кісточка від різкого повороту, коли я спускався вниз. Мої руки були роздерті, шкіра на пальцях і долонях руки була обдерта об каміння.


Я весь час повторював собі, що мені залишилося пройти лише кілька футів, ще кілька хвилин трохи далі.


А потім, важко дихаючи, майже повністю змучений, я опинився на вузькому пляжі і рухався по підставі скель, уникаючи валунів, змушуючи себе втомлено бігти по вигину мису, намагаючись не думати про те, скільки часу було витрачено на мій спуск.


Розділ п'ятнадцятий


На дальньому кінці мису я виявив пологий яр, вирубаний між крутими стрімчаками. У сезон дощів це був би потік води, який виливав паводкові води з пагорбів у море. Тепер він дав мені шлях до вершини скелі.


Спотикаючись, ковзаючи по пухкому сланцю, я дерся вгору по ущелині, поки не вийшов за сотню ярдів від дороги. На схід, майже півмилі звідси, я міг розрізнити світло прожекторів над парадними воротами гасієнди Гаррета.


Я чекав на узбіччі дороги, примушуючи себе терпляче чекати, намагаючись не думати про те, як швидко в мене біжить час. Час, який я дозволив собі, пройшов більш ніж на три чверті. Нарешті вдалині засвітилися фари. Я вийшов на середину дороги, розмахуючи руками. Машина зупинилася, водій висунув голову у вікно.


"Qui pasa?" – крикнув він мені.


Я підійшов до машини. Водій був підлітком з довгим чорним волоссям, зачесаним назад за вуха.


"Телефон. Ви можете доставити мене до телефону?


"Залазь!"


Я підбіг до передньої частини машини та ковзнув на сидіння. Навіть коли я ойкнув: "Vaya muy de prisa, por Favor!" він увімкнув зчеплення на старті гонки. Гравій вилетів з-під задніх коліс, машина рвонулася вперед, стрілка спідометра показала шістдесят сімдесят, а потім і сто десять кілометрів на годину.


Менш ніж за хвилину він з вереском зайшов на станцію Pemex і спалив гуму, зупиняючись.


Я відчинив двері і побіг до телефону-автомата. Я зателефонував до готелю "Матаморос", подумавши, як це іронічно, що Ортега сам сказав мені, де знайти Teniente Fuentes!


Щоб зв'язати його з трубкою, знадобилося майже п'ять хвилин. Потрібно було ще п'ять хвилин, щоб переконати його в тому, що я збираюся надати йому сприяння, про яке просив мене Жан-Поль за хвилину до його вбивства. Потім я сказав Фуентесу, що хочу від нього і де мене зустріти.


"Як скоро ти зможеш сюди потрапити?" – нарешті спитав я.


"Можливо, хвилин десять".


"Зробіть це раніше, якщо можете", - сказав я і повісив слухавку.


* * *


Теньент Фелікс Фуентес мав обличчя, як у ідола тольтеків, вирізаного з коричневого каменю. Короткі масивні груди, потужні руки.


Ти привіз гвинтівку? - спитав я, сідаючи в його поліцейську машину без розпізнавальних знаків.


«Вона на задньому сидінні. Це моя особиста мисливська зброя для дрібної дичини. Дбаю про нього. Що ти маєш на увазі? "


Фуентес завів поліцейську машину. Я сказав йому, куди йти. Поки ми їхали, я розповів, що сталося. Я розповів Фуентесу про Дітріха та його формулу для виробництва синтетичного героїну. Я сказав йому, що Ортега тепер тримає Дітріха у полоні і що Ортега планує зробити. Фуентес тверезо слухав, як я розповідав йому про все.


«А тепер, – сказав я, – мені треба повернутися до того дому, перш ніж вони дізнаються, що мене немає. І тільки-но я повернуся, я хочу, щоб твої люди здійснили набіг на нього. Ми повинні позбутися Ортеги. Якщо ми можемо викликати паніку, є велика ймовірність, що Ортега приведе мене до Дітріха.


- Яке виправдання у мене є для нападу на гасієнду Гаррета, сеньйоре Картер? Він дуже впливова людина. Ортега також.


"Чи є сорок кілограмів героїну достатнім виправданням?"


Фуентес голосно свиснув. "Сорок кілограмів! За сорок кілограмів я б увірвався до будинку президента!"


Я сказав йому, де знайти героїн. Фуентес узяв мікрофон і зв'язався по рації до штабу, вимагаючи підкріплення. Він був відвертим. Жодних сирен, жодних мигалок, жодних дій, доки він не подав сигнал.


До цього часу ми знову їхали дорогою, що вела повз гасієнду Гаррета. Майже на тому самому місці, де я припаркував Бікфордову машину напередодні ввечері, він зупинився, щоб випустити мене.


Я взяв із заднього сидіння гвинтівку та трос. Я підняв зброю. "Це краса", - сказав я йому.


«Моє призове володіння, – сказав Фуентес. «Знову ж таки, я прошу вас бути з цим обережнішим».


"Ніби це моя власна", - сказав я і відвернувся, пригнувшись, оглядаючи поле. Фуентес підтримав поліцейську машину на дорозі приблизно за сотню ярдів, щоб перехопити решту, коли вони під'їдуть.


Я вибрав місце на невеликому піднесенні приблизно за двісті футів від під'їзної доріжки, яка вела від дороги до його будинку. Я був під невеликим кутом до воріт. Я кинув гачок до ніг і обережно ліг на живіт, тримаючи гвинтівку в руках.


За кілька хвилин під'їхали дві поліцейські машини, друга майже одразу за першою. Фуентес направив їх на позицію, по одному з кожного боку дороги, що веде до під'їзної доріжки, чоловіка в машинах, які чекали з вимкненими двигунами та фарами.


Я підняв важку рушницю на плече. Це була чудово зроблена гвинтівка Schultz & Larson 61 калібру .22, однозарядна зброя з поздовжньо-ковзним затвором, стволом 28 дюймів і кульовою мушкою. Підставка для рук була регульована для моєї лівої руки. Ложа була вирізана з отвором для великого пальця, щоб я міг тримати напівформовану пістолетну рукоятку правою рукою. Гвинтівка, спеціально виготовлена для міжнародних матчів, була настільки точною, що я міг пустити кулю через кінчик сигарети на відстані 100 ярдів. Її важка вага, шістнадцять з половиною фунтів, зробила її стійкою в моїх руках. Я направив його на один із двох прожекторів, встановлених високо над лівою стороною парадних воріт.


Мій кулак повільно стиснувся, мій палець натиснув на спусковий гачок. Гвинтівка трохи похитнулася в моїх руках. Прожектор погас одночасно з різким тріском звуку в моїх вухах. Я швидко повернув затвор, потягнувши його вгору і назад, і відпрацьований патрон злетів угору. Я пустив у патронник ще один патрон, зачинив затвор і замкнув.


Я знову вистрілив. Вибухнув другий прожектор. У гасіенді пролунали крики, але парадна брама і територія навколо них були в темряві. Я знову викинув гільзу та перезарядив гвинтівку. Крізь відкриті ґрати воріт я міг бачити скляне вікно у вітальні, що виходило на все ще освітлений басейн.


Я налаштував приціл на додаткову дистанцію і знову прицілився. Я всадив кулю в скло, павутиння заткнула його майже в центр. Коли я перезаряджався, я почув слабкі вигуки з дому. Я пустив четверту кулю через вікно із дзеркального скла на відстані не більше 30 см від іншого отвору.


З хати почулися крики. Раптом весь світ згас. Музика також. Хтось нарешті дістався головного вимикача. Я поклав гвинтівку так, щоб Фуентес міг її легко знайти, взяв мотузку і побіг через поле до стіни навколишнього будинку.


Тепер, коли я був близько, я міг чути шум і крики, що лунали зсередини. Я чув, як Карлос кричав на охоронців. Один із них стріляв у темряву, доки не розрядив свій пістолет. Карлос люто крикнув йому, щоб він зупинився.


Я швидко рушив уздовж стіни. Приблизно за сорок або п'ятдесят футів від воріт я зупинився і зняв гак з плеча. Я перекинув гачок через стіну, і зубці зачепилися за перший кидок, метал міцно увійшов у цегляну кладку стіни. Взявшись за руки, я підвівся на вершині стіни. Відчепивши гачок, я перекинув його через інший бік і зістрибнув поряд з ним, приземлившись навпочіпки.


Коли я біг через кущі до стіни будинку далеко від басейну, я знову повернув мотузку. Зупинившись нижче балкона, я ще раз жбурнув гачок, і він зачепився за перила.


Я підтягнувся, поки мої пальці не зачепилися за коване залізо перил, і я переліз через край. На те, щоб натягнути мотузку, знадобилася всього мить, і я побіг балконом до кімнати, яку залишив більше години тому.


Коли я відчинив двері, щоб прослизнути всередину, я почув перший наростаючий виття сирен поліцейської машини. Консуела все ще була непритомна. У темряві я засунув згорнуту мотузку під двоспальне ліжко. Я швидко зняв одяг, дозволивши їй упасти на підлогу купою. Голий, я прослизнув під верхній одяг поруч із теплим оголеним тілом Консуели.


Я чув наполегливий, що піднімався і падав виття поліцейських сирен, що наближалися, потім крики знизу і зовні. Потім пролунав стукіт у двері спальні. Ручка сердито затремтіла.


Хтось застромив ключ у замок і жорстоко повернув його. Двері відчинилися і вдарилися об стіну. Ортега стояв з ліхтариком в одній руці та пістолетом в іншій.


"Що, чорт забирай, відбувається?" - Запитав я.


"Вдягайся! Не можна гаяти час! Поліція тут! »


Я поспішно схопив штани та сорочку і надів їх. Я сунув ноги в мокасини, не спромігшись одягнути шкарпетки.


"Розбудити її!" - прогарчав Ортега, спрямовуючи ліхтарик на Консуелу. Вона лежала, коли я залишив її, її волосся майоріло по подушці, її рука була зігнута, її голова, її обличчя повернуто набік.


Я посміхнувся йому. «Жодних шансів. Вона надто багато випила. Вона відключилася від мене, коли стало цікаво».


Карлос розчаровано вилаявся. "Тоді ми залишимо її", - вирішив він. "Пішли!" - Він махнув пістолетом.


Я вийшов поперед нього. Я знову почув поліцейські сирени.


Я запитав. - «Якого біса тут робить поліція?»


"Я сам хотів би знати це", - сердито відрізав Карлос. "Але я не збираюся залишатися і з'ясовувати".


Я пішов за Ортегою коридором до сходів. Він посвітив ліхтариком на східці. Брайан Гарретт стояв біля підніжжя сходів, моргав у промені світла і дивився вгору з переляканим виразом на його яскравому обличчі. Він побіг на півдорозі назустріч нам, пияцтво вимило з нього паніка.


Він гукнув. - "Заради бога, Карлос!" "Що, чорт забирай, нам тепер робити?"


"Геть з дороги." Карлос спустився сходами, щоб пройти повз Гаррета. Гаррет схопив його за руку. «А як щодо сорока кілограмів героїну?» - хрипко спитав він. "Прокляття! Це мій дім! Вони мене за це посадять! Куди мені тікати?"


Карлос зупинився на півдорозі. Він повернувся до Гаррета, і світло його ліхтарика жахливо висвітлило їх.


«Ти маєш рацію, - сказав Карлос. "Тобі нікуди бігти, га?"


Гаррет глянув на нього зляканими очима, мовчачи благаючи його.


«Якщо вони зловлять тебе, ти заговориш. Не думаю, що мені потрібні такі проблеми, – грубо сказав Карлос. Він підняв пістолет і двічі натиснув на курок. Перший постріл потрапив Гаррету прямо в середину грудей. Він у шоці відкрив рота, коли друга куля рознесла йому обличчя.


Хоча тіло Гаррета мало притискалося до поручнів, Карлос уже спускався сходами. Він майже біг, а я був лише на крок позаду нього.


"Сюди!" - крикнув мені Карлос через плече, коли ми повернули до кінця вітальні. Він пішов коридором на кухню і вийшов через службові двері. Там чекав великий седан, двигун працював на неодруженому ходу, а за кермом сидів той самий водій.


Карлос відчинив задні двері. "Залазь!" – відрізав він. Я кинувся до машини. Карлос підбіг до переднього сидіння, зачинивши двері.


"Ваманос, Пако!" він гукнув. «Пронто! Пронто! »


Пако увімкнув передачу і натиснув на педаль газу. Товсті шини з широким протектором вп'ялися в гравій. Ми набирали швидкість, вискакуючи з-за рогу будинку, рухаючись вигином кільцевої дороги перед входом. Пако відчайдушно крутив колесо, щоб попрямувати до воріт, відчайдушно сигналячи, як міг голосно лаючись на ідіотів, щоб ті відчинили ворота.


Він на мить натиснув на гальма, сповільнюючи машину, поки одні з воріт не відчинилися достатньо, щоб ми могли протиснутися, а потім знову натиснув на педаль газу. Велика машина вилетіла з воріт.


Перша з поліцейських машин була припаркована менш ніж за двадцять ярдів від будинку, блокуючи під'їзд до головної дороги. Поліція причаїлася за машиною і стріляла у ворота, коли ми проїжджали повз.


Пако не вагався. Вилаявшись, він повернув кермо машини, відправивши її з під'їзної доріжки на нерівний ґрунт поля, все ще притискаючи педаль газу. У темряві без фар важкий седан мчав полем, розгойдуючись і погойдуючись, як дикий мустанг, що раптово збожеволів, викидаючи за собою півнячий хвіст з пилу і грудок бруду.


Крен седана, що підскакував, повертався безпорадно жбурляв мене з боку в бік. Я чув, як у нас стріляли. Заднє скло розсипалося, обсипаючи мене уламками битого скла.


Пролунали ще постріли, а потім машина перестала гуркотіти, коли Пако раптово знову повернув кермо і повернув нас на дорогу. Ми рвонули на великій швидкості.


Погоні не було. Опинившись на шосе, Пако ввімкнув фари і довів велику машину майже до гоночної швидкості.


Карлос сів і перехилився через спинку переднього сидіння. Він усміхнувся мені і сказав: «Тепер ви можете сісти, сеньйоре Картер. На даний момент я думаю, що ми у безпеці».


"Що, чорт забирай, все це було?" Я підвівся з підлоги, де мене покинули, і відкинувся на подушки сидіння. Я вийняв хустку і обережно змахнув із штанів гострі уламки скла.


"Я думаю, це сталося тому, що капітан нашого корабля заговорив", - припустив Карлос. Він знав, що нам потрібно відправити вантаж. Думаю, поліція здогадалася, що це було в Гаррета.


"Що тепер?"


«Тепер ми заберемо сеньйора Дітріха та його дочку і вирушимо до Штатів. Наші плани не змінились. Їх просто перемістили на кілька годин».


"А що щодо Консуели?"


Карлос знизав плечима.


«Якщо вона триматиме себе в руках, все буде гаразд. Гості Гаррета нічого не знали про нашу діяльність. Консуела досить розумна, щоб стверджувати, що вона теж була гостем і нічого не знає про те, що вони знайдуть.


«А вбивство Гарретта? Я розумію, ви подбали про цю проблему.


Ортега знизав плечима. «Рано чи пізно це мало бути зроблено».


"Куди зараз?"


"До Бікфорда", - відповів Ортега. «Ось де тримають Дітріхів».


Розділ шістнадцятий


М'який ніжний вираз зник з обличчя Доріс Бікфорд. Те, що зараз просочилося, було неприкрашеним, безжальним ядром, яке було її справжнім «я», яке здавалося ще жорсткішим через контраст з її маленькими ляльковими рисами, обрамленим її довгим платиновим світлим волоссям. Джон Бікфорд блукав по вітальні, як величезний лев, що старіє, кульгав останні кілька місяців свого життя в злісному здивуванні від втрати сили, його грива побіліла з роками. Він міг підібрати слів. Він не міг зрозуміти зміни, що відбулися з його дружиною за останні кілька годин.


Герберт Дітріх сів на диван, Сьюзен поруч із ним.


Дітріх був виснажений, стомлений чоловік, втома від напруги дня, що показує на його обличчі, старий на межі краху, але сидить прямо і вперто відмовляючись визнати втому, яка оселилася в його кістках. Але його очі були вкриті тьмяним, невидячим поглядом, завісою, за якою він зник від світу.


Доріс повернулася до нас, коли ми з Карлосом увійшли до кімнати, пістолет у її руці був швидко спрямований у наш бік, перш ніж вона впізнала нас.


«Заради бога, - уїдливо сказала вона, відвертаючи пістолет, - чому так довго?»


"Зараз лише три години", - легко сказав Карлос. "Ми не планували їхати майже до п'яти".


- Отже, ми готові поїхати? Я не думаю, що він, - вона вказала на чоловіка з пістолетом, - зможе протриматися довше. Він клубок нервів. У її голосі була різка і різка зневага. Бікфорд обернувся, занепокоєння відкрито виявилося на його грубуватому, вкритому шрамами обличчі. «Я не торгувався за це, Карлосе, – сказав він. "Ви можете покластись на мене".


Карлос підняв голову і дивився на великого колишнього призера. "Ви дійсно це маєте на увазі?"


Бікфорд серйозно кивнув головою. «Я страшенно впевнений. Я не хочу брати жодної участі у викраденні чи вбивстві».


"Хто сказав щось про вбивство?"


"Ви розумієте, що я маю на увазі?" - перебила Доріс. «Він був таким весь день, відколи ти привів сюди старого. І коли Брайан Гарретт увійшов із дівчиною, він повністю розійшовся».


«Я не можу змиритися з цим, Карлос, - вибачливим тоном сказав Бікфорд. "Мені шкода."


Доріс вказала на мене. "Що щодо нього?" Карлос уперше посміхнувся їй. "З цього моменту він з нами", - сказав він. Доріс здивовано глянула на мене.


Сьюзен Дітріх підвела голову. На її обличчі було написано шок. Я залишив своє обличчя порожнім. Сьюзен відвернулася від мене, в її очах відбилися розпач і переляк.


Доріс оцінювала мене так само холодно, як могла б розглянути дорогу соболлю шубу, принесену їй на схвалення. Нарешті вона сказала: «Він підійде. Думаю, набагато краще, ніж Джонні.


Бікфорд обернувся. "Що ти маєш на увазі?"


"Ви хотіли піти, чи не так?"


“Це правильно. Для нас обох. Ти підеш зі мною».


Доріс похитала головою, її довге платинове волосся колихалося перед її обличчям. «Не я, любий», - уїдливо сказала вона. "Я не хочу йти. Не зараз. Не тоді, коли почнуть надходити великі гроші».


"Що з тобою?" - недовірливо запитав Бікфорд. Він підійшов і схопив її за плечі. "Ти моя дружина! Іди туди, куди йду я!"


"Дідька лисого! Я хочу чоловіка, а не зламаного старого боксера, який не може говорити ні про що, окрім старих добрих часів, коли з нього вибивали лайно. Що ж, старі добрі часи тільки починають приходити для мене, любий. І ви не завадите мені насолодитися ними! "


Бікфорд виглядав так, ніби він щойно впіймав сильний правий удар у щелепу. Очі його застигли здивовані. "Слухай", - сказав він, грубо трясучи її. «Я забрав тебе з того життя. Я дав тобі речі. Я зробив з тебе даму, а не дівчину на виклик за сто доларів! Що, чорт забирай, на тебе знайшло?


«Я прибрала себе з того життя!» - різко сказала йому Доріс. «І я та, хто підштовхнув тебе до того, щоб ти міг дозволити собі давати мені речі. Хто познайомив вас із Браяном Гарретом? Хто проклав вам шлях? Не будь дурнем, Джонні. То була я всю дорогу. Якщо ти не хочеш піти з тобою, я піду сама. Не думай, що зможеш мене зупинити.


Бікфорд відійшов від неї. Він тупо глянув на Доріс, а потім безпорадно обернувся до Карлоса. "Карлос?"


«Я волію не втручатися».


«Якого біса ти робиш», - впевнено сказала Доріс, звертаючись до Ортеги. «Ми з тобою вже залучені. Час цьому великому дурному недоумку дізнатися про нас, Карлос.


Бікфорд подивився на кожного з них по черзі, людину, яку розгойдували від одного удару за іншим, але він все ще стояв, все ще просячи покарання.


"Ви двоє?" - приголомшено спитав він.


"Так, ми двоє", - повторила Доріс. «Весь цей час. Хіба ти не знав, Джонні?


Телефон задзвонив, порушуючи тишу, що послідувала за її словами. Ортега швидко зняв слухавку. «Буено!… О, це ти, Хобарте. Де, чорт забирай… в аеропорту?… Добре! Як скоро ти зможеш поїхати? » Він подивився на свій годинник. - Так, щонайбільше двадцять хвилин. Може, менше. Я хочу, щоб ти був готовий до зльоту, коли ми туди дістанемося. Повні баки йдемо до кінця.


Ортега повісив слухавку. "Поїдемо? Хобарт в аеропорту.


Бікфорд став перед ним. "Ще ні", - уперто сказав він. «Нам із тобою є про що поговорити. Я хочу спочатку дещо уточнити».


"Пізніше", - нетерпляче сказав Ортега.


"Зараз!" - сказав Бікфорд, сердито зробивши крок до нього і відсмикнувши стиснутий, зламаний кулак, щоб врізати Ортезі в обличчя.


"Джонні!"


Бікфорд повернувся до дружини. Доріс підняла пістолет у руці, випростала руку так, щоб вона вказувала на нього, і потягла курок.


Пролунав різкий постріл. Сьюзан закричала. Обличчя Бікфорда спотворилося. Він широко розплющив очі. Я не міг сказати, чи виявився подив на його обличчі від удару кулі, що врізалася в нього, або від шоку від усвідомлення того, що це Доріс застрелила його. Його рот відкрився, і по підборідді текла цівка крові. Він змусив себе зробити приголомшливий крок до Доріс, простягнувши до неї обидві свої сильні руки. Вона позадкувала і знову натиснула на курок. Бікфорд звалився на підлогу.


У тиші Доріс повернулася до Карлоса і рішуче сказала: "Ми збираємося стирчати тут усю ніч?"


* * *


Це був невеликий приватний аеропорт, єдина брудна смуга з двома ангарами на ближньому кінці. Хобарт чекав нас, коли великий седан вилетів з головної дороги і помчав порізаною колією до далекого кінця поля. У місячному світлі літак здавався більшим, ніж був насправді. Я дізнався у літаку Piper Aztec Model D з двома двигунами з турбонаддувом у плоских гондолах.


Ми вийшли з машини, окрім Пако. Він сидів нерухомо, двигун працював.


"Доброго дня!" – сказав Хобарт, побачивши мене. Ти той хлопець, якого я зустрів учора ввечері. Приємно зустріти тебе знову так скоро.


"Ти готовий іти?" - нетерпляче спитав Карлос.


«Я сам долив баки. Ми зможемо злетіти, як тільки ви все опинитеся на борту.


Сьюзен допомогла своєму батькові забратися в літак і пішла за ним. Доріс увійшла за ними, зійшовши на корінь крила, чекаючи, поки вони сядуть і пристебнуть ремені безпеки, перш ніж увійде.


Я виліз на крило і зупинився. З того моменту, як ми прибули до Бікфора, досі я не мав часу робити будь-які дії. Якби я був один, все було б інакше, але я бачив, як безжально Доріс Бікфорд всадила дві кулі у свого чоловіка. Я знав, що вона без жалю направить пістолет на Сьюзен або на Дітріха. Вбивши когось із них, вона не вагалася б більше, ніж при вбивстві Джонні Бікфорда.


Це була б остання можливість зробити перерву так чи інакше, але якби я знав про цей факт, Карлос теж. Він різко сказав: Будь ласка, не намагайтеся нас затримувати. У нас мало часу ".


Я нічого не міг зробити, ні з Доріс у літаку, що тримає пістолет на Дітрісі та Сьюзен, ні з Карлосом, що тримає револьвер, який він міг би повернути проти мене за частку секунди, і особливо тому, що Пако тепер виглядав з вікна автомобіль, тримаючи у руці великий 9-міліметровий пістолет «Маузер Парабелум», ніби він просто сподівався на можливість його використати.


Я вже збирався занурити голову в літак, коли почув звук автомобіля, що мчить ґрунтовою дорогою до нас.


"Поспішайте!" – крикнув мені Ортега.


Поліцейська машина включила сирену та червоний проблисковий маячок. Коли він мчав до нас путівцем, пролунала серія пострілів. Я почув звук куль, що врізалися в борт важкого седана. Пако відчинив двері і кинувся до передньої частини машини. Він почав стріляти поліцейським автомобілем. Великий Парабелум здригався в його руці з кожним пострілом.


Я чув крик Кена Хобарта, але його крик був заглушений вибухом маузера Пако.


Раптом поліцейська машина вилетіла з дороги в довгому заметі, крутячись у крику покришок, повністю вийшла з-під контролю, її фари утворювали в темряві дуги, що обертаються, як гігантське обертове колесо Святої Катерини. Пако перестав стріляти. Я почув хриплячий подих Карлоса.


Тиша була майже повною, і в цей момент, коли небезпека минула, Пако впав у паніку. Він схопився на ноги і кинувся на сидіння водія. Перш ніж Карлос зміг зрозуміти, що він робить, Пако ввімкнув передачу і мчав у ніч по полях так швидко, як міг гнати машину.


Карлос крикнув йому, щоб він повернувся. "Ідіот! Дурень! Жодної небезпеки! Куди ти йдеш? Повернися!"


Він дивився на задні ліхтарі машини, які з кожною секундою ставали дедалі менше. Потім він знизав плечима і зістрибнув з крила, пірнувши під нього, щоб дістатися Кена Хобарта. Довготелесий рудоволосий англієць лежав скорчившись безладно на землі біля правої основної стійки шасі.


Карлос повільно встав, безвольно тримаючи пістолет у руці, розчарування відбивалося у кожній лінії його тіла.


"Він помер." Він промовив ці слова тоном тихої смирення. "І цей дурень поїхав". Він одвернувся від тіла. Я зіскочив з крила і опустився навколішки поряд з Хобартом. Голова англійця впала на праву шину літака. Його груди були залиті кров'ю, яка все ще повільно сочилася з нього.


Я відтягнув Хобарта якнайдалі від літака. Витираючи кров із рук хусткою, я повернувся до Карлоса, який все ще стояв поряд із літаком. Я спитав його грубо. - "Що з тобою?"


Поразка була написана кожною рисою його обличчя. "Ми закінчили, аміго", - тупо сказав він. «Пако пішов із машиною. Хобарт мертвий


Ми не маємо можливості втекти з цього місця. Як ти думаєш, скільки часу мине, перш ніж тут з'явиться більше поліції? »


Я загарчав на нього. - «Не раніше, ніж ми підемо. Сідай у цей літак! "


Карлос тупо глянув на мене.


"Чорт!" Я вилаявся на нього. «Якщо ти стоятимеш там як ідіот, ми ніколи не виберемося звідси! Швидко рухайся! »


Я заліз на крило і сів у крісло пілота. Карлос пішов за мною, зачинивши двері кабіни і вмостився на сидінні.


Я ввімкнув верхнє світло в кабіні і швидко переглянув панель. Не було часу проходити повний контрольний перелік. Я міг тільки сподіватися, що Хобарт мав рацію, коли сказав, що літак готовий до зльоту, і я молився, щоб жоден із пострілів, зроблених поліцією, не вразив життєво важливу частину літака.


Майже автоматично моя рука ввімкнула головний вимикач, увімкнулися автоматичні вимикачі турбонагнітачів, турбо вимикачі. Я ввімкнув магнето та електричні паливні насоси, потім притиснув дроселі приблизно на півдюйма та штовхнув важелі паливної суміші на повну потужність. Почали реєструватися витратоміри палива. Повернемося до відключення холостого ходу. Я ввімкнув лівий перемикач стартера і почув виючий, наростаючий крик стартера.


Лівий гвинт хитнувся один, двічі, а потім зупинився з тріском. Суміш знову до насичення. Я завів правий двигун.


Немає часу перевіряти усі прилади. Часу вистачило тільки на те, щоб зрушити ліфти, елерони та кермо напряму, поки я подавав потужність на здвоєні двигуни і вирулював літак на злітно-посадкову смугу, повернувши на неї, намагаючись вирівнятися з його нечіткими контурами в темряві. Я вимкнув світло в салоні та ввімкнув посадкові вогні. Я встановив четверті закрилки, а потім мої руки взялися за здвоєні дроселі, плавно штовхаючи їх уперед, поки вони не досягли упору. Великий Лайкомінгс з турбонаддувом заревів, коли літак почав рухатися смугою все швидше і швидше.


Коли вказівник швидкості досяг вісімдесяти миль на годину, я потягнув назад штурвал. Ніс підвівся, стукіт коліс по вибоїстій брудній смузі припинився. Я вимкнув світло. Ми були у повітрі.


Решту підйому я проробив у повній темряві, підняв важіль перемикання передач, почув виття, а потім важкі удари головної передачі, що втягується в колісні арки. На швидкості сто двадцять миль на годину я збалансував літак, щоб підтримувати постійну швидкість висоти.


З тієї ж причини, через яку я вимикав посадкові вогні, як тільки виїхав на землю, я не ввімкнув червоний і зелений ходові вогні або проблисковий маячок, що обертається. Я хотів, щоби ніхто на землі не бачив літак. Ми летіли в повній темряві, страшенно незаконно, і тільки слабке синє полум'я з наших вихлопних газів видавало нашу позицію, і коли я зменшив потужність набору висоти, навіть вони зникли.


На висоті 1800 футів я повернув літак на північний захід, тримаючи гори праворуч від себе. Я повернувся до Карлоса. «Погляньте у відділення для карток. Подивися, чи є там у Хобарта його карти.


Ортега витяг стопку карт WAC.


"Добре", - сказав я. "А тепер, якщо ти скажеш мені, куди ми йдемо, я постараюся нас туди доставити".


РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ


Було вже ясно, коли я зменшив потужність і спустився горами до коричневих голих пагорбів десь у районі, обмеженому Дуранго, Торріном і Матаморосом. Ми летіли на висоті менше п'ятисот футів, а Ортега визирав з вікна правого борту і давав мені вказівки.


Я приземлився на смузі на північ від ізольованого ранчо. Наприкінці смуги була лише дерев'яна хатина. Я підрулив до нього великий літак і заглушив двигуни.


Нам назустріч вийшов мексиканець із похмурим обличчям у поношених штанах чинос. Він не розмовляв з нами, коли почав обслуговувати літак, доливати баки та перевіряти олію.


Ми всі вийшли із літака. Я розклав аерокарти в розрізі на крилі літака, і Карлос намалював мені маршрут, яким я мав слідувати, відзначивши точку, де ми повинні були прокрастись через кордон до Штатів.


"Ось де ми перетинаємося", - сказав він, вказуючи на місце на річці Ріо-Браво на південь від техаського залізничного міста Сьєрра-Бланка. «Починаючи звідси, - він знову вказав на місце більш ніж за сотню миль усередині Мексики, - вам доведеться летіти якнайнижче». Ви перетинаєте річку на висоті не вище за верхівки дерев, відразу робите поворот, щоб обігнути Сьєрра-Бланку на північ, а потім, у цьому місці, прямувати на північний схід».


"А звідти?"


Карлос випростався. «Звідти я направлятиму тебе знову. Пам'ятайте, мінімальна висота, доки ми не перейдемо кордон».


Я склав діаграми та склав їх у тому порядку, в якому я їх використав. Мексиканець закінчив заправлення літака паливом. Доріс повернулася зі Сьюзен і старим. Вони піднялися на борт літака, Сьюзен не звертала на мене уваги, ніби мене не існувало, Дітріх крокував, як людина в трансі. Карлос увійшов за мною.


Він зачинив, замкнув двері і пристебнув ремінь безпеки. Я посидів там мить, потираючи пухирі на підборідді, очі втомилися від безсоння, боліла права рука.


"Підемо?" – наполягав Ортега.


;


Я кивнув і запустив двигуни. Я розгорнув літак за вітром і подав енергію, поки ми мчали брудним полем і злітали в чітке блакитне мексиканське небо.


Переліт з Торреон-Дуранго до Ріо-Браво займає кілька годин. У мене було багато часу подумати, і невиразні ідеї, які почали формуватися в моїй голові напередодні ввечері, - дикі, майже неможливі думки - почали кристалізуватися в жорстку підозру, яка ставала все твердішою з кожною хвилиною.


Дотримуючись інструкцій Карлоса, я спустився на низькому рівні і перетнув кордон на висоті верхівок дерев на південь від Сьєрра-Бланки, а потім обійшов місто за вигином досить далеко, щоб бути поза увагою. За десять миль на північ я повернув літак на північний схід. Через кілька хвилин підозра в моїй голові почала застигати і перетворилася на щось більше, ніж просто невиразне ворушіння.


Я взяв карту повітряних шляхів. Ель-Пасо знаходився на північний захід від нас. Я спроектував уявну лінію від Ель-Пасо під кутом шістдесят градусів. Лінія йшла до Нью-Мексико, наближаючись до Розуелл. Я глянув на компас на панелі літака. У нашому поточному польоті ми перетнемо цю лінію всього за кілька хвилин. Я дивився на годинник.


Наче він теж дивився на карту і виглядав уявну лінію, Карлос у потрібний момент сказав: «Будь ласка, оберіть цей шлях», і вказав пальцем на місце, що лежить на північ від нас у долинах гір Гваделупи.


Тепер це більше не було підозрою. Ця думка перетворилася на впевненість. Я дотримувався інструкцій Карлоса, поки ми нарешті не перелетіли хребет і не побачили долину, і Карлос вказував на неї і казав: «Ось! Ось де я хочу, щоб ви приземлились.


Я знову ввімкнув дроселі, переключив важелі керування сумішшю на повну потужність, опустив закрилки та шасі і приготувався до приземлення. Я розгорнув двомоторний літак у крутий крен, випрямляючись на кінцевому етапі заходу на посадку із закрилками в останню хвилину.


Я не здивувався, побачивши великий реактивний літак "Лір" у дальньому кінці злітно-посадкової смуги або одномоторний літак Bonanza поряд з ним. Я поклав літак униз і дозволив йому м'яко осісти на брудну смугу, приклавши лише невелику потужність, щоб продовжити розкочування, так що коли я нарешті згорнув літак із злітно-посадкової смуги, він зупинився на невеликій відстані з двох інших літаків.


Карлос обернувся до мене.


"Ви здивовані?" - спитав він з легкою усмішкою на тонких губах і блиском веселощів у темних очах. Пістолет знову був у руці. З цієї невеликої відстані я міг бачити, що кожна камера в циліндрі заряджена товстою кулею в мідній оболонці.


Я похитав головою. „Насправді, ні. Не після того, як ти дав мені останній напрямок. Я був би здивований, якби все склалося інакше».


«Я думаю, що на нас чекає Грегоріус», - сказав Карлос. "Давай не змусимо його більше чекати".


* * *


У яскравому сонячному світлі Нью-Мексико я повільно йшов поряд із масивною фігурою Грегоріуса. Карлос, Доріс Бікфорд, Сьюзен Дітріх та її батько були у літаку «Лір» із кондиціонером. М'язистий бойовик зі шрамами від прищів пройшов десяток кроків до нас у тил, жодного разу не зводячи з мене очей.


Грегоріус йшов повільно, неквапливо, заклавши руки за спину і піднявши голову до сяючого безхмарного неба.


Він недбало запитав: Що примусило вас підозрювати, що я можу бути замішаний?


«Карлос дуже багато дізнався зарано. Я просто не міг повірити, що його люди тримали мене під таким пильним наглядом, що знали кожен мій рух. Звичайно, вперше, коли я зустрівся зі Сточеллі, я не насторожився. Чого я не міг прийняти, так це те, що люди Ортеги йшли за мною тієї ночі, коли я побачив Дітріха, або що вони чули всю нашу розмову. Це було надто випадковим збігом. Карлос викрав Дітріха через кілька годин після того, як я зробив свій звіт Денвер - і цей звіт був призначений тільки для ваших вух! За винятком мене, ви були єдиною людиною у світі, яка знала, що відкрив Дітріх і наскільки це цінно. Отже, Ортега мав отримувати від вас інформацію.


"Що ж, - сказав Грегоріус, - питання в тому, що ви збираєтеся з цим робити?"


Я не відповів йому. Натомість я сказав: «Давай подивимося, чи вірні мої припущення, Грегоріус. По-перше, я думаю, що ви заробили свій початковий стан на контрабанді морфіну з Туреччини. Потім ви змінили ім'я та стали законослухняним громадянином, але так і не вийшли з наркобізнесу. Правильно?


Грегоріус мовчки кивнув своєю великою головою.


«Я думаю, ви допомогли фінансувати Сточеллі. І тепер я знаю, що ти - людина грошей, що стоїть за Ортегою.


Грегоріус пильно глянув на мене, а потім відвів очі. Його м'ясисті губи розсунулися, наче він надувся. "Але ви також знали, що Ортега не впорається зі Сточеллі".


"Ви впораєтеся зі Сточеллі", - спокійно зауважив Грегоріус.


“Так, я можу. Ось чому ви доручили Ортезі залучити мене до угоди. Сам він би ніколи цього не зробив. Занадто багато гордості та багато ненависті за те, що я вбив його племінника».


"Ти дуже ясно мислиш, Нік".


Я похитав головою. Я був стомлений. Нестача сну, напруга від стільки годин польоту літаком, поріз на моїй правій руці - все це починало позначатися на мені.


"Ні, не зовсім. Я припустився помилки. Мені слід було вбити Дітріха, як тільки я дізнався про його формулу. Тут би цій справі і був кінець ...


«Але твоє співчуття до старого не допустить цього. А тепер я пропоную вам ті самі можливості, що й Ортега. Тільки пам'ятайте, ви будете моїм партнером, а не його, і я, звичайно, не дам вам повних п'ятдесят відсотків. Однак цього буде достатньо, щоб стати дуже заможною людиною.


"А якщо я скажу ні?"


Грегоріус кивнув головою у бік полохливого бандита, який стояв за кілька ярдів від нас і спостерігав за нами. «Він заб'є тебе. Йому не терпиться показати, наскільки він гарний».


«А як щодо AX? А Яструб? Не знаю, як тобі вдавалося так довго обманювати його, змушуючи думати, що ти справжня людина, але якщо я піду з тобою, Хоук дізнається чому. І моє життя не коштуватиме й копійки! Яструб ніколи не здається».


Грегоріус обійняв мене за плече. Він стиснув його доброзичливим жестом. «Іноді ти мене дивуєш, Ніку. Ти вбивця. Killmaster N3. Хіба ви не намагалися втекти від AX насамперед? Чи не тому, що ви втомилися вбивати лише заради туманного ідеалу? Ти хочеш бути багатим, і я можу дати тобі це, Ніку.


Він прибрав руку, і його голос став крижаним.


«Або я можу дати тобі смерть. Прямо зараз. Ортега із задоволенням відірве тобі голову! »


Я нічого не сказав.


- Добре, - різко сказав Грегоріус. "Я дам вам час подумати про ваші сумніви і гроші, які можуть бути вашими".


Він подивився на свій наручний годинник. „Двадцять хвилин. Тоді я чекатиму відповіді».


Він обернувся і пішов назад до «Лірджета». Бандит залишився позаду, обережно тримаючись від мене на відстані.


Досі я був певен, що Грегоріус мене не вб'є. Він потребував мене, щоб впоратися зі Сточеллі. Але ні, якщо я скажу йому йти до біса. Ні, якщо я йому відмовлю. І я збирався йому відмовити.


Я перестав думати про Грегоріуса і зайнявся проблемою вибратися живим із цього безладу.


Я глянув через плече на громилу, що йшов за мною. Незважаючи на те, що він носив пістолет у наплічній кобурі, а не в руці, він носив свою спортивну куртку розстебнуту, щоб він міг витягнути пістолет і стріляти, перш ніж я зможу наблизитися до нього. Він ішов, коли я йшов, і зупинявся, коли я зупинявся, завжди тримаючись на відстані не менше ніж п'ятнадцять-двадцять ярдів від мене, щоб у мене не було шансу стрибнути на нього.


Проблема полягала у тому, як мені втекти. Так чи інакше, мені, напевно, вдалося б уникнути цього головоріза. Але були Дітріхи. Я не міг залишити їх у руках Грегоріуса.


Все, що я вирішив зробити, має спрацювати вперше, бо другого шансу не було.


Подумки я перевірив, що в мене було, що я міг би використовувати як зброю проти бандита за мною. Декілька мексиканських монет. Хустка і гаманець в одній кишені на стегнах.


А в іншому – складаний ніж Луїса Апарісіо. Цього мало бути достатньо, бо це все, що я мав.


Я пройшов по довгій ґрунтовій смузі майже двісті ярдів. Потім я повернувся і пішов назад широкою дугою, так що, непомітно для нього, мені вдалося підійти за нашим літаком, сховавшись від Learjet.


До цього часу сонце було майже прямо над головою, і денна спека посилала мерехтливі хвилі, що відбивалися вгору від голої землі. Я зупинився за літаком і дістав носову хустку, витираючи піт з чола. Коли я знову рушив далі, мене гукнув бойовик. "Привіт! Ви впустили свій гаманець.


Я зупинився і обернувся. Мій гаманець лежав на землі, куди я спеціально впустив його, коли дістав носову хустку.


"Я так і зробив", - сказав я, зображуючи здивування. "Завдяки." Випадково я повернувся і підняв його. Бандит не рушив з місця. Він стояв біля крила літака, поза увагою всіх у «Лірджеті», а тепер я був всього за десять футів від нього. Він був або занадто зухвалий, або надто безтурботний, щоб відступити.


Все ще дивлячись на нього, я сунув гаманець в іншу кишеню на стегнах і зімкнув пальці на рукоятці ножа Луїса Апарісіо. Я вийняв руку з кишені, моє тіло прикрило руку від стрільця. Натиснувши маленьку кнопку на ручці, я відчув, як шестидюймове лезо вискочило з ручки і стало на місце. Я повернув ніж у руці, схопивши лезо в метальній позиції. Я почав відвертатись від стрільця, а потім раптово повернувся назад. Моя рука піднялася, і моя рука рвонулася вперед. Ніж випав з моєї руки, перш ніж він зрозумів, що відбувається.


Лезо потрапило йому в горло трохи вище за точку з'єднання ключиць. Він ахнув. Обидві руки піднялися до горла. Я кинувся на нього, схопивши його за коліна і повалив на землю. Піднявши руку, я схопився за ручку ножа, але його руки вже були там, тому я стиснув його руки в кулаку і різко смикнув.


;


Кров ринула з розірваної плоті і хрящів його важкої шиї. Його рябе обличчя було всього за кілька дюймів від мого, його очі дивилися на мене з безмовною відчайдушною ненавистю. Потім його руки впали, і його тіло розслабилося.


Я сів навпочіпки, кров на моїх руках була схожа на липкий малиновий лосьйон. Я обережно витер руки його тканиною. Я набрав жменю піску і зіскреб усе, що лишилося.


Нарешті я поліз до його куртки за пістолетом, який він так безглуздо носив під пахвою, а не в кулаку, готовий вистрілити.


Я витягнув зброю – величезний револьвер «Сміт і Вессон» 44 калібру «Магнум». Це величезний пістолет, створений спеціально для того, щоб забезпечувати точність та вражаючу силу навіть на відстані. Це дійсно надто потужна зброя, щоб носити її із собою.


Тримаючи в руці пістолет за спиною, я піднявся та швидко пройшов навколо літака Learjet. Я піднявся сходами в каюту.


Грегоріус першим побачив мене.


"Ах, Нік", - сказав він з холодною усмішкою на обличчі. "Ви прийняли рішення".


"Так", - сказав я. Я витяг з-за спини важкий магнум і наставив на нього. "Так."


Посмішка зісковзнула з обличчя Грегоріуса. Ти помиляєшся, Нік. Тобі це не зійде з рук. НЕ тут."


"Можливо". Я глянув на Сьюзен Дітріх. «Виходь назовні», - наказав я.


Доріс підняла пістолет і приставила його до голови Сьюзен. "Ти просто сиди спокійно, мила", - сказала вона своїм різким тонким голосом. Моя рука трохи зрушила, і мій палець натиснув на курок. Тяжка куля магнума 44-го калібру вдарила Доріс назад про перебирання, відірвавши половину її голови вибухом білої кістки, сірої мозкової речовини і червоної крові, що хлинула.


Сьюзан притиснула руки до рота. В її очах відбивалася хвороба, яку вона відчувала.


"Іди!" – різко сказав я їй.


Вона встала. "А що щодо мого батька?"


Я подивився на те місце, де Дітріх лежав, розтягнувшись в одному з великих шкіряних крісел, повністю відкинутих. Старий був непритомний.


"Я хочу, щоб ти вийшла першою", - Сьюзен обережно обійшла Грегоріуса. Я відійшов убік, щоб вона змогла перейти за мною. Вона вийшла за двері.


"Як ви збираєтеся його витягнути?" - спитав Грегоріус, вказуючи на Дітріха. "Ви очікуєте, що ми допоможемо вам перемістити його?"


Я не відповів. Я постояв на мить, дивлячись спочатку на Грегоріуса, потім на Карлоса і нарешті на старого. Не кажучи ні слова, я позадкував за двері і спустився сходами.


У Лірджеті раптово виникла бурхлива активність. Сходинки піднялися, двері зачинилися, зачинилися, Сьюзен підбігла до мене і схопила мене за руку.


Ти залишив там мого батька! вона закричала.


Я обійняв її і позадкував від літака. Через маленьке віконце кабіни я побачив, як пілот прослизнув на своє місце. Його руки піднялися, швидко клацаючи перемикачами. За мить я почув, як двигуни почали завивати, коли оберталися лопаті ротора.


Сьюзан відсторонилася від моєї руки. Ти мене не чув? Мій батько все ще всередині! Забери його! Будь ласка, витягни його! Тепер вона кричала на мене, перекрикуючи рев реактивних двигунів. На її обличчі було написано розпач. "Будь ласка! Зроби щось!"


Я проігнорував її. Я стояв там з важким револьвером у правій руці і дивився, як «Лірджет», обидва двигуни тепер уже спалахнули, незграбно перевалюється і починає котитися від нас.


Сьюзан схопила мене за ліву руку, трясучи її і істерично кричала: «Не дай їм піти!»


Начебто я стояв окремо від нас обох, замкнений у своєму самотньому світі. Я знав, що треба робити. Іншого шляху не було. Мені стало холодно, незважаючи на спекотне сонце Нью-Мексико. Холод проникав глибоко всередину мене, лякаючи мене до глибини душі.


Сьюзан простягла руку і вдарила мене по обличчю. Я нічого не відчував. Наче вона мене взагалі не торкалася.


Вона кричала на мене. "Допоможіть йому, заради бога!"


Я дивився, як літак наближається до далекого кінця злітно-посадкової смуги.


Тепер він знаходився за кілька сотень ярдів від нас, його двигуни підірвали вихор пилу позаду нього. Він розвернувся на смузі та почав розбіг. Здвоєні мотори тепер закричали, пронизливий шум шуму оглушливо вдарив по наших барабанних перетинках, а потім літак набрав швидкість і мчав ґрунтовою смугою до нас.


Я витягла ліву руку зі схватки Сьюзен. Я підняв .44 Magnum і обхопив своє праве зап'ястя лівою рукою, піднявши револьвер до рівня очей, вирівнявши планку мушки в пазу цілика.


Коли літак наздогнав нас, він був майже на максимальній злітній швидкості, і за ту хвилину до того, як носове колесо почало підніматися, я зробив постріл. Ліва шина вибухнула, розлетілася на шматки важкою кулею. Ліве крило впало. Його кінчик зачепився за землю, повертаючи літак з сильним болючим криком металу, що ламається. Баки на законцівках крил розкрилися, і паливо вивергалося в повітря чорним жирним струменем.


У уповільненому русі хвіст літака піднімався все вище і вище, а потім, коли крило обірвалося в корені, літак перекинувся вгору і вниз на спину, скручуючи злітно-посадкову смугу в хмарі чорного паливного пилу та коричневого пилу уламки металу дико розлітаються яскравими осколками.


Я вистрілив ще раз літаком, потім третій і четвертий. Відбувся швидкий спалах полум'я; Помаранчево-червона вогненна куля розширилася зі зламаного, покаліченого металу фюзеляжу. Літак зупинився, полум'я вирвалося з нього, коли густий маслянистий чорний дим вилився з Голокосту вогню, що стрибав.


Як і раніше, без найменшої ознаки емоцій на моєму обличчі, я спостерігав, як літак знищив себе та його пасажирів. Я опустив зброю і втомлений стояв на дні долини; Самотній. Сьюзен зісковзнула зі мною на коліна, притулившись обличчям до моєї ноги. Я почув хлюпання розпачу, що вирвалося з її горла, і обережно простяг ліву руку і торкнувся її кінчика золотистого волосся, не маючи можливості говорити з нею або хоч якось її втішити.


РОЗДІЛ ВОСІМНАДЦЯТИЙ


Я повідомив Хоуку телефоном з Ель-Пасо і в кінці цинічно сказав йому, що Грегоріус обманював його протягом багатьох років. Що він дав мене в оренду від AX одному з головних світових злочинців.


Я почув сухий смішок Хоука по лінії.


Ти правда в це віриш, Нік? Як ви вважаєте, чому я порушив усі правила і дозволив вам працювати на нього? І повідомити, що ви не можете звернутися до AX за допомогою? "


"Ти маєш на увазі-?"


«Я багато років цікавився Грегоріусом. Коли він попросив вас, я подумав, що це чудова нагода викурити його на відкрите повітря. І це ти зробив. Чудова робота, Нік.


І знову Хоук був на крок попереду мене.


«Добре, – прогарчав я, – у такому разі я заробив відпустку».


"Три тижні", - відрізав Хоук. «І передай привіт Тенієнт Фуентес». Він різко повісив трубку, залишивши мене гадати, як він дізнався, що я збираюся повернутися до Акапулько знову?


Отже, тепер у бежевих штанах, сандалях та відкритій спортивній сорочці я сидів за маленьким столиком поряд із Тенієнте Фелікс Фуентес із Федеральної поліції Сегурідад. Стіл стояв на широкій терасі готелю Матаморос. Акапулько ніколи не був гарнішим. Він блищав у променях тропічного сонця ближче до вечора, змитий раннім днем зливою.


Води затоки були насичено-синього кольору, місто на протилежному боці, майже приховане за пальмами, що оточували малекон і парк, являло собою сіру пляму біля підніжжя коричневих пагорбів з гребенями.


«Я розумію, що ви мені не всі розповіли, – зауважив Фуентес. «Я не впевнений, що хочу знати все, тому що тоді мені, можливо, доведеться вжити офіційних заходів, а я не хочу цього робити, сеньйоре Картер. Проте маю одне питання. Сточеллі? »


«Ви маєте на увазі, він пішов безкарно?»


Фуентес кивнув головою.


Я похитав головою. «Я так не думаю, – сказав я. «Ви пам'ятаєте, що я просив вас зробити, коли дзвонив учора вдень з Ель-Пасо?»


"Звичайно. Я особисто повідомив Сточеллі, що мій уряд вважає його персоною нон грата, і просив його залишити Мексику не пізніше цього ранку. Чому?"


«Бо я зателефонував йому відразу після розмови з тобою. Я сказав йому, що про все подбаю і що він може повернутися до Штатів».


"Ви дозволили йому піти?" Фуентес насупився.


„Не зовсім. Я попросив його зробити мені ласку, і він погодився».


"Позикання?"


"Повернути з собою мій багаж".


Фуентес був спантеличений. "Я не розумію. З якою метою це було?"


«Що ж, – сказав я, дивлячись на годинник, – якщо його літак прибуде вчасно, Сточеллі прибуде до аеропорту Кеннеді в найближчі півгодини. Він має пройти митницю. Серед його багажу чорна тканинна валіза без будь-яких позначок, що вказують на те, що вона належить комусь, крім Сточеллі. Він може заявити, що це одна з моїх сумок, але він не має можливості довести це. Крім того, я не думаю, що митниця зверне увагу на його протести».


Розуміння осяяло очі Фуентеса.


- Це валіза, яку Дітріх відправив до вашої кімнати?


"Це так, - сказав я, посміхаючись, - і в ньому все ще містяться тридцять кілограмів чистого героїну, які Дітріх вклав у нього".


Фуентес почав сміятися.


Я дивився повз нього у дверний отвір, що веде з вестибюля готелю. До нас йшла Консуела Дельгардо. Коли вона підійшла, я побачив її обличчя. Це була суміш радості та очікування, і погляд, який казав мені, що якимсь чином, десь, якимось чином вона помститься мені за те, що я зробив з нею на гасіенді Гаррета.


Вона підійшла до столу, висока, велична, повна жінка, її овальне обличчя ніколи не виглядало красивішим, ніж зараз. Фуентес повернувся на стільці, побачив її і підвівся на ноги, коли вона підійшла до нас.


"Сеньйора Консуела Дельгардо, лейтенант Фелікс Фуентес".


Консуела простягла руку. Фуентес підніс його до губ.


"Ми зустрічалися", - пробурмотів Фуентес. Потім він випростався. Він сказав: «Якщо ви збираєтеся пробути в Мексиці якийсь час, сеньйоре Картер, я був би вдячний, якби ви якось увечері були моїми гостями на вечері.


Консуела власно взяла мене за руку. Фуентес уловив цей жест.


"Ми були б щасливі", - хрипко сказала Консуела.


Фуентес глянув на неї. Потім він глянув на мене. В його очах на мить спалахнув ледь помітний вираз, але обличчя залишалося таким же незворушним і суворим, як завжди - горіхово-коричневе зображення стародавнього боту Тольтек.


"Развлекайся", - сухо сказав мені Фуентес. А потім він заплющив одне око в повільному хтивому підморгуванні.


Кінець.


Картер Нік


Єрусалимська справа


Нік Картер


Killmaster


Єрусалимська справа


Присвячується службовцям секретних служб Сполучених Штатів Америки


Коли ви зустрічаєтеся з невіруючими, відрубуйте їм голови, доки не влаштуєте велику різанину серед них; і зв'язати їх узами, а потім або відпустити їх безкоштовно, або вимагати викуп.


Коран


Пролог


Кондиціонери працювали на максимальній швидкості у позолоченому бальному залі готелю «Едем», але кімната була заповнена двома сотнями учасників одиночної вечірки, і від диму, м'яса та розпачу було жарко, як у джунглях. .


Великі подвійні двері в кінці кімнати вели в далекий кінець, на кам'янисту стежку, що спускалася до пляжу, до прохолодного свіжого повітря, до тихого місця, де чорний океан без жодної допомоги зустрічався з піщаним берегом. Сонні, твій господар у вихідні.


У міру того як вечір добігав кінця, деякі з тусовщиків пішли. Ті, кому пощастило, пішли пліч-о-пліч, чоловік розстелив куртку на піску для дівчини. Нещасні вийшли самі. Подумати про те, чому їм так не пощастило; подумати про витрачені гроші і відпустку або подихати свіжим повітрям, перш ніж повторити спробу. А деякі просто вийшли подивитися на зірки перед тим, як вирушити додому до квартир у Штатах, до міст, де більше немає зірок.


Ніхто не помітив високої людини в куртці Кардена, яка йшла до далекого кінця пляжу. Він йшов швидко з ліхтариком, йшов із собакою від дорогого готелю на Багамі вниз, туди, де пляж був найтемнішим і тихішим. Одного разу він глянув на одиноких, що проходять повз. Погляд, який можна було інтерпретувати як роздратування. Але ніхто цього не помітив.


Гелікоптер теж ніхто не помітив. Тільки коли він опустився так низько, що ви подумали, що він летить прямо на вас, і якщо він не приземлиться швидко, він вилетить через великі скляні двері і приземлиться посеред блискучої бальної зали.


З вертольота вивалилися троє чоловіків у капюшонах. Вони мали зброю. Чоловік у піджаку Кардена, як і всі інші, підвів очі в тихому подиві. Він сказав: «Якого біса! А потім вони схопили його і швидко, грубо підштовхнули до гелікоптера. Люди на березі стояли нерухомо, нерухомо, як пальми на пляжі, гадаючи, чи було те, що вони бачать, було сном, а потім маленька людина з Брукліна крикнула: «Зупиніть їх!» Щось обірвалося в тихому натовпі, натовпі метушливих невдах з великого міста, і деякі з них побігли назустріч мрії, щоб поборотися, можливо, вперше у своєму житті. люди в капюшонах посміхалися, піднімали пістолети-кулемети і покривали пляж кулями і криками, і під гуркіт гармат, слабке шипіння фосфорної гранати, а потім вогонь - вогонь, що швидко поширювався, який пожирав куплені сукні. з нагоди, і маленькі відповідні светри, і взяті напрокат смокінги, і маленька людина з Брукліна, і вчитель з Байонни.


Чотирнадцять убитих, двадцять два поранені.


А людину із собакою взяли на вертоліт.


Перша глава.


Я лежав голий на сонечку. Я не ворушив ні м'язом більше години. Мені це починало подобатися. Я почав думати про те, щоб більше ніколи не рухати м'язами. Я подумав, якщо ви пролежите на сонці пустелі досить довго, чи зможе жар перетворити вас на статую? Чи пам'ятник? Може я міг би стати пам'ятником. Тут лежить Нік Картер. Б'юся об заклад, я б став статуєю туриста


Залучення. Сім'ї відвідували мене чотириденними вихідними, і діти стояли і корчили пики - як вони це роблять з охоронцями Букінгемського палацу - намагаючись змусити мене поворухнутися. Тільки я не став би. Можливо, мені вдасться потрапити до Книги рекордів Гіннеса: «Рекорд за відсутністю руху м'язів – 48 років і дванадцять хвилин, встановлений Ніком Картером у Тусоні, штат Арізона».


Я примружився, дивлячись на довгий горизонт, на невиразно-блакитні гори, що оточували пустелю, і глибоко вдихнуло повітря, настільки чисте, що мені здалося, що мої легені – це нетрі.


Я глянув на свою ногу. Вона знову стала виглядати як частина мене. Принаймні, вона стала так само темно-коричневим, як і решта мого тіла, більше схожа не на шланг пилососа, а на справжню людську ногу.


Говорячи про те, щоб не рухати м'язами, шість тижнів тому це було делікатною темою. Шість тижнів тому гіпс усе ще був на моїй нозі, і доктор Шілхаус видавав кудахтання і обговорював моє одужання в «якщо» замість «коли». Куля, з якою пощастило ублюдку Дженнінгсу, розколола кістку, а уламки врізалися в м'язи, нерви або ще щось, що змушує ногу робити свою справу, і ми не жартували, коли більше не рухаємося.


Я знову глянув на вигляд. У безкрайньому світі піску, шавлії та сонця, вдалині – самотній вершник на бронзовій кобилі. Я заплющив очі і поплив геть.


Бий!


Вона вдарила мене згорнутим папером і розбудила мене від снів категорії «Х». Вона сказала: Картер, ти безнадійний. Я залишу тебе на годину, а ти підеш».


Я розплющив око. Міллі. Красиві. Навіть у цій безглуздій білій уніформі медсестри. Великий пучок соковитих білявих волосся, золотисто-платинове і жовто-рожеве волосся, великі карі очі, блискуча засмага і м'який повний рот, а потім рухаючись вниз і читаючи зліва направо, дві найпрекрасніші груди у світі, багаті і високі, і круглі, а потім - чорт забирай, я поворушив м'язом.


Я застогнав і перекинувся. «Давай, – сказала вона. "Повернутися до роботи." Робота означала фізіотерапію моєї ноги. Міллі була фізіотерапевтом. Для моєї ноги. Решта була неофіційною.


Я взяв рушник і обернув його довкола себе. Я лежав на брезентовому килимку на масажному столі на балконі приватної спальні у великому іспанському особняку в місіонерському стилі приблизно за тридцять п'ять миль на південний захід від Тусона. Притулок тітки Тіллі Або, як його менш ласкаво називають, ATR AX терапія та реабілітація. Будинок-інтернат для ветеранів "холодних війн".


Я був там завдяки люб'язності Гарольда («Хеппі») Дженнінгса, колишнього бутлегера, колишнього в'язня, експатріанта, власника крихітного готелю на островах Кайкос, навпроти Гаїті. Готель Хеппі виявився розрахунковою палатою для групи фрілансерів під назвою Blood And Vengeance. Його загальновизнаною метою було отримати кров та помститися обраній групі американських вчених. Рух фінансувався багатим американським екс-нацистом, який робив усе це гідним Хеппі. Кров і відплата залишилися в минулому, але я заплатив за перемогу двотижневою комою та зламаною ногою. В обмін на це AX надав мені два місяці сонячних та відновлювальних вправ і Міллі Барнс.


Міллі Барнс схопила мою ліву ногу і прикріпила до неї металевий вантаж. «І потягнутися, - сказала вона, - і зігнутися... і зігнутися... і потягнутися, два-три - гей! Це не погано. Тримаю парі, наступного тижня ти ходитимеш без милиць». Я глянув на неї з сумнівом. Вона знизала плечима. "Я не сказала бігати".


Я посміхнувся. «Це також нормально. Я просто вирішив, що мені не дуже поспішати. Я лежав тут, думаючи, що життя коротке, і багато часу витрачається на біг».


Вона підняла брови. "Це не схоже на репліку Killmaster".


Я знизав плечима. «Отже, можливо, це не так. Може, я думаю про те, щоб кинути AX. Валятися. Робити те, що роблять справжні люди». Я поглянув на неї. "Що роблять справжні люди?"


«Лежи, бажаючи, щоб вони були Ніком Картером».


"Зі всіх сил."


"Продовжуй рухати ногою".


"Ким ти хотів би бути?"


Вона подарувала мені відкриту дівочу посмішку. "Коли я з тобою, я щаслива бути Міллі Барнс".


"А коли я піду?"


«Ах! Коли ти підеш, я запрус у цій кімнаті зі своїми спогадами, моїми сльозами та моїми збірками віршів». Вона підібгала губи. "Це та відповідь, яку ви хотіли почути?"


"Я хотів знати, чого ти хочеш від життя".


Вона стояла ліворуч від мене, біля перил балкона, схрестивши руки на грудях, сонце світило жовтими зірками у її волоссі. Вона знизала плечима. "Я не думав про бажання чогось роками".


«… Сказав бабусі Барнс у день її дев'яностоліття. Давай дитинко. Це не думка молодої жінки.


Вона розширила очі. Мені двадцять вісім”.


"Цей старий, га?"


"Продовжуй витягувати ногу"


Я простяг ногу. Вона простягла руку і підняла її ще вище, хитаючись і вітаючи сонце. Вона прибрала руки, і я підняв їх угору, набагато вищий, ніж я думав. «Наступного разу підштовхни себе так високо». Я згинався, нахилявся і штовхався так високо.


«Міллі… Якби я пішов…»


«Дурниця, Нік! Те, через що ти проходиш, – типове мислення дванадцятого тижня».


"Я укушу. Що це?"


Вона зітхнула. . «Це просто перший місяць ви, хлопці, проведуть тут, ви всі в палаючий поспішайте вийти Другий місяць ви зосередитися на роботі важко третій місяць. - Я не знаю, - ваші зміни метаболізму звикають до цієї брехні. Ви починаєте філософствувати, починаєте цитувати Омара Хайяма. У вас затуманені очі, коли ви дивитесь The Waltons”. Вона похитала головою. «Типове мислення дванадцятого тижня»,


"То що ж буде далі?"


Вона посміхнулася. "Ось побачиш. Просто продовжуй згинати цю ногу. Вона тобі знадобиться».


У моїй кімнаті задзвонив телефон. Міллі пішла відповісти. Я спостерігав, як у мене на нозі тремтять м'язи. Усе поверталося. Мабуть, вона мала рацію. Наступного тижня я можу викинути милиці. Я підтримувала решту свого тіла у формі за допомогою гантелей та скакалок та тривалого щоденного плавання, і я все ще важила плоскі 165. Єдине, що я додав за час свого перебування у тітки Тіллі, було прекрасними, безглуздими піратськими вусами. Міллі сказала, що це змусило мене виглядати справді злим. Я думав, що виглядаю як Омар Шаріф. Міллі сказала, що це те саме.


Вона повернулася до балконних дверей. Чи можу я довіряти тобі цього разу продовжити роботу? Нове надходження…"


Я глянув на неї і забурчав. «Прекрасний роман. Спершу ти залишиш мене на обід, а тепер ще один чоловік. Хто цей хлопець?"


"Некто на ім'я Данн".


"Данн з Берліна?"


"Теж саме".


«Хм. Зважаючи на всі обставини, я більше заздрю обіду».


"Уч!" - Сказала вона, підійшла і поцілувала мене. Вона хотіла, щоб це було ясно. Невеликий поцілунок жартома. Якось це перетворилося на щось інше. Нарешті, вона зітхнула і відсторонилася.


Я сказав: «Передай мені цю газету, перш ніж ідеш. Думаю, настав час і мені знову потренувати свій мозок».


Вона кинула мені газету і втекла. Я склав його назад на першу сторінку.


Леонарда Фокса викрали.


Або, говорячи словами Tucson Sun:


Мільярдер, цар готелів Леонарда Фокса, викрали зі свого притулку на Гранд Багама під градом куль і гранат.


Карлтон Варн, скарбник холдингової компанії Фокса, отримав сьогодні вранці записку про викуп із вимогою 100 мільйонів доларів. Записка була підписана "Аль-Шайтан", що в перекладі з арабської означає "диявол".


Це перший терористичний акт групи, яка вважається уламком «Чорного вересня», палестинського спецназу, відповідального за вбивства на Олімпійських іграх у Мюнхені та масові вбивства в аеропортах Риму та Афін.


Коли його запитали, як він планує зібрати гроші, Варн сказав, що компанії доведеться скинути акції та продати холдинги «зі значними втратами». Але, - додав він, - зараз не час думати про гроші. Зрештою, на коні життя чоловіка”.


Ясір Арафат, головний представник PLO (Організація звільнення Палестини, керівний комітет усіх сил федаїнів) запропонував своє звичайне «Без коментарів».


У цьому була якась дика іронія. Фокс поїхав на Багами в першу чергу, щоб зберегти свою свободу та статки. Федерали готувалися кинути у нього книжку. Special Edition у шкіряній палітурці з гравіюванням золота; той, що перераховує лише злочини на мільйон доларів – шахрайство з цінними паперами, шахрайство з використанням електронних засобів, змову, податкове шахрайство. Але Фоксу вдалося втекти. У безпечну юридичну гавань Великих Багамських островів.


А тепер іронія номер два: навіть якщо Варн заплатить викуп, найкраща надія Фокса залишитися живою була, якщо федеральні агенти викрали його назад. Це був остаточний приклад старої ідеї про те, що диявол, якого ви знаєте, кращий за диявола - або Аль-Шайтан - ви не знаєте.


Вашингтон візьметься за справу, гаразд. Не з любові до Леонарда Фокса. Навіть не лише через задіяний принцип. Ми були б на цьому з простої причини з міркувань самозахисту, щоб сотні мільйонів доларів американських грошей не потрапили до рук терористів.


Я почав питати, чи був замішаний в цьому AX. А хто у AX. І яким був план. Я глянув на залитий сонцем краєвид і раптово відчув потребу в крижаних тротуарах, прохолодних думках і холодній твердій зброї в моїй руці.


Міллі мала рацію.


Дванадцятий тиждень закінчився.


Другий розділ.


Леонард Фокс був мертвий.


Мертвий, але його не вбив Аль-Шайтан. Він просто помер. Або, як каже мій друг, «його серце вдарило».


«Провівши два тижні у таборі терористів, благополучно приземлившись в аеропорту Лукая, після того, як привітався з телекамерами, заплативши сто мільйонів доларів, щоб жити – Леонард Фокс помер. Три години вдома та пфф!


Якщо є така річ, як Доля, погодьтеся, вона має похмуре почуття гумору.


Дженс подивився на свої карти. "Я за копійки".


Кемпбелл витяг одну і закусив. Ферреллі сказав: "Палиця". Я кинув десять центів і підняв п'ятак. Ми зробили чудову групу гравців. Зібралися навколо лікарняного ліжка. Дженс, притиснувши ноги до стелі в цьому великодушному тортурі, відомому як тяга, Кемпбелл з пов'язкою на одному оці і Ферреллі з товстою чорною чотиримісячною бородою, що сидить в інвалідному візку, оговтуючись від усього, що відбувається, коли кулі банди потрапляють вам в кишечник. Щодо мене, я пройшов милю вранці і в порівнянні з іншими, я відчував себе здоровим.


Я повернувся до Дженса. Наша людина у Дамаску. Принаймні тиждень тому. Він був новачком у AX, але знав Близький Схід. "То що, як ви думаєте, вони будуть робити з грошима?"


"Відповідає вам, що п'ятак." Він кинув п'ятак на ліжко. «Чорт, я не знаю. Ваше припущення так само добре, як моє». Він відірвався від карток. "Яке ваше припущення?"


Я знизав плечима. "Я не знаю. Але я сумніваюся, що вони скористаються ним для запасу консервів, тож, думаю, ми щойно накупили собі купу жаху.


Кемпбелл думав зіграти в копійку. «Може, вони куплять ще кілька ракет SAM-7. Потрап у кілька літаків, що заходять на посадку. Гей, а коли сезон полювання на Боїнг 747?


Ферреллі сказав: «Кожного місяця з четвіркою»


«Кумедно», - сказав я. "Ми граємо в карти?"


Кемпбелл вирішив викласти копійки. Знаючи Кемпбелла, він мав гарну руку. "Найгірше, - звернувся він до Ферреллі, - який би терор вони не вирішили купити, вони купуватимуть його на старі добрі американські гроші".


«Виправлення. На гроші Леонарда Фокса». Ферреллі посміхнувся і погладив бороду. "Меморіальний терор Леонарда Фокса".


Кемпбелл кивнув головою. "І я не думаю, що Фокс втрачає багато сну".


"Ти знущаєшся?" Ферреллі скинув карти. Там, де зараз Фокс, вони не сплять. Вогонь та сірка не дають заснути. Чувак, я чув, що то була одна погана душа».


Дженс подивився на Ферреллі. Джинс мав обличчя британського офіцера. Пустельна засмага, вибілена на сонці світле волосся; ідеальна фольга для крижаних блакитних очей. Дженс посміхнувся. «Мені здається, я вловлюю зелений звук ревнощів».


Я насупився. «Хто міг би заздрити покійному Леонарду Фоксу? Я маю на увазі, кому знадобляться кілька мільярдів доларів, замок в Іспанії, вілла в Греції, приватний літак, стометрова яхта і пара світових... подружок відомих кінозірок? Чорт! У Ферреллі найкращі цінності, чи не так, Ферреллі? "


Ферреллі кивнув головою. "Звісно. Такі речі можуть зруйнувати твою душу».


«Вірно, – сказав я. Найкраще у житті – це сонце і місяць та печиво Oreo».


"І моє здоров'я", - сказав Ферреллі. "Я отримав своє здоров'я".


"Не отримаєш, якщо не повернешся в ліжко". Міллі стояла у дверях. Вона підійшла до вікна і широко відчинила його. «Боже мій, – сказала вона, – що ви курили? Це схоже на справжню задимлену кімнату». Вона повернулась до мене. "Доктор Шілхаус хоче бачити тебе через п'ятнадцять хвилин, Нік". Вона прочистила горло. «Він також хоче бачити Ферреллі у ліжку та Кемпбелла у спортзалі».


"А Дженс?" – сказав Ферреллі. "У чому він хотів би бачити Дженса?"


"У перетягуванні", - запропонував Кемпбелл.


"У боргах", - сказав Ферреллі.


«Безумства, - сказав Кемпбелл.


"У…"


"Ідіть!" - сказала Міллі.


Вони пішли.


Міллі села в чорний пластиковий стілець. «Це досить цікава історія про Леонарда Фокса. Я не міг повірити, коли почув новини. Який дикий фінал».


Я похитав головою. «Це далеко не кінець, пупсику. Це може бути кінець Леонарда Фокса, але це лише початок чогось іншого. Хоч би які хитрощі вони планували з грошима».


Міллі зітхнула. «Я знаю, які каперси я влаштувала б. Ну, спитайте мене, хлопці, норкові каперси».


Дженс обернувся і кинув на неї крижаний погляд. "Ви б дійсно?" Він раптово став дуже серйозним. Його чоло порізалося глибокими зморшками. "Я маю на увазі – ці речі важливі для вас?"


Вона зупинилася на мить, і її очі змінилися. Начебто вона прочитала щось між рядками. "Ні", - повільно відповіла вона. «Ні, Тед. Зовсім ні". Вона різко переключила тон. "Так ви думаєте, що Аль-Шайтан витратить гроші на терор".


Дженс також перемістився. "Якщо ми не знайдемо їх першими".


Міллі швидко перевела погляд з Дженса на мене на Дженса знову. "До слова "ми", я вважаю


ви маєте на увазі AX? "


Він глянув на свою ногу, що тяглася до стелі. «Ну, скажімо так – я не маю на увазі мене. Завдяки цьому тупому п'яному ідіоту. Знаєте, якось арабський циган сказав мені, що вівторок - мій невдалий день. Так що кожного понеділка ввечері я прибираю свій пістолет, і я ніколи не влаштовую темні справи на вівторок. То що ж відбувається? Я йду вулицею з невинним дорученням, і забитий камінням турист збиває мене своєю машиною. Коли? "


"В п'ятницю?"


Дженс проігнорував мене. «І я віддав би свою праву ногу, щоб опинитися в Сирії зараз».


Я глянув на його ногу. Я сказав: Ніхто цього не візьме.


Він ігнорував мене і глянув на Міллі. «У будь-якому випадку, відповідаючи на твоє запитання, люба, ти можеш тримати парі, що багато хлопців прямо зараз шукають Шайтана». Тепер він повернувся до мене. "Боже, у них було більше двох тижнів - цілий світ гарячих агентів - і вони не могли придумати ні чорта".


«А потім Фокс іде і вмирає, не встигнувши заговорити. Б'юся об заклад, Вашингтон справді збожеволів». Я поглянув на Дженса. "Ви думаєте, що там був AX?" Він почав знизувати плечима.


Міллі швидко сказала: «Щодо Аль-Шайтана – які дії, на вашу думку, вони планують? Я маю на увазі, проти кого?


Дженс знову знизав плечима. Це залежить від того, хто такий Аль Шайтан. У федаїнів є десятки фракцій, і всі вони мають кілька різних цілей та трохи інший список ворогів».


Міллі насупилась. "Не могли б ви пояснити?"


Він підморгнув їй. «Я люблю пояснювати. Це змушує мене почуватися розумним. Послухайте: у вас є пара екстремістських груп, які не лише хочуть стерти Ізраїль з лиця землі, а й хочуть скинути арабські режими – розпочати цілу революцію. І якщо Ал Шайтан є частиною цієї банди, список проти кого може бути досить довгим. З іншого боку, є Аль-Фатх, найбільша група. Вони більш менш дотримуються компромісу, що може бути нісенітницею. Тому що Блек Вересень – найкривавіші хлопці у всій ОВП – мають стати частиною ФАТХ». Він сплеснув руками. "Отже, ви намагаєтеся зрозуміти це".


"Але в газеті говорилося, що Шайтан може бути частиною Чорного вересня". Міллі подивилася на мене. "Що це говорить про них?"


Я похитав головою. "Абсолютно нічого. Слухайте, у них так багато фракцій, бо кожен має свої ідеї. Отже, вони утворюють групу, і незабаром група починає розпадатися на групи, і незабаром осколки розпадаються на групи, і наскільки ми знаємо, Шайтан міг бути шістьма дурними хлопцями, яким не подобалося те, що вони отримували на вечерю». Я повернувся до Дженса. Як це для теорії? Купка схиблених на владі вегетаріанців?»


Дженс глянув на мене дуже дивно.


Я насупився. «Це – на випадок, якщо ви не зрозуміли – це був жарт».


Він продовжував дивитись на мене дуже дивно. "Можливо ти правий."


Я повернувся до Міллі. "Я думаю, йому потрібен укол".


"Я в порядку". Він все ще дивився. «Я намагаюся сказати вам, що, можливо, ви маєте рацію. Аль-Шайтан може бути будь-ким. Може взагалі будь-що. Припустимо, що їх було лише шість хлопців – вам не знадобиться більше, щоб здійснити набіг на Фокс…»


"Так?"


«Так… отже, можливо, вони самі по собі. Може, вони дійсно мають свою божевільну схему».


"Може, вони хочуть узаконити моркву?"


«Або, можливо, вони хочуть підірвати світ».


Ми раптово обмінялися довгим тихим поглядом. Ми придумали страшенно брудну ідею. Якби Шайтан був на шість безумців поодинці, їм було б набагато важче переглянути свої здогади. Їхні ходи та плани можуть бути чим завгодно. Абсолютно чим завгодно.


Я думав про це через кілька хвилин, коли Шілхаус перевіряв мене, штовхав мене в ногу і краще за мене вимовляв. «Набагато краще, N3. Майже на сто відсотків», – посміхнувся він.


* * *


Міллі посміхалася. "Набагато краще."


Я ляснув її по її голій красивій дупі. "Неромантична сука", - сказав я. "Говорячи про мою ногу в такий час ..."


"Ну що ж, - лукаво сказала вона, - я не могла не помітити..."


«Ви взагалі не повинні нічого помічати. Ви повинні бути надто зайняті, дивлячись на кольорові вогні.


«Ох вже ці, - сказала вона, дуже повільно проводячи пальцем по моїй спині, по всій спині. "Ви маєте на увазі ті червоно-сині мерехтливі речі, які відбуваються, коли дзвонять дзвони ...?"


Я глянув на неї. "Тобі просто пощастило, - сказав я, притягуючи її до себе, - що J любить розумних жінок". Мої руки тримали чашу навколо її грудей, і моя чаша була переповнена її соковитою жіночністю.


"Дорогий?" вона сказала дуже м'яко: «Для протоколу» - вона поцілувала мене у вухо, - «ви ціле видовищне світлозвукове шоу».


"І ти б...


- Я поцілував її в груди: - "Хочете знову зіграти цю платівку?"


* * *


Міллі не спала. Я відчув, як її вії ковзнули по моєму плечу. Вона прикинулася сплячою, і я надав їй послугу, вдавши, що вірю їй. Коли жінка грає в цю гру, у неї зазвичай є досить вагома причина. І Міллі не грала в безглузді ігри.


У кімнаті було тихо і темно, за винятком місячного світла, що пробивався крізь жалюзі, утворюючи візерунок із смуг на стелі. Ніч була прохолодною, і пишне коричневе тіло, яке було обернуте навколо мене, було вкрите темно-синьою ковдрою, мені не треба було його бачити. Він плив у моїй голові, танцював між смужками місяця на стелі.


Міллі була парадоксом. Важко проста дівчина. У неї була непохитна діяльність. Міллі нічого не турбувало. Вона могла дивитися тобі у вічі, навіть якби половина твого обличчя була підірвана. І в цьому погляді не було ані жалю, ані страху. І ви знали б, що вона не грала.


Все, що було з Міллі, було звичайною справою, включаючи нас. Це була хороша, глибока дружба, що включає секс, але любовний роман. Якось у Міллі був один любовний зв'язок - Сем, але Сем помер.


Лише картина була неправильною. Ніхто ніколи більше не любить. Якби Джульєтта не вийшла з себе, чотири роки по тому вона вийшла б заміж за іншого, а за п'ять ви отримаєте десять, вона вийшла б заміж за коханням. Може, не зовсім таке кохання, але кохання точно таке саме. Тому що любити – це як будь-який інший талант. Якщо ви щось робите добре, ви повинні зробити це знову. Міллі мав талант. Вона просто боялася його використати.


Вона ворухнулась у мене за плечем. "Котра зараз година?" Вона спитала.


Було одинадцята година.


Я витяг ногу і увімкнув телевізор пальцями ніг. Вона сказала: «Припиніть викаблучуватися» і обережно позіхнула.


Телевізор увімкнувся, і жінка оголосила сонній Америці, що її не турбує запах пахв. Міллі прикрила обличчя подушкою. «Якщо ви дивитеся фільм, я розповім вам, чим він закінчиться. Американці, ковбої та поліцейські завжди перемагають».


Я сказав: "Не хочу вам говорити, але я планую подивитися новини".


«Той самий фінал. Американці, ковбої та копи завжди перемагають».


Диктор сказав: «Терор знову в заголовках». Я сіла прямо. Міллі перекочувалася в мої обійми.


«Через три дні після смерті Леонарда Фокса – ще одне викрадення сміливця. Цього разу на Італійській Рів'єрі, коли американського мільйонера Харлоу Уїлтса викрали зі своєї приватної заміської вілли. Вілтс, якому належить контрольний пакет акцій мережі мотелів Cottage, щойно прибув до Італії обговорити плани з покупки готелю Роналді». (Кадр, на якому Вілтс прибуває до Італії.) «Кріс Вокер з Міннесоти розмовляв зі своєю дружиною ...»


Камера показувала розкішну вітальню в мільйонерському передмісті Somewhere, Міннесота, де місіс Вілтс, що плакала, розповідала ту ж саму холодну історію. Викрадачам потрібно сто мільйонів доларів. За два тижні. Готівкою. Вони назвали себе Аль-Шайтан. Диявол.


Що б вони не планували купити на ці гроші, тепер ціна сягала двохсот мільйонів. І якщо хтось не врятує Вілтса, доведеться заплатити Дияволові.


Я заплющив очі. Саме те, що зараз потрібне світові. Терор на двісті мільйонів доларів.


Міллі потяглася і вимкнула телевізор. "Обійми мене", - сказала вона. "Просто потримай мене, гаразд?"


Я обійняв її. Вона була справді хиткою. Я сказав: «Дорога, гей! Що це таке? Слухай, за тобою ніхто не женеться».


“Ммм, я знаю. Але в мене жахливе передчуття, що хтось переслідує тебе. Що це остання ніч, коли ми разом».


Я насупився. «Давай. Хто мене переслідує? Хто взагалі знає, що я тут?


"ТОПОР", - тихо сказала вона. "AX знає, що ви тут".


Ми довго дивилися один на одного. І це раптом перестало бути порожнім звуком. Несподівано це стало набагато більше, ніж просто дружелюбність.


«Знаєш…» - почала вона.


Я поцілував її. "Я знаю.'"


Я притягнув її якомога ближче, і після цього нічого не змінилося.


Фактично це мало значення.


Наступного ранку Хоук зателефонував з AX у Вашингтоні, і надвечір я летів на Близький Схід. Завдання: знайти та зупинити Диявола.


Третій розділ.


Рехов Дізенгоф – це Бродвей Тель-Авіва. Або, якщо бути точнішим, це площа Пікаділлі, Сансет-Стріп та Майамі-Коллінз-авеню в одній особі. Це кафе, магазини, бари, бари, діаманти, джинсова тканина, музика, театри, світло, шум, автомобілі, юрби та нові пластикові стійки для піци.


Я сидів за столом у


кафе просто неба, де я п'ю третє пиво Gold Star і спостерігаю за заходом сонця над містом. Це було схоже на товстий червоний пляжний м'яч, що повільно перекидався помаранчевому небу.


Я був тут, тому що Джексон Робі був мертвий. Робі жив у Тель-Авіві. Але він схибив. Його віза визначала його як американського журналіста, кореспондента журналу World Близького Сходу. Заголовок дозволяв йому ставити безліч запитань і надсилати телеграми, загадкові та інші, в Amalgamated Press and Wire Service. Саме так вийшло, що Вашингтон Ейкс. Його справжнім заняттям був спостерігач AX.


Робота спостерігача дуже схожа на те, що це схоже. Спостерігати. Щоб знати, що відбувається у його частині світу. Це означає, серед іншого, знати, хто такі інформатори, найняті м'язи та місцеві бандити, а також з'ясувати, хто ті хлопці, які можуть позичити човен, дати вам укриття або вирізати кулю. Робі був добрий. Краще, ніж гарний. Робі був мислителем. У нього був один із тих аналітичних умів шахового майстра. Він пропрацював на цій роботі понад три роки і ще не назвав нас неправильним стрільцем. Тому, коли Робі телеграфував чотиризірковим кодом: «Знайшов диявола. Надішліть війська», залишалося поставити лише одне питання: чи є на горі Рашмор місце для обличчя Робі?


Лише за годину Робі помер. Він отримав ножове поранення у спину в єрусалимському провулку. Коли це сталося, Фокс усе ще був бранцем, але якщо Робі справді знав, де знаходиться мільйонер, він не мав часу розповісти про це комусь ще. Принаймні, він не мав часу розповісти про це AX.


Моя робота полягала у тому, щоб спробувати поновити обговорення. Пройти слідом Робі до притулку Аль-Шайтан і врятувати нову жертву, Харлоу Вілтс. Я вирішив розпочати у Тель-Авіві, бо саме там починав Джексон Робі. Те, що він дізнався в Тель-Авіві, відправило його стежкою до Єрусалиму.


Може бути.


Можливо, це найкраще, що маєш. Робота агента складається з гір ймовірностей, гігантського стогу ймовірностей. І ви завжди граєте в «знайди голку» і завжди граєте проти часу.


Я глянув на годинник. Настав час було йти. Я зупинив офіціанта і зажадав чек, коли небо зробило на світ троянди, а потім почервоніло до темно-пурпурово-рожевого кольору, ніби воно почуло клацання всіх камер і застигло себе ніяково з приводу всього цього.


Я попрямував крізь натовп до Алленбі-стріт, спостерігаючи за дівчатами в джинсах з низькою посадкою і м'яких, вільних вишиванок, що натякають на ціле багатство без бюстгальтера. Я спостерігав, як хлопчики дивляться на дівчаток, а туристки у бавовняних сукнях дивляться однаково палкими очима на виставку випічки на візках у кафе.


Я знайшов таксі і дав неправильну адресу в Яффо, старому арабському місті, яке знаходилося за кілька миль на південь і на пару століть тому. Повернемося до вузьких звивистих вуличок, склепінчастих кам'яних провулків та лабіринтів у стилі Касба. Повернемося до справжнього Близького Сходу та геть від Універсального Модерну, який, здається, перетворює кожне місто у світі на будь-яке інше місто у світі.


Я заплатив водієві і пройшов чотири квартали до Рехів Шишіма, до присадкуватий будівлі з товстими стінами та червоним дахом. Через кам'яне подвір'я та на один проліт вгору.


Я тричі постукав у важкі дерев'яні двері.


"А?" сказав голос. Він був різким та глибоким.


"Glidat vanil", - відповів я фальцетом.


"Хайом хар?" Він почав сміятися.


"Ло", - сопрано сказав я. "Йорад Гешем".


Один переклад цього був би: Що? "Ванільне морозиво." "Холодно?" "Ні, йде сніг". Інший переклад полягав у тому, що за мною не стежили.


Двері відкрилися. Беньямін усміхався. Він показав мені на темний затишний безлад у кімнаті. «Щоразу, коли мені доводиться використовувати один із цих кодів, я почуваюся проклятим агентом коміксів. Хочеш коньяку?


Я сказав що хочу.


Він пішов на кухню і налив дві склянки. Давид Беньямін був агентом першого рангу ізраїльської розвідки Шим Бет. Я працював з ним близько десяти років тому і був тут, тому що Робі міг працювати з ним також. Самотній спостерігач AX у дружній країні має співпрацювати з місцевими агентами. І якби він не був на зв'язку з Беньяміном, то, можливо, Беньямін знав би, з ким він контактував.


Він повернувся з окулярами та пляшкою і поставив своє незграбне шестифутове тіло на потертий коричневий шкіряний диван. Піднявши келих, він сказав: «Ле хаїм. Радий тебе бачити, Картер». Він поставив ноги на вкритий шрамами стіл.


Беньямін змінився. Він втратив блискучий погляд молодого воїна з його прохолодним припущенням про безсмертя. Тепер він виглядав справжнім воїном. І твердіше, і м'якше, ніж той хлопчик, яким він був. Обличчя було вирізане до основних кутів, а блакитні очі обрамлені косими лініями. На ньому був сверблячий светр


та джинси.


Я закурив. «Я сказав Вадиму, чому я хотів тебе бачити. Тож, гадаю, мені не треба починати згори».


Він похитав головою. Ні. Я розумію, у чому проблема. Проблема в тому, що нашому спільному другові не вистачало духу співробітництва. О так, звичайно, - він знизав плечима і відкинувся назад, - якщо мені потрібна інформація, якщо вона має, він скаже мене. Якби я спитав його. Він точно не був добровольцем”.


Я глянув на нього і посміхнувся. "Скажіть мені, - сказав я, - якби ви знали, де ховається Шайтан, ви кинулися б до телефонної будки і зателефонували в AX?"


Беньямін зареготав. «Добре, – сказав він. "Так що це врівноважує нас. Якби я знав, я б пішов туди зі своїми людьми і прийняв би їх для більшої слави Ізраїлю. Але якби я знав, і ви спитали мене, я був би зобов'язаний сказати вам. І оскільки я так розумію, ви питаєте – ні… Він нічого не сказав мені про те, де може бути Аль-Шайтан».


"Знаєш когось ще, що він міг би сказати?"


«У Шин Бет? Ні. Якби він сказав комусь, що це був би я. Я трохи покопався для вас. Вигадав щось, що може нічого не означати, або це може бути місцем для початку. Якраз перед Робі виїхавши з Тель-Авіва до Єрусалиму, він отримав близько дванадцяти тисяч фунтів зі свого фонду».


«Три тисячі доларів».


"Так."


"Виплата комусь?"


«Тож я уявляю. І дещо, що я знаю про Джексона Робі. Він ніколи не платив, доки не перевірив інформацію. Отже, ви повинні вирахувати, що за три тисячі доларів хтось сказав йому велику правду».


"Залишається питання: чи були гроші для когось тут, у Тель-Авіві, або для когось, з ким він збирався зустрітися в Єрусалимі?"


Беньямін усміхнувся. "Це залишає питання". Він налив ще одну порцію трохи солодкуватого коньяку. «І знову – якби я знав відповідь, я сказав би тобі. І знову - я не знаю», - він зробив швидкий ковток і скривився. «Послухайте, – сказав він, – ця шайтанська банда теж нас непокоїть. Боже мій, ми ті, кого вони справді переслідують. Якщо вони отримають до рук ці чотириста мільйонів…»


"Почекай секунду! Чотири? Звідки я, один плюс один – два. Фокс та Вілтс. Двісті мільйонів».


«І Джефферсон та Майлз. Чотириста мільйонів». Він перетнув кімнату і взяв газету «Джерузалем пост». "От.".


Він кинув мені газету. Я прочитав звіт Роджера Р. Джефферсона, голову правління National Motors. Тургуд Майлз, спадкоємець собачого корму, який заробляє кілька мільйонів доларів. Обидва були викрадені напередодні увечері, викрадені з безпечних будинків у Штатах. Тепер мені довелося рятувати трьох хлопців. Я відкладаю газету.


"Цей Шайтан звучить занадто хитро, щоб бути правдою".


Беньямін кивнув головою. "Але не вони". Він похмуро посміхнувся. «І міф про неефективність арабів розгортається на порох»


Я вивчив його і зітхнув. "Ви казали, що Шин Бет теж хвилюється ..."


"Звісно. Хтось працює над цим». Він похитав головою. «Але хто? Де? Я так само в невіданні, як і ви. Єдине, що ми можемо з упевненістю припустити, це те, що база Шайтана знаходиться не в Ізраїлі. Це залишає багато інших варіантів. Лівія? Ліван? Сирія? Іраку? Партизани розростаються».


"Добре, значить, ми знаємо, що це Близький Схід - і перша зачіпка Робі прийшла з Тель-Авіва".


«Або Єрусалим. Слухай Вадим знає, навіщо ти тут. Ти розмовляв з ним сьогодні. Вадим мій бос, як Яструб твій. Тож, якщо він тобі нічого не сказав, ти можеш подумати, що він нічого не знає… або він щось знає і не хоче вам розповідати. Я, я тут у іншій справі. Найкраще, що я можу зробити, це вказати вам у правильному напрямку і сказати, що якщо вас колись притиснули в провулку спиною до стіни та шістьма пістолетами на животі – якщо ви зможете дістатися до телефонної будки, подзвоніть, і я прийду».


«Дякую, Девіде. Ти справжній персик».


Він усміхнувся. «Вони не підходять краще за мене. Вам потрібні зачіпки?


"Я повинен відповісти?"


«Я б порадив вам пошукати Сару Лаві. Алленбі-стріт тут, у Тель-Авіві. Американська репатріантка. Я гадаю, вчителька. Вони з Робі… трясло. Це слово?"


"Тряска", - засміявся я. «Але це те саме».


Він подумав про це з хвилину і посміхнувся. Потім він почав сміятися. Низький, повний звук, що котиться. Це нагадало мені давні вечори. Девід та його дівчина. Я спитав, як вона.


Його очі посивіли. "Дафна мертва". Він потягся за цигаркою, його обличчя було кам'яне. Я знав достатньо, щоб не сказати нікчемне «вибач». Він продовжував рівно. «У мене є ще один здогад, який ви, можливо, захочете наслідувати». Його очі благали мене не змушувати його відчувати.


"Стріляй", - сказав я.


Ресторан на вулиці Ель-Джаззар. І якщо ви хочете натякнути про район, Ель-Джаззар - це арабське слово, що означає головоріз.


доглядали за цим місцем і одного разу бачили, як Робі входив туди. Може, у нього там був контакт”.


Може, ще сорок до одного.


Він широко знизав плечима. "Я знаю, що це небагато, але це все, про що я можу думати". Він відкинувся назад і зустрівся зі мною поглядом. "Мої власні джерела нічого корисного не знають".


"А якби вони зробили?"


Він прочистив горло: «Я сказав би вам».


"Чесне слово?"


"Йди до біса."


Я встав. "Не я. Я йду до раю. За мої чисті думки та добрі справи». Я зробив останній ковток коньяку.


Він простяг руку. "Удачі", - сказав він. «І я серйозно, Ніку. Якщо тобі знадобиться допомога, то можеш розраховувати на мене».


"Я знаю", - посміхнувся я. «Поки що я маю десять центів за телефон».


Четвертий розділ.


Поговоримо про пекло. Всередині Club El Jazzar був схожий на Сьоме коло Данте. Місце вони залишають для вбивць. Це був натовп тільки для чоловіків, і чоловікові здавалося, що вони скоріше вб'ють тебе, аніж вип'ють.


Кімната була маленькою, багатолюдною та темною, пофарбованою в глибокий пурпуровий колір. Ятагани звисали на шнурах з пензликами, і змії диму підіймалися по стінах, прямуючи до низької строкатої стелі, де чорні крила віяла, що кружляло, відбивали їх назад у безглузді хмари. Звідкись із глибини долинав звук уда і дзвін бубна.


Коли я зайшов у двері, все зупинилося. Сорок пар очей промайнули повітрям; вісімдесят очей рухалися в ту саму мить. Ви майже могли чути, як вони все крутяться. Потім розмова почалася знову. Нижче. Бурчання. І бубон.


Маленький смаглявий чоловік у мокрій від поту сорочці підійшов і кинув на мене легкий похмурий погляд. Він схрестив руки і витріщився на мене, надто коротко, щоб його мачо добре працював. Він плюнув на підлогу. Від мого черевика на півдюйми.


Я посміхнувся. "І тобі теж добрий вечір".


Він схилив голову. "Американці?"


«Вірно. Американець. Голодний американець. Мій друг зі Світу порадив тобі місце». Я сказав це голосно.


Він перемістив свою вагу; стер, а потім знову насупився. "Ви прийшли за їжею?"


Я кивнув головою. "І пити."


Він кивнув головою. "Я во. Ми дамо тобі добро». У мене вже була печія від запаху його дихання, і, судячи з того, як він сказав: "Ми дамо тобі добро", я вирішив, що це хороша ідея, і вирішив купити пляшку деревного вугілля. Активоване вугілля - страшенно хороша протиотрута практично від будь-якої отрути або ліків, які хтось може підмішати у ваш напій. Або нашпигувати в рагу. Столова ложка у склянці води, і ви, мабуть, доживете, щоб розповісти цю історію.


Він провів мене вздовж переповненої кімнати, повз хор свистячих очей, у другу кімнату ззаду. Привели мене до пластикової будки винного кольору, яка, здавалося, була біля рингу невеликої сцени. Двоє молодих хуліганів у чорних атласних сорочках стояли біля сцени й бриняли музику, а третій, у струнковому білому бурнусі, розсіяно тряс бубном.


Я гадки не мав, у пеклі, де я був. Я ступив на чиюсь територію. Бандитське лігво. Але яка банда?


До столу підійшов великий, широкий хлопець. Він був смаглявим, енергійним арабом. Він узяв мою пачку цигарок, узяв одну, закурив, потяг, сів і оглянув золото на кінчику мундштука. "Американець?" Він говорив із легким акцентом.


"Я так. Цигарки – ні».


"Турецький?"


«Так. Правильно. Турецька». Я чекав, що він перейде до діла. Або принаймні до того, що я сподівався, було суттю. Мій план був простим. Тупо, але просто. Я розігрував два майби проти середини. Можливо, номер один був подвійним шансом на те, що, можливо, інформатор Робі був тут і, можливо, він спробував встановити контакт, сподіваючись швидко заробити ще три тисячі. Можливо, номер два був у тому, що, можливо, тут був убивця Робі. Це також могло б заощадити мені багато часу. Найшвидший спосіб дізнатися, хто ваш ворог - це піти в провулок і подивитися, хто намагається вас вбити.


Я вивчав чоловіка через стіл. Він був твердим, з квадратною щелепою та м'язами. Під обтягує зеленою бавовняною футболкою. Під джинсами, що випирали, потьмяніли. Прийшов офіціант. Замовив арак. Пляшка. Дві склянки.


Чоловік через стіл сказав: «Ви труситеся?»


"Нетряхи?"


Він звузив очі у демонстративному виклику. «Якщо ви не помітили, це нетрі. Жодних великих готелів з видом на океан. Жодних сонячних кімнат з окремими ванними кімнатами».


Я важко зітхнув. «До чого це нас веде? До риторики чи бійки у провулку?» Я похитав головою. «Послухай, мій друже, я все це чув. Я висвітлюю сцени для журналу World Magazine». Я дозволив цьому зрозуміти, перш ніж продовжити. "І я чув усі слова, я бачив усі війни, і прямо зараз я просто хотів би


сидіти і пити і не потрапляти ні в який гарячий клопіт».


"World Magazine", - спокійно сказав він.


Я сказав: "Ага" і закурив. Прийшов арак.


Він сказав: "Як тебе звуть?"


Я сказав: Маккензі.


"Я в цьому сумніваюся."


Я сказав: "А що у вас?"


"Юсеф", - сказав він мені. «Абу Абдельхір Шукаїр Юсеф».


«Добре, – сказав я. "Я не сумніваюся в цьому"


Яскраве світло прорізало дим на сцену, і тамбурін закричав: «Наам! Наам!» і увійшов у паралізоване божевілля Jangles. Свист пролунав ще до того, як вона вийшла; смаглява дівчина в мерехтливому сріблястому шматку топа і спідниці, які спадали, як фіранка з бісеру, зі стрічки, яка починалася набагато нижче за талію. Потоки темного волосся спадали їй на спину, обрамляючи ніжне, красиве обличчя, майже повністю позбавлене макіяжу.


Заграла музика, несмачна, майже гіпнотична у своїй монотонності. І дівчина почала повільно. Хвилясно, плавно, поки її тіло не стало здаватися з рідини, і вогні відбивалися від срібла її сукні, як зірки у хвилястому фантастичному небі, і її тіло продовжувало плавитися, це неймовірне тіло.


Дозвольте розповісти вам про танці живота. Зазвичай вони повні, жирні баби із чотирма тоннами макіяжу та чотирма животами. І коли такі пані починають розкидати його, ви сидите і сподіваєтеся, що це не чіпляє. Ця дівчина була чимось іншим. Ви ніколи не мріяли краще. Навіть у найсміливіших і найшаленіших мріях.


Танець, якщо так можна сказати, закінчився. Я повернувся до Юсефа. Він пішов. Натомість спітнілий господар схилився над будкою, його обличчя спотворювалося іржавою усмішкою. Я вирішив, що він мені більше подобається, коли він насупився. "Їжа", - сказав він. "Ви кажете, що хочете їжі?" Я сказав, що зробив. Його посмішка стала ширшою. "Ми даємо вам добро". Вийшла шкала низхідних нот. Бубон задзвенів.


Він пішов. Я відпив свій арак, гострий напій, трохи схожий на узо чи турецьку ракію. Три бандити з бару пройшли повз стол, тріо нейлонових сорочок з принтом, відкритих до талії, м'язів, що оголюють, і майстерно прикрашених медальйонів. Прийшов похмурий офіціант із їжею. Швидкі очі окидають мене поглядом. Їжа виглядала нормально, а це означає, що мені не знадобляться чудодійні ліки. Бромо, так. Вугілля, ні. Я почав їсти.


Тріо повернулося, прийняло мене, підраховуючи зростання, вагу та силу. Вони повернулися до бару і доповіли про свої висновки іншим. У банду.


Яка банда?


Якою б не була їхня гра, це не було тонкістю. Троє інших хлопчиків із бару прогулялися. A-one, a-two, a-three та a - кроки, присвячені ритму Jangling. Вони пройшли повз мене, повернулися і попливли назад. Середнє зростання: п'ять футів десять дюймів; середній вік: 21 рік. Вони підійшли до мого столика і посідали в будку навколо мене. Я продовжував їсти. Вони дивилися. Той, хто був у фіолетово-жовтогарячій сорочці, сперся на стіл і нахилився вперед. Він мав довге волосся і м'ясисте, надуте обличчя крутого хлопця. "Отже, - сказав він англійською, - ти любиш шашлик?"


Поїхали, подумав я. Це буде така сцена. Конфронтація в стилі каптуру 1950-х років, застаріла «розумна тупиця».


"Ні я сказав. «Я замовив комарів. Але в житті я навчився брати те, що отримую. Як ви, хлопці, наприклад». Я продовжував їсти.


Пурпурово-жовтогарячий перетворився на червоні смуги. "Розумно", - сказав він. "Американець розумний".


"Розумно", - сказав Червоний Смугастий, який був недостатньо розумний, щоб придумати щось ще.


«Так ось, я не знаю…» Це були Зелені Квіти з широкою усмішкою. «Я не думаю, що він настільки розумний».


З Новим роком, 53-м, я сказав собі. Я знав, що вони не були озброєні. Вузькі блискучі сорочки та вузькі блискучі штани були пошиті так близько до їхніх нервових тіл, що вони не могли приховати навіть ножиці для кутикули. Я міг би надіти їх усіх і піти, посміхаючись. Але вони цього не знали, чи їм було байдуже. Вони були молоді, злі і благали про бійку.


"Не так розумно", - сказав Пурпурно-Помаранчевий. Я вважав, що він був лідером зграї. (Який пакет?) «Не так розумно, щоб прийти до Ель-Джаззара. Ви знаєте, що означає Ель-Джаззар?


Я зітхнув. "Послухайте, хлопці. Я думаю, що це чудово, що ви приходите сюди. Я маю на увазі, не багато людей братимуть тайм-аут тільки для того, щоб підбадьорити самотнього незнайомця. Так що я хочу, щоб ви знали, що я говорю це з великою подякою та високою оцінкою. Ви зараз – геть”.


Була невелика конференція, присвячена значенню слова «проти». Я поклав праву руку собі на коліна на випадок, якщо мені доведеться дістати свого люгера. Спалах Вільгельміни їх відлякає. Поодинці з ними не виникне проблем, але як тільки тут почнеться кулачний бій, я битимуся з усією клієнтурою. І шістдесят до одного – не найкращі мої шанси.


Вони розшифрували " геть " і зробили свій перший крок загрозливі особи, встаючи


Я тримав долоню на прикладі пістолета, але на допомогу прийшла не приклад Вільгельміни. На сцену повернулася виконавиця танцю живота. «Джентльмени, - сказала вона арабською, - я хочу допомоги в особливому танці. Хто мені допомагає? Вона оглянула кімнату. "Ти!" - швидко сказала вона Пурпурно-Оранжевому. Вона зігнула палець на знак вітання. "Ходімо", - вмовила вона.


Він вагався. Наполовину роздратований, наполовину задоволений. "Ходімо", - знову сказала вона. «Чи ти соромишся? Ах, соромишся? Ах, як погано! Вона підібгала губи і поворухнула стегнами. "Велика людина боїться такої маленької дівчинки?"


У кімнаті засміялися. Ось і пурпурово-жовтогарячий стрибнув на сцену. Вона провела рукою по його довгому чорному волоссю. «Можливо вам знадобляться друзі, щоб захистити вас. Ходімо, друзі». Вона глянула у світ і поманила пальцем. «Прийди, захисти його».


Вона зробила шишку. Знову гарячий сміх із задимленої кімнати. І за кілька секунд на сцену вийшли червоні смуги та зелені квіти.


Музика розпочалася. Її тіло здригнулося. Плетіння та плавання навколо трьох чоловіків. Руки опускаються, махають, дражнять; вигинання спини, випрямлення стегон. За середньосхідними стандартами вона була худою. Міцний та гнучкий, з найлегшим здуттям живота. Вузька талія. Круглі, розкішні, дині груди.


Вона дивилася на мене.


Вона досі шукала.


Вона різко махнула головою. Через секунду вона зробила це знову, подивилася мені в очі і похитала головою; перевела погляд у бік дверей. Міжнародна мова для Scram.


Я послухався її поради. Вона прибрала дітей із моєї спини. А може, це не збіг. Крім того, я закінчив у Ель-Джаззарі. Я показав своє обличчя і підсунув наживку. Слово поширюватиметься. Якби хтось хотів мене знайти, він би це зробив. І може бути причина, щоб піти зараз. Може, хтось хотів зі мною познайомитись. А може, хтось хотів мене вбити. Я кинув гроші та пішов.


Немає проблем вибратися через бар. Ні в кого навіть не свистіли очі. Це мало бути моїм першим натяком.


Я вийшов надвір. Перед клубом я закурив. Я прислухався до звуків, які могли бути звуками шереху черевиків по вулиці з битого каменю, вискакування леза ножа з панцира або довгого вдиху перед стрибком. Але нічого не чув.


Я пішов. Вулиця була не більше дванадцяти футів завширшки; стіна до стіни завширшки дванадцять футів. Будинки нахилилися. Мої кроки лунали луною. Як і раніше, ніяких звуків, тільки вузькі звивисті вулички, котячий крик, світло місяця.


Блам! Він вистрибнув з арки вікна, туша людини врізалася в мене, посередині плеча, захоплюючи мене з собою в довгу поїздку спіраллю назад. Удар проніс нас обох повітрям і перекотив до виходу з провулка.


Вони чекали, шістьох, рвонулися до виходу. І це були нетерплячі, неохайні діти. Це були дорослі і вони знали свою справу. Ствол зіскочив, і я схопився, сунувши Х'юго, мій Стілет, мені в долоню. Але це було безнадійно. Ще два хлопці вискочили ззаду, схопивши мене за руки, згорнувши шию.


Я вдарив ногою по першому паху, що виступає, і спробував вийти з в'язниці дзюдо. Нізащо. Єдине, з чим я боролася за останні чотирнадцять тижнів, це боксерська груша у тітки Тіллі. І боксерські груші не дають відповіді. Від мого часу смерділо. Вони були на мені всюди, бодаючи мене в живіт, вибухаючи щелепу, і чийсь чобіт встромився в мою гомілку, мою нещодавно викарбувану ліву гомілку, і якщо ви хочете знати, що сталося після цього, краще запитайте їх. Мене не було.


П'ятий розділ.


Перше, що я побачив, було чорне море. Потім повільно з'явилися зірки. І півмісяць. Я вважав, що я не помер і не потрапив до раю, бо думаю, коли ти мертвий, твоя щелепа не схожа на забиту диню, а нога не посилає тобі повідомлення абетки Морзе з болем.


Мої очі пристосувалися. Я дивився через вікно у даху, лежачи на кушетці у великій кімнаті. Студія. Майстерня художника. Його висвітлювали свічки на високих стендах, і вони відкидали різкі тіні на голі дерев'яні підлоги та полотна, складені на доріжці.


Наприкінці кімнати, приблизно за тридцять футів від мене, на стільці сидів Абу Абдельхір Шукаїр Юсеф, вивчаючи мій пістолет.


Я заплющив очі і подумав про це. Гаразд, я поїхав до Ель-Джаззара, безмозкий і іржавий, що просив неприємностей, і химерний джин виконав моє бажання. Три дурні ходи за один короткий вечір. Побити світовий рекорд із дурості. Швидко. Зателефонуйте до Guinness. Я знав, що рано чи пізно потраплю до його книги рекордів.


По-перше, мене підставила тухла баба, що танцює на животі; по-друге, мене побила банда головорізів у провулку; по-третє, найдурніший із усіх, я думав, що я розумне нахабство, ось це слово. Більше сміливості, ніж здорового глузду.


І тепер я застряг у грі.


Я намагався підвестися. Моє тіло не вважало це такою гарною ідеєю. Фактично, це змусило мою голову злетіти. Моя голова корилася - кругла і кругла.


Юсеф почав перетинати кімнату. Пістолет у руці - Люгер Вільгельміна.


Він сказав: "Здається, ви трохи посварилися".


Він не здавався таким маленьким”.


Він засміявся без гумору. "Тут - якщо ви переживете боротьбу, ми вважаємо її незначною". Він опустився на підлогу і простяг мені пістолет. "Я думаю, ти втратиш це". Він витяг мій стилет. "А також це".


"Ну, будь я проклятий". Я взяв люгер, засунув його за пояс і засунув стилет назад у піхви. Я глянув на Юсефа. Він втратив похмурий, нещадний погляд і дивився на мене з тихою оцінкою.


"Як я сюди потрапив?"


«Я думав, ти спитаєш. Я знайшов тебе у провулку».


Я здригнувся від цієї фрази. Це змусило мене відчути себе апельсиновою кіркою або пакетом кави, що підтікає. Речі, які можна знайти у провулках.


«Я також знайшов твій пістолет за колоною. Вони непогано з тобою попрацювали».


««Добре» залежить від того, де ви сидите». Я зустрівся з ним поглядом. "Де ви сидите?"


"Можна сказати, що я поганий друг банди".


Зараз же. Зрештою. "Яка банда?"


"Ви хочете пити?"


"Яка банда?"


Він підвівся і знайшов пляшку горілки. «Для початку, – сказав він через кімнату, – вони називають себе Бнай Мегіддо. Англійською: Сини Армагеддону. І якщо ви згадаєте свою Біблію...»


"Армагедон - це кінець світу".


«Ви близькі. Тут вони борються в останній війні».


«Моя голова там, де вони билися в останній війні. Хто ці хлопці? І що вони мають проти моєї голови?»


Він простяг мені пляшку. Я зняв з неї корок і уважно вивчив його обличчя. Велике кістляве обличчя із вигнутим носом. Коротко острижене волосся. Розумно-сумні очі. Тепер вони мерехтіли від легких веселощів. "Може, вони тільки хотіли тебе пограбувати... а може, вони розуміють, хто ти".


Хто? Я? Маккензі зі Світу?»


Він похитав головою. «І я король Фейсал. Не думаю, що Мегіддо знає хто ви, але я знаю. Ви працювали з Робі, і я також. А репортери не носять люгери та стилет на шпильці. Тепер ви хочете поговорити про бізнес чи ні? "


"Скільки це коштує?"


"П'ятсот доларів твоїми грошима".


"Що Робі платив?"


«Так. Абсолютно вірно. Я дарую спасіння твого життя».


Я зробив ще ковток. «Як щодо горілки? Це в домі?


Він відкинувся назад і холодно пильно глянув на мене. "Ах да. Ви ображаєтесь на мене за звинувачення. Чисто мислячий, важливий американець і мерзенний, метушливий, аморальний араб».


Я похитав головою. «Ее. Неправильно. І доки ми дотримуємося стереотипів, я обурююся, що мене вважають чистим розумом». Я простяг йому пляшку. «Але в одному ти маєш рацію. Я з підозрою належу до хлопців, які продають новини, тому що новини – це те, що можна продати двічі. По одному разу на кожну сторону. Чистий подвійний прибуток».


Його рука стиснула пляшку. Його очі розтинали мої. "Це не стосується".


Наші очі боролися ще кілька секунд. «Добре, – сказав я, – я думаю, що куплю це. Для початку, скажіть мені – як ви потрапили до газетної гри?»


«Для новачків, – повторив він, записуючи фразу, – я друз. Ви розумієте?"


Я зрозумів. Друзи - невелика ісламська секта, яку переслідує більшість арабських країн. Близько 40 тисяч із них живуть в Ізраїлі і живуть набагато краще, ніж при арабах. Я дозволив йому продовжити.


«Породом я з Голанських висот. Земля, яку Ізраїль завоював 1967 року. Але я не овочівник. І я не батіг кошиків». Я швидко глянув на стопки полотна. Сильні, кам'янисті, чорні краєвиди. "Отже, - просто сказав він, - я приїхав до Тель-Авіва".


"Я так розумію, без любові до сирійців".


«Зовсім без кохання. А я сирієць». Він дивився на пляшку, яку тримав у руці. Але спочатку я чоловік. А по-друге, друзі». Він почав усміхатися. «Кумедно, як людина прив'язується до своїх ярликів. Правду кажучи, я вважаю, що я атеїст, але вони називають мене друзем. Вони переслідують мене як друзяка. І тому я гордо говорю, що я друз».


Він зробив великий ковток і поставив пляшку. «І ця історія теж «у домі». Тепер ми обговорюємо Бнай Мегіддо».


Юсеф сказав мені, що Бнай Мегіддо був натхненний групою під назвою Мацпен. Переклад: Компас. Вони думають, що вказують у правильному напрямку. Вони вказують крайній лівий напрямок.


У Мацпені близько вісімдесяти членів як арабів, так і євреїв, і більшість з них студенти. Вони хочуть, щоб держава Ізраїль була розпущена та замінена комуністичною.


Така форма правління. За цією ідеєю вони виставили хлопця до парламенту і нічого не призвело. Той факт, що їхній кандидат на той час перебував у в'язниці за звинуваченням у шпигунстві на користь сирійської розвідки, не сильно збільшував їхні шанси.


Проте терор – не їхній стиль. Не так далеко. Здебільшого вони публікуються в палестинських газетах, приєднуючись до «комуністів всюди», зокрема й палестинських командос. У той час як вони балотувалися на пости і намагалися звільнити свого кандидата, вони ходили місцевими барами, завдаючи ударів по таких місцях, як вулиця Ель-Джаззар, де жити важко, і пісня сирени їхнього маніфесту може звучати як приманка Крисолова. .


І наступне, що ви знаєте, це Бнай Мегіддо. Купка розчарованих розгніваних дітей, які гадають, що «комунізм» означає «щось даремно». І не тільки це. Це також спосіб випустити пару, розбити кілька вікон, зламати кілька щелеп і таким чином встановити найкращий шлях.


Якщо ми заговорили про це, давайте обговоримо кращий шлях. Має бути один. Має бути спосіб виключити бідність і тупикові нетрі, ненависть, забобони та інші вікові вади. Але комуністичні системи - з їхніми чистками, трудовими таборами та регламентацією, з їхньою власною нелогічною дорогою з жовтої цегли, з їх жорстким придушенням та їхніми королівськими державами - не є, якщо ви запитаєте мене, найкращим шляхом.


"А як вони пов'язані з Аль-Шайтаном?"


Юсеф похитав головою. «Бнай Мегіддо? Я не впевнений, що це вони. Принаймні поки що. Дозвольте мені розпочати із самого початку. Я живу за кілька кварталів від Ель-Джаззара, тому мені легко бувати там часто. Я Сірієць, художник. Цілком імовірно, що я теж буду революціонером. Так що я говорю про партійну лінію, і вони теж говорять зі мною. Принаймні за кілька днів до викрадення Фокса один з хлопців там голосно говорив. Він хотів Мегіддо, щоб купити багато зброї, сказав, що може купити автомати Калашнікова за тисячу двісті фунтів. Це триста доларів. Усі дуже зраділи.


«Річ у тому, що цей хлопець теж штовхає гашиш. У половині випадків він вищий за хмари, тому я подумав, що це, можливо, одна з його нездійсненних мрій. Я сказав: «Ці гроші впадуть із дерев? Чи плануєте ви пограбувати сховища готелю Hilton? «Він сказав мені, що ні, він має джерело великих грошей».


"І це зробив він?"


"Хто знає? Це було схоже на великий шматок пирога у небі. Він почав говорити про свого брата, який мав друга, який раптово розбагатів. Його брат, за його словами, спитав друга, де він узяв гроші, і той сказав, що у нього робота була узгоджена. Робота включала план викрадення, і, за його словами, розплата була б величезною”.


"І Мегіддо був замішаний?"


"Не поспішайте з висновками. Наскільки я знаю, ніхто не брав участі. Ніхто ніколи не бачив брата чи його друга. Вони живуть у Сирії. У селі під назвою Бейт-Нама. За кілька миль від виступу. Коли я кажу вам, що це прозвучало як пиріг у небі, я мав на увазі, що все це було сходами «якщо». Якщо брат потрапляв на роботу, то він давав Мегіддо деяку роботу. А якщо Мегіддо виконував цю роботу, то у них були б гроші на зброю».


"І?"


«І я не бачив грошей, я не бачив зброї, і ніхто в Мегіддо не хвалився викраденням».


"А хлопець, який казав тобі про це?"


«Так. Хлопця вбили».


Ми обидва на мить замовкли, за винятком того, що у нас у голові клацали коліщатка.


"І ви розповіли цю історію про викрадення Робі".


Він кивнув головою. «Так. Щойно я це почув».


"А коли було вбито великого рота?"


Юсеф глянув на крапку в повітрі. "Зачекайте, і я скажу вам точно". Повітряний календар перейшов на дату. Він клацнув пальцями. "Двадцять п'ятого. За два дні до вбивства Робі. За чотири дні до повернення Леонарда Фокса. Але ні - відповідаючи на ваше наступне питання - я не знаю, чи був зв'язок. Я не знаю, чи стежив за цим Робі. "


Я згадав, що Беньямін сказав про Робі. Що він ніколи не розплачувався, доки не перевірив інформацію. "Але він заплатив вам?"


"Звісно. Того дня, коли він поїхав із міста».


«Хоча, наскільки ви знаєте, не було жодних гарантій, що причетний до цього гурт був Аль-Шайтаном або що жертвою викрадення мав бути Леонард Фокс».


Він похитав головою. «Я говорю Робі правду. Чи корисна це правда, його справа, а не моя».


Отже, Робі міг йому заплатити в будь-якому випадку. Добросовісність. Доброзичливість.


"Ви знаєте, чому Робі поїхав до Єрусалиму?"


Юсеф усміхнувся. "Ви не розумієте. Я надав Робі інформацію. Не навпаки".


Я усміхнувся у відповідь. «Варто спробувати». Щось мене непокоїло. «Друг брата, який блимав грішми…»


"Так. Що з ним?"


"Перед викраденням він висвічував гроші".


Юсеф примружився. "Так?"


«Отже найманому головорізу не платять до початку акції. Принаймні нічого особливого».


Тепер ми обоє дивилися на цятки з повітря.


Я повернувся до Юсефа. "Як звали вбитого хлопця?"


"Мансур", - відповів він. «Халі Мансур. Брата, як на мене, звуть Алі».


"А брат все ще живе в Бейт-Намі?"


Він знизав плечима. "Якщо брат ще живий".


«Так, – сказав я, – я розумію, що ви маєте на увазі. Іноді смерть може бути заразною».


Ми організували для мене місце, де я міг би відправити гроші, і Юсеф подзвонив другу, у якої була розбита вантажівка, щоб вона приїхала і забрав мене.


Друг був сирійцем, але не художником. Точніше кажучи, він був своєрідним стариком - у сенсі слова «барахло» в дев'ятнадцятому столітті - і вантажівка була забита старим одягом, пом'ятими горщиками і великим, забрудненим плямами матрацом у синю смужку, яка весь час гойдалася на землю. на плечах, коли він вів машину. Він повертався, проклинав його, відбивав його і продовжував вести машину іншою рукою. Його звали Рафі, і коли він висадив мене на адресу, яку я йому дав, я побажав йому удачі його сьомому синові.


Він зітхнув і сказав мені, що має вісім дочок.


Шостий розділ.


"Чи бажаєте ви кави?" То була довга ніч. Кава, ймовірно, була гарною ідеєю. Я сказав, що буду, і вона зникла, залишивши мене одного у звичайній вітальні Universal Modern. Коричневий смугастий диван, скляні столики, копію стільця Барселона.


Сара Лаві бездоганно зателефонувала у двері опівночі. Насправді, я відчував, що вона вітала вторгнення. Схоже, вона не намагалася заснути цієї ночі. Світло горіло по всій квартирі, і велика незавершена наволочка з вістрям голки лежала біля основи стільця разом із клубками яскравої вовни. Грала музика, яка пульсувала боса-нова.


Вона повернулася з горщиком та чашками. «Я не питала - ви берете до кави вершки та цукор?»


«Цукор, якщо він у тебе є».


Вона зникла у вирі спідниць. Яскрава людина Сара Лаві. Все у селянській спідниці та у селянській блузці, з гігантськими золотими обручами у вухах. Це вбрання нагадав мені про магазин фарб у Сіетлі. Той, що з неоновою вивіскою у вікні: «Якщо ми не маємо кольору, його не існує». У неї було темне, майже чорне волосся, сильно зачесане назад, що йшло їй добре - вони відтіняли світле обличчя з високими вилицями і величезні, війкові, майже чорні очі. Їй було близько тридцяти, і вона була близькою до того, що вони називають справжньою жінкою.


«Отже, Світ послав тебе зайняти місце Джека». Вона простягла мені миску з цукром та ложку.


"Робота не дрібна, наскільки мені відомо, я чув, що він був хороший".


Невелике мовчання.


«Є ще одна причина, через яку вони надіслали мене, - сказав я, - ми хотіли б дізнатися більше про… чому він помер».


Її очі тихо відірвалися від мене. Вона безпорадно знизала плечима і знову поринула в далеку тишу.


Я сказав: «Я хотів би поставити вам кілька запитань. Мені… мені дуже шкода».


Вона знову глянула мені в очі. "Мені дуже шкода", - сказала вона. «Я не хотів поводитися як ніжна квітка. Продовжуйте. Ставте свої запитання».


"Добре. Насамперед - ти знаєш, над якою історією він працював?» Довелося підігравати обкладинці Робі. Дівчина або знала, або не знала правди. Швидше за все, і те, й інше. Вона знала та не знала. У таких речах жінки – професіонали. Вони знають і не знають, коли їхні чоловіки зраджують. Вони знають і не знають, коли ви брешете.


Вона похитала головою. «Він ніколи не розповідав мені про свою роботу…» Невеликий підйом наприкінці пропозиції, що перетворює його на несвідоме запитання: розкажіть мені про його роботу».


Я проігнорував підтекст. «Чи можете ви розповісти мені щось про те, що він робив? В загальному. Скажімо, за тиждень до його від'їзду».


Вона знову виглядала порожньою. «Були дві ночі, коли він залишався сам на вечерю. Не повернувся до… ну, можливо, опівночі. Ви це маєте на увазі?


Я сказав, що це було. Я запитав її, чи вона знає, куди він ходив у ті ночі. Вона цього не зробила. Вона сказала, що ніколи не знала. Вона ніколи не питала. Вона трохи почервоніла, і я подумав, що знаю чому.


"Сумніваюся, що це була інша жінка", - сказав я їй.


Вона подивилася на мене з кривою виразом обличчя. «Це не має значення, – сказала вона. "Справді." Їй довелося відірвати погляд від «дійсно».


Вона відпила каву та поставила чашку. «Боюсь, ви знайдете в мені джерело інформації, що досить розчаровує. Я так мало знав про решту життя Джека. І це було частиною нашої… ну, «угоди», яку я ніколи не намагався дізнатися». Вона провела пальцем на малюнку на чашці.


Вона зробила це ще раз, а потім повільно сказала: "Думаю, я завжди знала, що це ненадовго".


Останнє було запрошенням до розмови.


Я спитав, що вона мала на увазі.


«Я маю на увазі, що в мене це не дуже добре виходило. Я знав його правила і дотримувався його правил, але мені завжди було цікаво, чому існують правила? Її очі були схожі на блискучі прожектори на моєму обличчі. Нічого не знайшли. Вони відступили до чаші. Вона знизала плечима, досвідчений і витончений невдаха. «Я ніколи не була певна. Я ніколи ні в чому не була певна. І Джек був дуже впевнений у собі». Вона витягла сережку і знову криво всміхнулася. «Жінка ніколи не може бути впевнена у чоловікові, який впевнений у собі».


"Твоя мати навчила тебе цього?"


Ні. Я сама все дізналася. Але я впевнена, що ви тут не для того, щоб дізнаватись про те, що я дізналася про чоловіків. Тож ставте свої запитання, містере Маккензі».


Я зупинився, щоб закурити. Дізнаватись про дівчину мертвого агента - це перше, що я дізнався. Чи достатньо вона розумна, щоб бути ворожим агентом? Чи достатньо амбітна, щоб продати його? Чи достатньо дурна, щоб видати його? Чи достатньо зла? Я сумнівався, що Сара була чимось із цього, але вона не була впевнена в ньому. І це викликало в неї цікавість всупереч їй самій. А якщо жінка цікава, вона також може бути необережною. Незважаючи на себе.


«Ми говорили про його минулий тиждень тут. Ви знаєте щось, що він зробив - з ким він говорив?


Вона почала говорити ні. «Ну… почекай. Він справді багато дзвонив по міжміському. Я знаю, тому що ми… тому що я щойно отримав рахунок».


"Можна мені подивитися?"


Вона підійшла до столу, пошарила і повернулася з телефонним рахунком. Я швидко глянув на нього. Дзвінки були деталізовані. Бейрут. Дамаск. Було перераховано числа. Я сказав, що хочу залишити його собі, і засунув у кишеню. "Його телефонна книга", - сказав я. "Ви отримали це?" Це була одна із речей, за якими я прийшов. Книжка могла б дати мені лінію на його контакти. Без цього рядка я працював би в темряві.


"Н-ні", - сказала вона. "Це було в коробці з іншими речами".


"Яка коробка?" Я сказав. "З якими іншими речами".


«Зі своїми записами та паперами. Він тримав їх у шафі у замкненій ящику».


"А що трапилося з коробкою?" – повільно сказав я.


"О. Інший американець взяв це".


"Інший американець?"


"Інший репортер".


"Зі Світу?"


"Зі Світу".


Я почав цей раунд із почуттям завмирання. Відчуття було тепер у підвалі.


"Ви випадково не знаєте його ім'я?"


Вона пильно подивилася на мене. "Звісно. Я не віддала б речі Джека незнайомцю».


"Оскільки його звали?"


"Дженс", - сказала вона. "Тед Дженс".


Я востаннє затягнувся сигаретою і повільно загасив її в попільничці. "А коли це був ... Тед Дженс тут?"


Вона запитливо дивилася на мене. "Три чи чотири дні тому. Чому?"


"Немає причин", - швидко сказав я. «Мені було просто цікаво. Якщо Дженс прийде знову, дайте мені знати, гаразд? Я хотів би у нього дещо запитати».


Її обличчя розслабилося. "Звісно. Але я сумніваюся, що чорт забирай. Він в офісі в Дамаску, ти знаєш».


Я сказав: Я знаю.


Я вирішив піти іншим шляхом. «Окрім паперів, які взяв Дженс, чи є ще щось від Джека, яке все ще тут? Як щодо речей, які він мав із собою в Єрусалимі?


«Були. Насправді вони прибули сьогодні. Їх надіслав готель. У мене зараз валіза у спальні. Я не відчиняла його. Я… я не була готова. Але якщо ви думаєте, що це допоможе…"


Я пішов за нею до спальні. Це була велика простора кімната із занедбаним ліжком. Вона почала виправляти ліжко. «Геть там», - вона вказала підборіддям на потерту шкіряну валізу.


Я сказав. "Ключі?"


Вона похитала головою. «Комбінація. Цифри 4-11. Мій день народження".


"Твій день народження?"


«Це моя валіза. Валіза Джека розвалилася».


Я обробив комбінацію та відкрив сумку. Вона закінчила із ліжком. "Поклади це сюди".


Я підняв валізу і поклав її на ліжко. Вона сіла поряд із ним. Я хотів би сказати їй, щоб вона вийшла з кімнати. Не тільки для того, щоб вона не була мені через плече, але й тому, що вона була страшенно привабливою жінкою. А зараз жінка, яку потрібно утримувати. Я почав перебирати речі Робі.


Жодних паперів. Нема пістолета. На підкладці сумки нічого не вислизнуло. Яка залишила одяг. Джинси. Чиноси. Пару толстовок. Темно-коричневий костюм. Піджак. Чоботи.


Чоботи. Важкі черевики. Для міста Єрусалима? Я взяв один і пильно глянув на нього, перевернувши. До підошви прилип помаранчевий пил. Я почухав його пальцем. Помаранчевий пил.


І на низу брюк чинос, апельсиновий пил. Робі був не в місті, а ще десь. Він був на рівнині. Рівнина з крейдяними скелями іржавого кольору.


Сара дивилася на мене з спантеличеною настороженістю.


«Ви отримували звістки від Джека, поки його не було? Ви не знаєте, чи їхав він кудись із Єрусалиму?»


«Так, так, – сказала вона. "Як ти дізнався? Він поїхав до Єрусалиму прямо звідси. Він зупинявся у готелі American Colony. Я знаю, що він пішов туди першим, бо він подзвонив мені тієї ночі. А потім через дві ночі ... ні, три, це було двадцять п'ять. п'яте. Він знову зателефонував мені та сказав, що їде на кілька днів, і мені не варто хвилюватися, якщо я не зможу з ним зв'язатися». У її заявах знову стояли запитання. Я не питав, чи знає вона, куди він пішов.


Отже, все, що я знав, це те, що Робі поїхав з Єрусалиму до X і назад до Єрусалиму. Куди б він не пішов, він повернувся звідти живим. Його вбили у Єрусалимі. Двадцять сьомого.


Я продовжував вивчати одяг Робі. На очах у Сари я почував себе стерв'ятником. Холоднокровний птах, що харчується останками. У кишені піджака я знайшов сірникову коробку. Я засунув його до своєї кишені. Можу подивитись пізніше.


І це були останні ефекти Джексона Робі.


«А як щодо машини? Вона все ще в Єрусалимі?


Вона похитала головою. Він не взяв машину. Він залишив її мені».


"Гаманець, ключі, гроші?"


Вона знову похитала головою. Той, хто вбив його, забрав усе. Його годинник теж. Ось чому я була впевнена, що це… ну, як сказала поліція, – пограбування. Принаймні… я була впевнена до сьогоднішнього вечора». Інше питання.


Я відповів їй. У відповідь вона повірила б і не повірила б. "Ймовірно, це було пограбування", - сказав я.


Я закрив валізу.


Вона залишилася на ліжку.


Музика долинала з іншої кімнати. Сексуальний біт боса-новий.


"Добре", - сказала вона. "Якщо ти закінчив ..." Але вона не рушила з місця. Її здивувало, що вона не рухалася. Але вона досі не рухалася. Я теж. Я дивився на її плечі. Плавні вигини переходили до її шиї, а довга шовковиста шия перетворилася на невелике кирпате підборіддя, а підборіддя переходило до м'яких спантеличених губ.


"Так", - сказав я. "Думаю, я закінчив".


Через тиждень після того, як хтось ударив мене ножем у провулку, я не хочу, щоб якийсь інший хлопець балувався з моєю дівчиною. Я подумав, може, Робі відчував те саме.


Я побажав добраніч і пішов.


Сьомий розділ.


Це був великий недільний сніданок із чотирьох страв, і обслуговування номерів поставило стіл на балконі. Було пізно о 10:30. Я спав глибоким, павучим сном, і його нитки все ще мучили мій мозок.


Погода була м'яка, сонце світило, а балкон виходив на Середземне море. Звук морських птахів. Сплеск хвиль. День був схожий на милу усміхнену Мату Харі, яка намагалася відвести мене від обов'язку.


Я налив ще кави, закурив цигарку і потягся за газетою, яку замовив із сніданком. Невелика стаття повідомила мені погані новини.


Був викрадений Харрісон Стіл, власник та редактор популярного щомісячного журналу Public Report. Знову Аль Шайтан. Знову ж таки, за сто мільйонів доларів.


А чотири та один - п'ятсот мільйонів. Півмільярда доларів.


Для чого?


Я пробував ще дещо. Я переглянув список жертв викрадення. Мій розум автоматично виявив зразок. Не було жодних причин для існування шаблону, але мій розум налаштований на пошук шаблонів.


Леонард Фокс, цар готелів. Великі скляні готелі у кожному місті світу. Гігантські пляшки з-під кока-коли розкидані по горизонту. Фокс мав проблеми. Велика проблема. Крім того, це були проблеми з грошима. Приватний позов щодо відшкодування збитків на двісті мільйонів; тепер додайте, що уряд міг отримати. Пара мільйонів несплачених податків плюс штрафи щонайменше по десятку випадків шахрайства. Фокс жив на Багамах, але Foxx Hotels Inc. було хитке становище.


Роджер Р. Джефферсон: National Motors. Автомобільний бізнес нижчої ліги, головний біль вищої ліги. Продажі автомобілів падали у всій галузі з цілої низки причин - енергетичної кризи, зростання цін та винаходу автомобіля з витратою вісім миль на галон. National Motors закрила два заводи і в даний час завдає удару по третьому. Джефферсон був звичайною людиною із зарплатою (200 000 доларів на рік). Як би там не було, він не міг збільшити викуп. Вимога була пред'явлена компанії National.


Харлоу Вілтс: Котеджні мотелі. Південно-західна мережа турів однією ніч. Мотельний бізнес теж працює на бензині, і люди двічі замислюються про те, щоби взяти відпустку, коли гамбургер коштує п'ятдесят доларів за фунт. А Вілтс був уже занадто розтягнутий у своїх планах купити італійський готель.


Харріс


на Штолі: те, що вони називали «редактором-хрестоносцем». Поштова та поліграфічна діяльність досягла такого високого рівня, що він підтримував Публічний звіт, вимагаючи додаткових вкладів.


Тож досі була закономірність. Усі мали проблеми з грошима. Що це означало? Це означало, що банки не видаватимуть позички в сотні мільйонів доларів. Це означало, що компаніям доведеться продати свої активи, вони збанкрутують. Що це все означало? Нічого. Чому Аль-Шайтану має бути справа до банкрутства?


І ще був випадок із Тургудом Майлзом, щоб ускладнити схему. Майлза з Doggie Bag Dog Food плюс школи-інтернати, салони краси, магазини одягу, сувенірні магазини, лікарні, готелі та похоронні каплиці – все для собак. І все це приносить прибуток, який може вразити уяву. Тергуд Майлз: порушник шаблонів.


І не було жодних причин існування шаблону.


Телефон задзвонив. Я відповів на додатковий номер на балконі. На мій дзвінок відповів Девід Беньямін.


Я запитав його, чи не перевірить номери телефонів. Дізнайтеся, кому дзвонив Робі до Бейрута і Дамаску за тиждень до своєї смерті.


Він записав цифри. "Ви дізналися щось важливе?" Він здавався ухильним. Наче він знав, що я щось знаю.


"Нічого особливого".


"Хммм. Ти впевнений?"


"Звичайно, я певен". Я дивився на пляж, точніше на конкретне червоне бікіні на пляжі.


«То які твої плани? Ти залишишся в місті?


Я відірвав очі від бікіні. "Ні", - сказав я йому. «Я їду до Єрусалиму».


Що ж, якщо ви плануєте орендувати машину, спробуйте Копель на вулиці Яркон. Ви можете взяти собі Fiat 124 і поміняти його в Єрусалимі на позашляховик... якщо він вам знадобиться».


Я зробив паузу. «Навіщо мені потрібний джип у Єрусалимі?»


"Вам не знадобиться джип, - сказав він, - в Єрусалимі".


"Чи є інші корисні пропозиції?"


«Їжте листові овочі та багато відпочивайте»


Я порадив йому щось зробити.


Я орендував Fiat 124 у компанії Kopel Rent-A-Car на вулиці Яркон. Дев'ять доларів на день плюс десять центів за кілометр. Вони сказали, що я можу обміняти його на джип у Єрусалимі.


Я попрямував на південний схід по чотирисмуговому шосе, що простягся на сімдесят кілометрів. Близько сорока чотирьох миль. Я ввімкнув радіо. Американський рок Панельна дискусія щодо добрив. Я вимкнув радіо.


Я не зовсім збрехав Беньяміну, коли сказав йому, що не виявив нічого важливого. Насправді, це, мабуть, було до болю правдою. За п'ятсот доларів мені купили ім'я брата трупа у Бейт-Намі. Ось і все, і, мабуть, нічого.


А що стосується п'ятисот доларів, то якщо це все, що Робі заплатив Юсефу, залишалося ще дві тисячі п'ятсот доларів. Десь у майбутньому він досяг більшого.


Кому він заплатив?


Без його списку контактів я гадки не мав.


І без будь-яких підказок п'ять хлопців могли втратити п'ятсот мільйонів. А може й їхнє життя.


Це підводить мене до питання: хто мав підказки? Хто забрав речі Робі? Це було легко. Джеймс. Але він був в Аризоні прив'язаним до ліжка. На початок. Їх узяв "американець". Агент? Шпигун? Друг? Ворог?


Я знову ввімкнув радіо і потягнувся за цигаркою, коли згадав.


Сірникова коробка. Той, що від куртки Робі.


Ванни Шанда


Вулиця Омара 78


Єрусалим


На внутрішній стороні обкладинки написано від руки ім'я Хаїм.


І знову ж таки, можливо, це нічого не означало.


Восьмий розділ.


Карта Ізраїлю читається як покажчик до Біблії. Ви можете почати з Книги Буття і пройти через Копі Соломона, Гробницю Давида, Віфлеєм та Назарет і закінчити Армагеддоном. Якщо хочете коротку версію, приїжджайте до Єрусалиму.


Місто захоплює дух із кожним кроком. Тому що ви стоїте там, де Соломон тримав своїх коней, і тепер ви йдете Віа Долороза, вулицею, якою йшов Христос з хрестом. І там Мухаммед піднявся на небо. І гробниця Авесалома. І могила Марії. Стіна плачу. Золотий купол мечеті Омара; Вітражна кімната Таємної вечері. Це все є. І все виглядає приблизно так, як тоді.


В Єрусалимі 200 000 євреїв, 75 000 мусульман та 15 000 християн; є також напруженість, але не більше, ніж зараз, коли місто було розділене і араби жили під владою арабів без водопроводу та каналізації.


Частина міста під назвою "Східний Єрусалим" належала Йорданії до війни 1967 року. Так само як гора Скопус та Олеонська гора.


Таким чином, "Східний Єрусалим" має арабський характер.


"Арабська за характером" можна неправильно зрозуміти. Оскільки арабський персонаж розуміється неправильно, принаймні більшістю з нас, західних арабів, у західній свідомості він залишається останнім справжнім варваром-екзотиком. Шейхи з чотирма дружинами, із законами Шаріату, сумнівною мораллю та поганими зубами. Втікачі торговці, які продадуть вам «справжній старовинний килим» і спитають за свою дочку на два піастри дорожче. Погані хлопці, які мучать добрих хлопців у кіно і не замишляють нічого доброго з того дня, як помер Рудольф Валентино. Терористи іміджу не допомогли. Фактично вони навіть стали іміджем. І це досить безглуздо.


Усі араби не більш жорстокі терористи, ніж усі араби шейхи. Якщо мені потрібно зробити узагальнення про арабів - а загалом я ненавиджу узагальнення - я б сказав, що у них чудовий склад розуму, широкий гумор, чудові манери та дружелюбність, яке часто межує із надмірним.


Американська колонія знаходиться у Східному Єрусалимі. Колись це був палац паші. Позолочена плиткова баня для задоволень. Тепер кімнати коштують двадцять доларів на день. Величезні кімнати зі стельовими балками та східними візерунками на стінах.


Я зареєструвався, як Маккензі зі Світу, і вийшов на залитий сонцем подвір'я пообідати. Їжа французька, а також близькосхідна. Я замовив французьку їжу та ізраїльське вино. Було пізно до обіду, і більшість кахельних столів були порожні. Через грядку квітучої герані закидали камінням чотирьох місцевих бізнесменів. Поруч зі мною засмагла, дорога на вигляд пара дивилася на срібний кавник для еспресо, чекаючи, поки кава почорніє на свій смак. Чоловік зітхнув. Він не хотів, щоб його примушували чекати.


Підійшло моє вино, і чоловік витягнув шию, щоб побачити етикетку. Я дозволив йому спробувати. Я подумав, що якщо я йому скажу, наступні півгодини ми будемо робити проби вина. Потім він захоче поговорити про ресторани у Франції та кращого виробника сорочок на Севілл-Роу. Тож я дозволив йому випити.


Він прочистив горло. «Вибачте, - сказав він. Американець. "Мені просто цікаво ..."


"Мікве Ісраель".


"Прошу вибачення?"


"Вино." Я розкрутив пляшку. "Мікве Ісраель".


"Ой." Він прочитав етикетку. "Мікве Ісраель".


Він був одягнений у костюм вартістю шістсот доларів – коричневий костюм, смаглява сорочка, смаглява шкіра та коричневе волосся. Те, що можна назвати відчутним успіхом. Жінка поруч із ним завершила образ. Блондинка Грейс Келлі з блідо-блакитного шовку.


"Я подумала раніше, що ти виглядаєш знайомим". Вона говорила мелодіями. Акцент, французька. "Але тепер я знаю, кого ви мені нагадуєте". Погляд був фліртуючим. Класно, але спекотно. Вона звернулася до реклами лосьйону для засмаги. "Хто ти думаєш, Бобе?"


Боб мовчав. Моя їжа прибула. Вона нахилилася до офіціанта і взяла мене за руку. "Омар Шаріф!" Офіціант підморгнув мені і пішов. Вона нахилилася вперед. "Ви не ... чи не так?"


«Омар Шаріф. Ее. Вибач». Я загасив сигарету і взявся за ланч. Боб дивився на мої цигарки. За хвилину він попросить показати пачку. Він прочистив горло.


Я Боб Ламотт. А це Жаклін Рейн».


Я здався. "Маккензі". Ми всі потиснули один одному руки.


"Ви тут у відпустці?" - спитав Боб.


Я сказав, що працюю у World Magazine. Я так часто казав це, що починав вірити у це.


Він сказав мені, що працював у Fresco Oil. Я сказав «Ой» і продовжив їсти. Чи не "Ой?" Просто "Ой". Його не мало лякати.


"Як пиріг із заварним кремом?"


"Хм?"


Він показав на мою тарілку. "Кіш. Як це?"


"Відмінно."


«Не такий гарний, як у мадам Діт, тримаю парі. Ви колись були у мадам Діт у Парижі? Найкращий пиріг із заварним кремом у світі, без винятків».


"Я запам'ятаю це"


"Ти тут один?"


«Ммм. Ага».


"Добре," сказала Жаклін. «У такому разі, можливо…» Погляд, який вона кинула на Боба, читався як карти телесуфлера. Боб зрозумів його репліку.


"О так. Може, ти хочеш квиток на концерт сьогодні ввечері? У мене зустріч, ділова зустріч, і, ну, Жаклін хоче сюди піти, але їй, ну, досить незручно йти одній. Так що ЕЕЕ. ... »


Жаклін довго і повільно дивилася на мене. Погляд «чому-я-кішка-проти-чого-він-не-знає-не-нашкодить». Її очі були зеленими та посипаними золотом.


Я сказав: «Господи, вибач, але маю інші плани».


Такі люди, як Ламотт, змушують мене говорити щось на кшталт «чорт забирай». А такі жінки як Жаклін шкідливі для душі. Ви можете почути, як їхні колеса клацають, коли вони планують зачепити вас, але тонкий аромат, шовковисте волосся, легка рука на вашій руці, потім вислизає… і наступне, що ви знаєте, ви стрибнули на гачок. І наступне, що ви знаєте після цього ви знову в океані.


"Може бути в іншій раз?" Вони сказали це разом, а потім обоє засміялися.


"Можливо", - сказав я, поки вони сміялися.


Я зажадав чек, заплатив та пішов.


* * *


Є турецькі лазні та є турецькі лазні.


А ще є Shanda.


Автентичні турецькі та автентичні лазні. Жодної нісенітниці. Вибирайте - паровий нагрівання або сухий жар, гарячий басейн, холодний басейн або середньо-теплий. Шанда розміщується в іншому колишньому палаці. Вітражі, мозаїчна підлога, високі позолочені купальні стелі.


І ким, в ім'я Аллаха, був Хаїм? Хаїм міг тут працювати чи просто стирчати. Хаїм міг прийти хоч раз, щоб зустрітися з Робі. Хаїма тут взагалі не могло бути. Або Робі теж. Може, він просто знайшов сірникову коробку. Вибачте, міс, у вас є світло? Звісно. Тут. Все в порядку. Тримати їх.


Я підійшов до столу. Пошарпаний письмовий стіл у стилі офісу 1910 посеред вестибюлю в стилі паші. На табличці було написано: "Прийом IL 5. $1,15". Я заплатив касиру. Він був схожий на мої спогади про С.З. Сакелл - індичка з олійними кульками в окулярах.


Я склав здачу і подумав хвилину.


"Так?" він сказав англійською, "так у чому справа?"


Я сказав: "Я виглядаю так, ніби щось трапилося?"


«Ви колись бачили, щоб у когось нічого не сталося? Усі мають щось своє. То чому ж ви різні?


Я посміхнувся. "Я не."


Він знизав плечима. "Так?"


То чому не. Я сказав: "Хаймо тут?"


Він сказав: "Хаймо хто?"


"Я не знаю. Хто в тебе?


Він похитав підборіддям. "Тут немає Хаїма". Він схилив голову. "То чому ти питаєш?"


«Хтось сказав мені запитати Хаїма».


Він знову похитав підборіддям. "Тут немає Хаїма".


"Добре. Добре. Де шафка?"


"Якщо ви сказали, що вас послав Хаїм, це щось інше".


"Що небудь ще?"


«Якщо ви сказали, що вас послав Хаїм, я дзвоню босові. Якщо я дзвоню босові, ви отримаєте особливе звернення».


Я почухав у потилиці. "Не могли б ви подзвонити босу?"


«Зателефонувавши босові, я був би щасливий і втішений. Є лише одна проблема. Хаїм тебе не надіслав».


«Послухайте, припустимо, ми розпочнемо спочатку. Добрий день. Хороший день. Мене послав Хаїм».


Він усміхнувся. "Так?"


Я посміхнувся. "Так. Ви подзвоните босу?"


«Якби я зателефонував босові, я був би щасливий і щасливий. Є лише одна проблема. Боса тут немає»


Я заплющив очі.


Він сказав: Розкажи, що ти йдеш у лазню. Я надішлю боса пізніше ".


* * *


Набір для парилки був у Фелліні. Круглий і високий, як невеликий Колізей, оточений круглими білими кам'яними плитами, які, як трибуни, піднімалися до високої стелі з кольорового скла. З парою це було схоже на сон сюрреаліста про Помпея. Тіла, що розкинулися на кам'яних сходах, з'явилися в повітрі, але саме вчасно, щоб запобігти зіткненню. Видимість була майже нульова.


Я знайшов шафку і взяв напрокат великий рушник із перським малюнком і волокнистий скребок, який вони називають мочалкою. Я не знав, як бос міг знайти мене. Я навіть не міг стати на ноги.


Я заліз на плиту приблизно на висоті двадцяти футів. Піднімається пара. Було добре та жарко. Я думав, що зможу вилікувати вм'ятини від попередньої ночі. Розслабити хворі м'язи. Я заплющив очі. Може, Джексон Робі прийшов просто розслабитися. Може, він прийшов за парою, у басейн і за спеціальним лікуванням, яке послав мене Хаїм.


Я мусив визнати, що звернення було особливим. Десь із помпейських туманів швидко прилетіла пара рук. Вони схопили мене молотком і вирвали з рівноваги. Було так страшенно жарко, що я його не бачив. Але я знаю, як зняти удар із молотка. Я можу це зробити, як то кажуть, заклавши руки за спину.


Я відповів ударом по дзюдо, і хлопець відлетів від мене знову і знову і зник у клубах пари.


Недовго.


Він ударив мене прикладом по ребрах (вам потрібен радар, щоб боротися там), і я послизнувся на камені. Рушник полетів, і я був голим, а потім він знову попрямував на мене, велика безлика крапля, починаючи пірнати бомбою, щоб убити.


Я почекав, поки друга нога відірветься від землі і перевернеться! Я скотився на сходинку нижче, і його тіло врізалося в пустий камінь. Я був на ньому, перш ніж він встиг сказати «уф»! Я вдарив його по горлу стороною руки, але він заблокував мене рукою завтовшки зі стовбуром дерева. Він був побудований, як Кінг-Конг, і погляд на його обличчя не змінив мою думку. Ми займалися практично індійською боротьбою, поки він не крекнув, і не здригнувся, і ми обидва перекочувалися знову і знову, і раптово я впав на сходинку,


а він ударився головою об камінь.


Приблизно тоді я міг користуватися допомогою Вільгельміни. Але, звичайно, я не брав свій Люгер у парилку, але я взяв Х'юго, свій вірний стилет. На жаль, я сховав його за пояс рушника, і він полетів, коли рушник полетів, і я десь втратив його в цій парі.


Але, як хтось сказав, шукай і знайдеш. Я відчув, як щось гостре поколює мою спину. У цьому блокбастері мене прибивали, як муху, і я намагався зробити з голови рубану печінку, а мій власний ніж почав колоти мене в спину.


Я отримав достатньо важелів, щоб зробити хід. Я схопився за сходинку наді мною і відштовхнув, і ми обидва перекочувалися сюди-туди, вниз - і тепер у мене був стилет. Але тепер у нього була моя рука з ножем, і ми знову перекинулися, штовхаючи ножа, тільки тепер він був зверху і притискав мої руки. Я підняв коліно, і його очі почали витріщатися, і ми знову підійшли до нього. Я почув, як щось хруснуло, його дихання стало свистячим, а рука розслабилася. Я наближався і зрозумів, що штовхаю ножа в труп.


Я повільно підвівся, дивлячись на нападника. Його шия зламалася об кут сходинки, а голова звисала з краю. Я встав, важко дихаючи. Його тіло звалилося. Він почав котитися. Зверху і вниз через трибуни білих кам'яних сходів, вниз через пекельні хмари пара.


Я обійшов ротонду і спустився сходами. Я був наполовину за дверима, коли почув, як хтось сказав: Як ви думаєте, про що був цей шум?


Його товариш відповів: Який шум?


Я вирішив відвідати боса. Я вдягся і попрямував до дверей з написом «Директор». Його секретар сказала мені, що його нема. Я пройшов повз її стіл і її протести і відчинив двері до кабінету боса. Його не було. Секретарка стояла в мене під ліктем; пухка, косоока жінка середнього віку, її руки були схрещені на грудях. "Є якесь повідомлення?" вона сказала. Саркастичний.


"Ага", - сказав я. «Скажи йому, що тут був Хаїм. І я востаннє рекомендую його місце».


Я зупинився біля приймальні.


«Хаїм багато друзів надіслав?»


«Не-а, – сказав він. «Перший – це ти. Бос сказав мені лише два дні тому. «Будьте уважні, коли хтось каже, що Хаїм».


Два дні тому. Він почав створювати свою власну землю смислу.


Може бути.


"Так?" він спитав мене. "Щось трапилося?"


"Ні", - повільно сказав я. "Все в порядку. Просто гаразд».


Дев'ятий розділ.


Kopel Rent-A-Car мені не допоміг. І Avis також. У Hertz мені пощастило. Так, містер Робі орендував машину. Двадцять п'ятого. О сьомій ранку. Він спеціально замовив Ленд Ровер. Дзвонив напередодні, щоб зарезервувати.


"А коли він його повернув?"


Вона провела пальцями за поданою квитанцією. Негарна дівчина з поганою шкірою. Вона обдарувала мене усмішкою, схожою на найману. "Двадцять сьомого. Об одинадцятій тридцять».


Через двадцять хвилин він телеграфував AX. За годину після цього він помер у провулку.


Вона почала закривати ящик для файлів.


"Ви можете сказати мені ще щось?"


Табличка на прилавку говорила, що її звати міс Мангель.


"Чи можете сказати мені, скільки миль він провів на Ровері?"


Вона шпурнула свої сливові нігті у формі списа назад через літеру «Р», поки не підійшла до Робі. "П'ятсот сорок кілометрів, сер".


Я кладу на прилавок купюру п'ятдесят фунтів. "Що це, що навіщо?" – підозріло запитала вона.


«Це тому, що ви ніколи не чули про містера Робі, і тут ніхто не питав про нього».


"Про кого?" - Сказала вона і взяла купюру.


Я взяв карту зі стійки та пішов.


Був захід сонця, і я просто катався деякий час, намагаючись розслабити свій розум і підготуватися до наступного серйозного нападу роздумів. Місто було кольором рожевого золота, як гігантський браслет, кинутий між пагорбами. Дзвонили церковні дзвони, а з позолочених мінаретів лунав голос муедзіна в країні. Ла ілаха ілла Аллах. Мусульманський заклик до молитви.


Саме місто було схоже на свого роду молитву. Арабські жінки, екзотичні у вуалях, що балансують на кошиках на своїх намистах, що зливаються з туристами в обрізаних джинсах і православними священиками у своєму довгому чорному одязі і з довгим чорним волоссям, і чоловіки в окупаціях по дорозі в мечеть і хасидів. Євреї йдуть до Стіни. Я запитував, чи зможе колись місто, назване Богом з трьома іменами, блиснути з неба в дзеркало і сказати: «Послухайте, хлопці, так і має бути. Усі живуть разом у світі». Шалом-Алейхем, Салам-Алейкум. Мир вам.


Я повернувся до своєї кімнати і замовив горілку, потім налив гарячої води в


ванну і взяв горілку у ванну. За винятком місця на потилиці, де мені було боляче розчісувати волосся, моє тіло забуло день. Не прощаючи, просто забуваючи.


Телефон задзвонив. Я застогнав. У моїй роботі немає такої речі, як опоссумська розкіш, що дозволяє телефонувати або дзвонити в двері. Або хтось хоче тебе дістати, або хтось хоче тебе дістати. І ніколи не знаєш, що, доки не відповиш.


Я вилаявся і виліз із ванни, капаючи на телефон, залишаючи сліди від ніг на східному килимі.


"Маккензі?"


Беньямін. Я сказав йому зачекати. Я сказав, що з'їв ванільне морозиво. Я хотів це отримати. Я думав, він тане. Код коміксу: Можливо, нас прослуховують. Я, звичайно, перевірив кімнату, але за телефоном комутатора можна стежити звідки завгодно. І хтось у Єрусалимі переслідував мене. Я поклав слухавку і нарахував двадцять, і коли я підняв слухавку, він сказав, що треба йти; його дверний дзвінок дзвонив. Я сказав, що передзвоню йому. Сказав дзвонити о десятій.


Я подумував повернутися у ванну, але це все одно, що розігрівати тости – роботи більше, ніж того варте. Я взяв рушник, свій напій та карту і розтягнувся на великому двоспальному ліжку.


Робі проїхав 540 кілометрів туди й назад. Двісті сімдесят в один бік. Починаючи з Єрусалиму. Я перевірив масштаб внизу карти. Сорок кілометрів до дюйма. Я відміряв шість дюймів і накреслив коло навколо Єрусалиму; 270 кілометрів у кожну сторону. Загалом близько 168 миль.


Коло йшло північ і охоплював більшу частину Лівану; схід-північний схід, він в'їхав до Сирії; Рухаючись на південний схід, він захопив більшу частину Йорданії та п'ятдесятимильний шматок Саудівської Аравії. На півдні він покрив половину Синаю і на південному заході приземлився на ґанку Порт-Саїда.


Десь у цьому колі Робі знайшов Шайтана.


Десь у цьому колі я знайду Шайтана.


Десь на рівнині з помаранчевим пилом.


Насамперед. Йорданія – ворожа територія для командос, а Єгипет швидко стає ненадійним. Синайський півострів - гарне місце, щоб сховатися, але він сповнений ізраїльтян і спостерігачів ООН, а також єгиптян Садата, яким стає досить комфортно зі Сполученими Штатами. Позначте це як «можливо», але не як перший варіант. Не було й Аравії, яка залишила частину Сирії та більшу частину Лівану, країни з великим палестинським контингентом. Сирія, армія якої ще боролася з Ізраїлем, все ще сподівається закріпитися, незважаючи на мирні переговори. Ліван, відома база спецназівців.


Отже, фігура Шайтана була у Лівані чи Сирії.


Але чи залишилися вони там, де були, коли їх знайшов Робі? Чи вони вирішили, що вони в достатній безпеці просто залишитися на місці після вбивства?


Ліван або Сирія. Робі дзвонив у Дамаск, Бейрут, Сирію та Ліван.


Потім у моїй голові почали з'являтися чутки.


Можливо, Беньямін відстежив дзвінки.


Може, він мав чудову інформацію.


Може, мені варто одягнутися та піти пообідати.


* * *


Ресторан називався «Арабські лицарі», стіни та стеля були вкриті тканиною; пурпуровий, червоний, жовтий та запаморочливий. Гігантська пташина клітка заповнювала центр кімнати, і пурпурно-червоно-жовтий птах злісно дивився на відвідувачів при свічках.


Я взяв стіл і замовив горілку та страву з баранини, горіхів, нуту, рису, спецій та кунжуту. Я сказав: "Я хочу відкрити насіння кунжуту". Офіціант люб'язно вклонився і позадкував.


За кілька хвилин він повернувся з напоєм, а за кілька хвилин повернувся з Жаклін Рейн.


"Я думала, це ти в кутку. Ти хочеш побути один, або ...


Ми зупинилися на "або", і вона сіла. Вона була одягнена в Париж, і від неї пахло Парижем, і світле волосся було зібране на її голові і падало маленькими завитками на шию. Діаманти лукаво виблискували у неї у вухах, а щось ще лукаво блищало в її очах.


Вона опустила їх і сказала: "Я тобі не подобаюся, так?"


Я сказав: Я вас не знаю.


Вона трохи грубо засміялася. "Чи є вислів" благати поставити запитання? »Я думаю, ви щойно поставили це питання. Я ставлю його знову. Чому я вам не подобаюсь?


"Чому ти хочеш, щоб я це зробив?"


Вона підібгала червоні губи і схилила голову. «Для чоловіка настільки привабливого, що це досить наївно»,


"Для такої привабливої жінки, - я намагався прочитати ці блиски в її очах, - тобі не потрібно ганятися за чоловіками, яким ти не подобаєшся".


Вона кивнула й усміхнулася. «Туше. А тепер - ти купиш мені випити чи відправиш мене додому спати без вечері?


Я показав офіціанту та замовив


червоний їй випити. Вона дивилася на птаха. «Я сподівалася, що ми зможемо бути добрими один з одним. Я сподівалася ... »- її голос завмер і замовк.


"Ви сподівалися?"


Вона показала мені свої зелено-золоті очі. «Я сподівався, що ти візьмеш мене з собою, коли підеш. Далі звідси».


"Від кого?"


Вона обдулася і провела пальцем по ній. "Мені не подобається те, що він зі мною робить". Я подивився на блискучі на її вухах діаманти і подумав, що йому подобається те, що вона з ним робить. Вона відзначила мій погляд. "О так. Є гроші. Грошей багато. Але гроші, на мою думку, це ще не все. Є ніжність і хоробрість… і…» - вона подивилася на мене довгим поглядом, що тане. "І багато багато іншого". Вона розплющила губи.


Візьми та роздрукуй. Це була погана сцена із поганого фільму. Вона мала клас, але вона не могла грати. І хоча я визнаю, що був хоробрим і ніжним, і виглядав як Омар Шаріф і таке інше, все, що сяяло в її очах, не було любов'ю. Це навіть не було гарною чистою пожадливістю. Це було ще щось, але я не міг його прочитати.


Я похитав головою. «Не той петсі. Але не здавайся. Як щодо того високого хлопця? Я вказав на гарного арабського офіціанта. "Грошей не так багато, але тримаю парі, що у нього їх набагато більше".


Вона поставила склянку і різко встала. В її очах стояли сльози. Справжні сльози. «Мені дуже шкода, – сказала вона. «Я виставила себе дурницею. Я думала – неважливо, що я думала». Справжні сльози справді текли її обличчям, і вона витирала їх тремтячими пальцями. «Просто я… я в такому розпачі, я-о!» Вона здригнулася. «На добраніч, містере Картер».


Вона обернулася і наполовину вибігла з кімнати. Я сидів здивований. Я не очікував такого кінця.


Я також не сказав їй, що мене звуть Картер.


Я допив кави до десятої, підійшов до телефонної будки і зателефонував Беньяміну.


"Хтось заводить спеку, га?"


Як відповідь я розповів йому історію у парній.


"Цікаво."


"Чи не так? Як ти вважаєш, у тебе є час, щоб перевірити це місце? Особливо боса? Хаїм, я вважаю, був лише підказкою».


"Хаїм означає життя".


"Так я знаю. Моє життя забирає мене в безліч дивних місць».


Пауза. Я чув, як він чиркнув сірником і затягнувся цигаркою. "Як ви думаєте, що Робі робив із сірниковою коробкою?"


Я сказав: Давай, Девіде. Що це? Перевірка інтелекту першому курсі? Сірникова коробка була рослиною тільки для моїх очей. Хтось поклав його в багаж Робі, знаючи, що хтось подібний до мене знайде його. І простежити його. Що я Найбільше в цій ідеї мені не подобається те, що все, що я зараз знайду, може бути рослиною”.


Він посміявся. "Відмінно."


"Хм?"


«На тесті. Або принаймні я прийшов до того ж відповіді. Що ще, чим ви хотіли б поділитися?»


"В даний момент немає. Але ти дзвонив мені».


«Телефонні дзвінки Робі. Я простежив номери.


Я дістав книгу та олівець. "Говори."


«Номер у Бейруті – це готель «Фокс». Робі дзвонив від станції до станції, тому немає жодних записів про те, кому він дзвонив».


"Як щодо Дамаска?"


"Так. Зрозуміло. Телефон, не внесений до списку. Садиба. Теодор Дженс. Що-небудь означати?"


Ой ой. У мене був із собою телефонний рахунок Сари. Я перевірив дати дзвінків Робі. Я грав у покер з Дженсом в Арізоні, коли він, ймовірно, розмовляв з Робі.


Що означало, що?


Що нещасний випадок, внаслідок якого Дженс опинився у тітки Тіллі, було влаштовано. Цей Робі розмовляв із самозванцем Дженса. Що якийсь сторонній проник у AX. І той самий сторонній міг зачепити Робі. Поки що ні…


"Ні я сказав. "Для мене нічого не означає".


"Хочеш, щоб я це перевірив?"


"Я дам вам знати."


Ще одна пауза. "Ви б стали гнилим кібуцником, розумієте?"


"Сенс?"


«Немає духу співробітництва – як Робі».


«Так. Ти правий. У школі я бігав на треку замість того, щоб грати у футбол. І єдине, про що я коли-небудь жалкував, це те, що тобі не дістається чирлідерка на трек. та товаришів за командою”.


"До речі, я послав тобі товариша по команді".


"Що ви надіслали мені?"


"Не хвилюйтеся. То була не моя ідея. Я, як кажуть, підкорявся».


"Вадим?"


«Яструб. Від вашого боса до мого боса. Від мене до вас».


"Якого біса?"


«За те, що поїдете в Сирію - або в Ліван - або ще кудись, про що ви мені не скажете».


"Що змушує вас думати, що я їду?"


"Давай, Картер. Я тільки що відстежив ці числа до Дамаску та Бейрута. І крім того, я не думаю, що


Шайтан ховає п'ятьох американців у центрі Ізраїлю. Раптом ти думаєш, що я йолоп? "


«Раптом мені потрібний приятель? Що це, чорт забирай?»


«Гей, мовчи. Накази є накази. Цей «приятель», якого я послав тобі, арабе. Не зовсім агент, але той, хто вам був корисний. І перш ніж ви відвернете носа, я думаю, вам знадобиться допомога. І араб із паперами. Я надіслав вам їх теж. Спробуйте перебратися через ці кордони як американський журналіст, що недавно з'явився, і ви могли б просто сказати їм, що ви шпигун.


Я зітхнув. "Добре. Я витончений невдаха».


«Як у пеклі. Я чую, як ти гориш».


"Так?"


«Тож це твій хід».


"Добре. Я подзвоню тобі за день чи два. Звідки я не був. Щоб дізнатися, що ти дізнався про ванни Шанда». Я зробив паузу. «Я вірю, що ваш вірний не зовсім агент триматиме вас в курсі про мене».


Він посміявся. "І ти сказав, що був витонченим невдахою".


* * *


Я заплатив за чеком, отримав багато решти та поїхав до готелю «Інтерконтиненталь». Я знайшов телефонну будку і влаштувався у ній.


Насамперед. Обережно. Я повинен був зробити це напередодні ввечері, але я не хотів вмикати будильник.


"Вітання?" Ще одна боса-нова на задньому плані.


«Сара? Це Маккензі».


"Маккензі!" вона сказала. "Я довго думала про тебе".


"У вас є?"


"У мене є."


Вона зробила паузу для відпочинку із двома барами. "Я думаю, що була дурна".


Ще два бари боса-нові.


«Напередодні ввечері, коли ти йшов, я підійшла до вікна і почав дивитися, як ти йдеш. Не має значення чому. У будь-якому разі погана звичка, коли твоє таксі від'їхало, з під'їзної доріжки виїхала машина через дорогу. Чорний Рено, І раптом я зрозуміла, що ця машина стояла там два дні і завжди з кимось була. Два дні – ти мене чуєш, Макензі? "


"Я чую тебе, Сара".


«Машина виїхала після того, як ви поїхали. І її не було».


Ким би вони не були, вони не були тупими. Вони знали, що хтось із AX піде за Робі, і застали його місце, щоб дізнатися, хто. Це означало, що вони не знали, хто я, поки я не поїхав відвідати Сару. Так що вони не знали, що я зустрічався з Юсефом чи бачив Беньяміна.


Може бути.


"Ви бачили хлопця всередині?" Я запитав.


«Їх було двоє. Я бачив тільки водія. Типу Джека Армстронга. Всеамериканський хлопчик».


"Ви маєте на увазі великий і білявий?"


"Чи є інший вид?"


"Так тепер скажи мені, чому все це робить тебе дурною".


Вона знову зупинилася. «Вважаю, все це зробило мене розумним. Дурним я була весь цей час. Тепер я знаю, МакКензі. Щодо роботи Джека. І… і твоєї, мабуть. Я завжди знала, щоправда. Я знала. і я просто не хотіла знати. Це було надто страшно, щоб дійсно знати. Якби я знала, мені б довелося хвилюватися щоразу, коли він виходив із дому». У її голосі звучало гнівне самозвинувачення. Ти розумієш, Маккензі? Було легше турбуватися про «інших жінок» чи себе. Милі маленькі, безпечні маленькі, дівочі турботи».


«Лєгше, Сара».


Вона взяла мої слова та розкрутила їх. "Це було не легко. Нам обом було тяжко». Голос її був гіркий. "О Звичайно. Я ніколи його не турбувала. Я ніколи не ставила йому запитань. Я просто зробила себе героїнею. Бачиш, як я не ставлю тобі запитання? » А іноді я просто поверталася. Нирнула в тишу. О, це мало зробити його дуже щасливим». Мій голос був рівним. «Я впевнений, що ви зробили його дуже щасливим. Щодо решти, він зрозумів. Він повинен був. Ви думаєте, що він не знав, через що ви проходите? Ми знаємо, Сара. І те, як ви це грали, просто про єдиний спосіб грати у це”.


Деякий час вона мовчала. Дорога, довга, міжміська тиша.


Я порушив тишу. «Я зателефонував, щоб поставити запитання».


Вона вийшла з трансу, достатньо, щоб розсміятися з себе. "Ви маєте на увазі, що не дзвонили, щоб вислухати мої проблеми?"


"Не турбуйтесь про це. Я радий, що ви розмовляли зі мною. Тепер я хочу поговорити про Теда Дженса».


"Людина зі Світу?"


Я не відповів. Вона сказала повільно, нерішуче, болісно: "Оооо".


"Як він виглядає?"


«Боже мій, я…»


Звідки ти міг знати? Давай. Розкажи мені. Як він виглядав".


«Ну, пісочне волосся, блакитні очі. Він мав досить сильну засмагу».


"Висота?"


«Середньої, середньої статури».


Поки що вона описувала Теда Дженса.


"Що небудь ще?"


«Ммм… гарний, я сказав би. І добре одягнений».


"Він показав вам якесь посвідчення особи?"


«Так. Прес-картка із журналу World Magazine».


World Magazine хіба


прикриття Джинсу.


Я зітхнув. «Він ставив вам якісь питання? І ви йому відповідали?


«Ну, він питав те саме, що й ти. По іншому. Але в основному він хотів знати, що я знаю про роботу Джека та його друзів. І я сказав йому правду. Те, що я сказав тобі. Цього я не знала. будь-що."


Я сказав їй бути обережним, але не втрачати сон. Я сумнівався, що вони більше її турбуватимуть. Вона виконала свою функцію – зв'язок зі мною.


У мене закінчувалися решти, і мені потрібно було зробити ще один дзвінок.


Я побажав Сарі Лаві на добраніч.


Я нагодував автомату ще кілька монет і набрав номер Жака Келлі вдома в Бейруті. Жак Келлі описує Жака Келлі. Дикий француз-ірландець. Бельмондо наслідує Ерролу Флінну. Келлі теж був нашою людиною у Бейруті.


Він теж був у ліжку, коли я зателефонував. Судячи з невиразності в його голосі, я не заважав ні гарному нічному сну, ні Late Show у Лівані.


Я сказав, що зроблю це швидко і дуже постарався. Я попросив його зайти до «Фоксу Бейрута», щоб отримати список гостей на ті дні, коли дзвонив Робі. Я також сказав йому, що Тед Дженс має двійника. Я сказав йому передати цю новину по телеграфу Хоуку і переконатися, що хтось не оминув Дамаск. AX послав би заміну Дженсу, але я не ризикував, довіряючи заміну. Ні, якщо я не знав, хто він, а я не знав.


"Як щодо самого Дженса?" він порадив. «Можливо, нам варто провести про нього передісторію. З'ясувати, чи на носі його човна тече вода».


«Так. Це таке. І скажи Хоуку, що я пропоную йому використати Міллі Барнс».


"Що?"


«Міллі Барнс. Дівчина, яка зможе ставити запитання Дженсу».


Келлі зробила каламбур, який не варто повторювати.


Я поклав люльку і сів у будку. Я зрозумів, що був злий. Я закурив цигарку і в гніві затягнувся. Раптом я почав сміятися. За два дні мене обдурили, спіймали, двічі побили, переслідували, більш ніж ймовірно прослуховували, і загалом я служив телефонною станцією для вхідних та вихідних поганих новин. Але що мене зрештою розлютило?


Секс-каламбур Келлі про Міллі.


Спробуйте це зрозуміти.


Десятий розділ.


Ісламська культура.


14:00 завтра у бальній залі


Запрошений лектор: д-р Джаміль Раад


"Ваша решта?"


Я подивився вниз із вивіски і знову на дівчину за прилавком цигарок. Вона вручила мені монету п'ятдесят агорот і мою пачку ексцентричних сигарет. Тільки на Близькому Сході та в деяких частинах Парижа мою божевільну марку із золотими наконечниками продають на звичайних тютюнових прилавках готелів. Я міг би уникнути золотого наконечника. До мене звертаються не лише матрони середнього віку в дизайнерському одязі та молоді дівчата-хіпі з нафарбованими у зелений колір нігтями («Де ви взяли ці милі/класні цигарки?»), але й мені потрібно дивитися, що я роблю з недопалками. . Вони читаються як табличка з написом "Картер був тут".


Я зупинився на столі, щоб перевірити повідомлення. Клерк захихотів. Він продовжував дивитись на мене сором'язливо і розуміюче. Коли я попросив, щоб мене розбудили о сьомій ранку, щоб «швидше почати», ви, можливо, подумали б, що я Роберт Бенчлі, який зриває одну з найкращих сцен. Я почухав у потилиці і подзвонив у ліфт.


Ліфтер теж був у піднесеному настрої. Я позіхнув і сказав: «Не можу дочекатися, щоб лягти спати», і вимірник хихикання зареєстрував жирну тисячу.


Я перевірив свої двері, перш ніж використовувати ключ, і - хо-хо - двері відчинилися, поки мене не було. Хтось зачепився за мою спеціальну приманку дверей і за моєю спиною зайшов у гості.


Мій відвідувач досі відвідував мене?


Я витяг пістолет, клацнув запобіжником і відчинив двері з достатньою силою, щоб розбити всіх, хто ховається за нею.


Вона ахнула і піднялася з ліжка.


Я ввімкнув світло.


Танцівниця живота?


Так, танцівниця живота.


«Якщо ви не зачините двері, я застуджуся». Вона посміхалася. Ні, сміюся. На мене. Її чорне волосся розтріпалося. Я все ще стояв у дверях із пістолетом. Я зачинив двері. Я глянув на пістолет, потім на дівчину. Вона не була озброєна. За винятком цього тіла. І це волосся. І ці очі.


Я зустрівся з нею поглядом. «У мене вже була моя битва за день, тому якщо ви плануєте підставити мене, ви занадто пізно».


Вона подивилася на мене зі щирим подивом. "Я не розумію цього ..." налаштування "?"


Я відклав пістолет і підійшов до ліжка. Я сів. "Я теж. Тож, припустимо, ти мені скажеш». Вона прикривала себе ковдрою, виглядаючи зляканою та збентеженою. Великі топазові очі сканують моє обличчя.


Я провів рукою по обличчю. "Ви працюєте на Бнай Мегіддо, чи не так?"


"Ні. Що змушує тебе говорити?"


Я зітхнув. «Пляска в щелепу, удар у гомілку і пояс у животі – ось лише деякі з них. Припустимо, ми почнемо все спочатку. На кого ви працюєте та чому ви тут? І я краще за вас попереджу. У мене також була моя Вільгельміна. Сьогоднішній вампір, тож не намагайся спокусити мене своїм ніжним молодим тілом».


Вона кинула на мене довгий цікавий погляд; голова набік, гриз довгий ніготь. «Ти багато кажеш, – повільно сказала вона. А потім ще одна посмішка, весела, вмовляюча.


Я встав. "Добре. Вгору!" Я плескав у долоні. "Lickety-split. В одяг. Геть за двері. Геть!"


Вона потягла покривало вище і посміхнулася ширше. «Я гадаю, ти не розумієш. Хіба Девід не сказав тобі чекати на мене?


"Дейвід?"


"Беньямін".


Склавши це разом, ви отримаєте Девіда Беньяміна. Девід - Я-посилаю-тебе-товариша по команді - Беньямін.


Товариш за командою, чорт. Це була чирлідерка.


Я вивчав її. "Я думаю, тобі краще довести це".


Вона знизала плечима. "Звісно." І встала.


Чи не гола. На ній була сукня з глибоким вирізом. Бірюзово-блакитний. Забудьте про сукню. Тіло… милий Господь!


"Тут." Вона простягала мені конверт. Записка від Беньяміна. Вона стояла на відстані не більше шести дюймів. Моя кров продовжувала текти їй назустріч. Я взяв листа. Перша частина була тим, що він сказав мені телефоном. І решта:


Ви, безперечно, пам'ятаєте міс Калуд, нашого таємного агента в Ель-Джаззарі (чи, краще сказати, нашого «розкритого агента»?). Вона сказала мені, що вже надала вам допомогу. Ваш стіл у клубі був встановлений на люку, і після того, як ви проковтнули останній шматок їжі, підлога планувала проковтнути вас.


Ось чому вона дала мені сигнал втекти. Я глянув на жінку переді мною і посміхнувся. "Якщо ви хочете передумати пропонувати своє тіло ..."


Вона раптом обурилась. Вона повернулася в моє ліжко, залізла під ковдру, але все ще виглядала обуреною. «Містер Картер, - сказала вона, і я відразу зрозуміла, що пропозиція скасована, - я тут вдаю місіс МакКензі, бо це мої накази. Я приймаю ці накази, тому що як арабка зневажаю тих, що терористи. І тому, що я хочу, як жінка, бути вільною від тиранії вуалі та пурди. Це мої причини. Лише політичні. Ви люб'язно збережете наші відносини політичними”.


Вона збила подушки і натягла ковдру. "А тепер, - сказала вона, - я хочу спати". Вона заплющила очі і знову розплющила їх. Вимкніть світло, будь ласка, на виході.


Я надав їй вигляду, який залишаю для марсіан та деяких маловідомих кубістських картин. «Я думаю, – повільно сказав я, – нам краще взяти це ще раз. Це моя кімната. А та, на якій ви лежите, моє ліжко, місіс Маккензі. І навіть якби я міг зняти іншу кімнату, вона не була б моєю». Виглядає правильно, місіс Маккензі, з погляду нашого прикриття, місіс Маккензі, якщо я перейду вгору і вибіжу на таке блюдо, як ви».


Вона сіла, сперлася на лікоть і подумала: «Ну… ти маєш рацію». Вона кинула подушку на підлогу і почала знімати ковдру з ліжка.


Я відкинув подушку. «Хоч би як ми це зіграли, це буде підліток, але я проклятий, якщо проведу ніч на підлозі». Я поспішно почав послаблювати краватку. Вона подивилася на мене широко розплющеними очима і виглядала молодо. «Я… я попереджаю вас, – сказала вона, намагаючись зберегти тон попередження, – я… я не буду… я не…» і, нарешті, вона пробурмотіла: «Я незаймана».


Моя рука завмерла на вузлі краватки. Справа в тому, що я їй повірив. Двадцятип'ятирічна, соковита, сексуальна, танцююча танець живота, шпигунка ... незаймана.


Я залишив спідню білизну і вимкнув бій. Я сів на ліжко і закурив. "Як ваше ім'я?" – м'яко спитав я її.


"Лейла", - сказала вона.


«Добре, Лейло. Ми зберігатимемо наші відносини суворо політичними».


Я заліз під ковдру і швидко глянув на неї. Вона стояла до мене спиною, а очі були заплющені.


Політика робить дивних товаришів по ліжку.


Одинадцятий розділ.


Це було майже, але ще не зовсім розвиднілося. У вестибюлі готелю все ще горіло світло, і у нічного клерка був вираз важкого дня та ночі. Супроводжуючий у темно-зеленому комбінезоні водив пилососом по килимку. Його гул луною пролунав по порожньому холу. Виправлення: не зовсім пустий хол.


У нього було обличчя, як у плаката із призовом до армії. Усі світловолосі, блакитноокі, молоді та круті. Дорогий американський костюм. Але трохи комкуватий під пахвою. Приблизно де висить кобура. І трохи прохолодно довкола очей. І що саме він робив у холі, читаючи газету о п'ятій ранку. Богиня-дівина була в моєму ліжку, а не в його.


Я знав, хто він такий. Джек Армстронг, а


Американський символ.


Все, що я мав на увазі, коли виходив із кімнати, - це прогулянка навколо кварталу від безсоння. Тепер вирішив взяти машину – і подивитися у дзеркало заднього виду.


І, звичайно, чорний Renault. Він виїхав з місця навпроти готелю. Все, що я отримав, це швидке враження про його зовнішність. Темноволосий і здоровенний. Але й на араба він не був схожим. Ким були всі ці парубки? І до чого тут Аль-Шайтан?


Я звернув праворуч на Хайєсод-стріт.


Renault повернув праворуч на вулицю Хайєсод.


Чому вони раптово переслідували мене зараз? Ніхто не переслідував мене дорогою з Тель-Авіва. А вчора дорога позаду мене була вільною. То чому саме зараз?


Бо й досі вони знали, куди я йду. Американська колонія Ванни Шанда. Вони дуже переконалися, що я піду в Шандські ванни, і вирішили, що звідти я поїду в морг. Тепер вони не знали чого чекати. Тож на мені була тінь.


Чи на мені був убивця?


Я повернувся. Він знову обернувся.


Я зупинився в дальньому кінці Рембон-стріт, звідки відкривався краєвид на все ще спляче місто. Я залишив двигун працювати і витяг пістолет.


«Рено» проїхав повз.


Чи не вбивця.


Не обов'язково.


З Аґрон-стріт під'їхала машина. Молоді закохані приходять помилуватися сходом сонця.


Ймовірно, настав час залишити Єрусалим.


Якби контакт Робі все ще був тут (якби у Робі був контакт тут із самого початку), хлопець побачив би тіні і уникав мене, як чуми. Тінь тіні? Не варто турбуватися. Це були типові дрібні найманці. Шанда? Шин Бет перевірить це. Але, швидше за все, це була другорядна змова. Я шукав арабських терористів. А я поки що навіть араба не бачив.


Настав час було залишити Єрусалим.


Я знав, куди хочу піти.


Питання було, чи знали тіні?


Я закурив сигарету, увімкнув музику і дозволив сонцю світити мені в обличчя через вікно. Я заплющив очі.


І Жаклін Рейн танцювала у мене в голові.


Куди вписалася Жаклін Рейн?


* * *


Я використав шматок ацетату і заклав замок.


Вона не спала.


Вираз її обличчя, коли я відчинив двері, був парадоксом безтурботного жаху. Коли вона побачила, що це я, вона зітхнула і відкинулася на подушки.


Я сказав: Ти хотів поговорити.


Вона сказала: "О, слава Богу".


Я скинула з стільця мереживний пеньюар і сіла. Жаклін приклала палець до губ. "Обережно, - прошепотіла вона, - Боб - він залишається в кімнаті навпроти".


Я сказав їй, що знаю, що перевіряв, чи вони не зареєстровані разом. Вона попросила цигарку. Я покинув їй рюкзак. Вона прибрала світле волосся з обличчя, її рука трохи тремтіла. Обличчя трохи опухле.


Вона задула сірник. "Ти візьмеш мене з собою?"


"Я в цьому сумніваюся", - сказав я. "Але ви можете спробувати переконати мене".


Вона зустрілася зі мною поглядом і злегка нахилилася вперед, її груди виступили з-під зеленої мереживної сукні.


"З логікою", - додав я. «Отже поверни свою симпатичну скриньку на місце».


Вона задерла ковдру і криво всміхнулася. "Ти всім серцем".


«Я весь у вухах. Ти хочеш поговорити - чи ти хочеш, щоб я пішов?


Вона подивилася на мене і зітхнула. "З чого мені почати?"


"Хто такий Ламотт?"


"Я ... я не знаю".


«Поки що, Жаклін. Було приємно побалакати».


"Ні!" – різко сказала вона. "Я не знаю. Я знаю лише те, ким він себе називає».


"Як довго ти знаєш його?"


"Близько двох місяців".


"Добре. Я куплю це. Де ти познайомився?"


"У Дамаску".


"Як?"


"На вечірці."


"Чий будинок?"


«Не в хаті. У ресторані"


"Приватна вечірка чи ділова вечірка?"


"Я не розумію".


"Приватна вечірка чи ділова вечірка?"


«Я не розумію, чому ви питаєте ці подробиці».


Тому що найкращий спосіб дізнатися, чи хтось бреше - це ставити питання, як кулеметні кулі. Не має значення, які питання. Важлива швидкість. Лише професіонал може так швидко. І лише професіонал, якого добре відрепетирували. Жаклін Рейн, ким би вона не була, у жодному разі не була професіоналом.


"Приватна вечірка чи ділова вечірка?"


"Бізнес,"


"Чий?"


"Конференція нафтовиків".


"Назвіть фірми, які відвідали конференцію".


"Trans-Com, Fresco, S-Standard, я думаю. Я ..."


"Як ти туди потрапила?"


"Я з другом".


"Який друг?"


«Чоловік. Це справді важливо? Я…»


"Який друг?"


«Його звуть – його звуть – Жан Манто».


Брехня.


"Продовжуй."


"З чим?"


«Манто. Друг? Чи він був твоїм коханцем?


"Коханець". Вона сказала тихим голосом.


"Продовжуй."


"Чим? Боже мій! Чим?"


Ламотт. Ви кинули Манто заради Ламотта. То що ви знаєте про Боба Ламотта?


"Я сказав тобі. Нічого особливого. Я… я просто знаю, що він замішаний у чомусь поганому. Це мене лякає. Я хочу втекти».


«Отже? Що тебе зупиняє».


"Він ... він знає".


"Як?"


Тиша. Потім: «Він… у нього є двоє чоловіків, які спостерігають за мною. Я вдаю, що не знаю. Але я знаю. Вони дивляться. Я думаю, вони вб'ють мене, якщо спробую втекти. Я думаю, вони вб'ють мене, якщо вони дізнаються, що ми говоримо.


Тиша.


"Продовжуй."


"Що ти хочеш?"


«Щоправда. Почніть зверху. З ким ви були на нафтовій конференції?


На мить мені здалося, що вона зомліє. Її тіло різко впало, повіки затремтіли.


«Ви могли б сказати мені. Я вже знаю".


Вона не зомліла. Вона просто задихалася від ридання. Вона застогнала і перекинулася обличчям до стіни.


Тед Дженс. Правильно? Він працює на Trans-Com Oil у Дамаску. Принаймні це частина його роботи. І ви продали його за діамантові сережки». Я подумав, як Дженса допитала Міллі. Чи дбає Міллі про гроші. Тепер все набуло сенсу, чорт забирай. "І ти його мало не вбила, чи знаєш".


"Не треба! Будь ласка!"


«Ти не надто м'який, щоб чути про подібні речі. Як ти думаєш, що відбувається?


Вона безвольно сіла. «Бобу потрібні були лише ключі від квартири. Він сказав, що йому просто потрібно використати квартиру Теда, чого ніхто не впізнає. Що ми будемо багатими».


"Що він робив у квартирі Теда?"


Вона похитала головою. "Мене там не було".


"А де був Тед?"


"Він ... він був у Бейруті"


"Коли він пішов?"


"Не знаю. Думаю, у середу».


"Дванадцятого?"


Вона знизала плечима. "Напевно. Я думаю".


Це прикинув. Дженс залишив Дамаск у середу, дванадцятого числа. Він поїхав до Бейрута і його збила машина. "У вівторок", - сказав він. Значить, це був вівторок, вісімнадцятий. Це було присвячено на той час, коли він з'явився в Аризоні. Як він сказав, він не думав, що це пов'язано з AX.


Тільки так мало бути.


Можливо, навіть пов'язані з Фоксом.


Фокса викрали п'ятнадцятого числа. Про те, коли Ламот почав скористатися квартирою Джинса.


І Робі почав гарячкувати у справі.


І хтось знав, що стає спекотно. "Коли Джексон Робі вперше зателефонував?"


Вона навіть не довго вагалася. «Одного пізно ввечері. Може, о першій годині ночі».


"І Теда там не було".


Вона заперечливо похитала головою.


"І Ламотт був".


Вона кивнула головою.


«І ти дала йому слухавку. Ти сказала: «Хвилинку, я покличу Теда». І ви пов'язали Ламотта з Робі по телефону”.


Вона кивнула головою.


"І після цього він попросив ключ".


Ще один кивок.


І після цього Дженса було збито.


І Ламотт залишився, відповідаючи на дзвінки Робі. Робі повідомляє про перебіг розслідування.


Отже, коли Робі знайшов Шайтана, Ламотт знав про це і розповів комусь. І вбив Робі.


"Ще одне питання. Першого дня, коли я приїхав сюди. Це запрошення відвезти тебе на концерт. Невже Ламотт думав, що я впаду тобі на руки і почну шепотіти на вуха державні секрети?


"Ні", - повільно відповіла вона. «Це була моя ідея. Я сказав йому, що думаю, що зможу змусити тебе розповісти про твою справу. Але все, що я хотіла, - це залишитися з тобою віч-на-віч… попросити тебе про допомогу».


«І ви планували розповісти мені якусь історію про хуліганство. Дівчина у біді».


Вона заплющила очі. "Я в біді".


Я встав.


Її очі розплющились і спалахнула паніка. "Будь ласка!" вона благала. Ти не можеш просто залишити мене. Тед живий і Бог знає, що мені дуже шкода. Я все виправлю. Я допоможу тобі".


«Токіо Роуз сказав те саме».


«Справді! Я буду. Я… Дещо дізнаюся від Боба і розповім тобі».


Я взяв із ліжка сигарети. Я запалив одну і поклав рюкзак у кишеню. Мабуть, я обдумав її пропозицію. «Ви розумієте, - сказав я, - якщо ваш друг Ламотт дізнається, що я був тут, і раптово ви ставите питання, він досить проникливий, щоб зібрати все докупи. Це означає, що ви мертві»


Я підійшов до дверей і тихенько її відчинив. У залі нікого. Очі не дивляться. Звуки хропіння з кімнати Ламотта. Я зайшов і зачинив двері. Я загасив сигарету в попільничці біля крісла.


«Добре, – сказав я. "Мені потрібна інформація, і я хочу її сьогодні ввечері".


Вона тяжко проковтнула. "Ви впевнені, що Боб не дізнається, що ви були тут?"


Я підняв брову. "Я ніколи не скажу".


Вона зітхнула та кивнула.


Я посміхнувся та пішов.


У будь-якому випадку це спрацювало, мене влаштовувало. Може, їй вдасться отримати якусь інформацію. Я дуже сумнівався в цьому, але, можливо, вона могла б. З іншого боку - що ймовірніше - якби Ламот був розумний, він би знав, що я був там.


У кімнаті Жаклін було два недопалки.


Окули з золотими наконечниками читаються як знак. Табличка з написом "Картер був тут".


Я повернувся нагору і ліг у ліжко. Лейла була там, все ще міцно спала.


Я страшенно втомився, мені було однаково.


Дванадцятий розділ.


Мені снилося, що я лежу десь у пустелі, оточений величезним помаранчевим камінням, і каміння перетворилося на форму диявола і почало дихати вогнем і димом. Я відчував жар і власний піт, але чомусь не міг поворухнутися. В іншому напрямку були пурпурові гори, прохолодні та тінисті, а вдалині - самотній вершник на бронзовій кобилі. Переді мною з землі піднявся гладкий камінь. На камені було написано. Я примружився, щоб прочитати: «Тут лежить Нік Картер». Я відчув щось холодне збоку від моєї голови. Я похитав головою. Він не рухався, я розплющив очі.


Боб Ламотт стояв наді мною. "Щось холодне" було дулом пістолета. Я відвів очі вліво. Ліжко було порожнє. Лейли не було.


Мої думки повернулися до ранньої сцени. Я стою у холі сьогодні вранці. Стоячи перед дверима Ламотта. Зважуючи цінність вторгнення. Я відмовився від цього. Я пробігся найімовірнішим сценарієм і вирішив, що діалог не відтворюватиметься.


Я (мій пістолет спрямований прямо йому на думку): Добре, Ламотт. Скажіть, на кого ви працюєте та де я можу їх знайти.


Ламотт: Ти вб'єш мене, якщо я цього не зроблю, чи не так?


Я: Ось і все.


Ламотт: І ви дозволите мені п'ять, якщо це зроблю? Я важко вірю в це, містере Маккензі.


Я: Ризикни.


Ламотт (витягуючи з нізвідки ніж і ніяково ударяючи мені в бік): Ух! Ох!


Я: Бац!


Не те, щоб я вважав Ламотта героєм. Чоловіки, які носять п'ятдесятидоларові краватки, люблять тримати шию в безпеці. Я просто думав, що він оцінить шанси. Якби він не заговорив, мені б довелося його вбити. Якби він заговорив, мені довелося б його вбити. Що я міг зробити? Залишити його живим, щоб попередити Аль-Шайтана? Вони перемістять свій притулок, перш ніж я дістануся туди, і все, що я потраплю, буде пасткою. І Ламотт був досить розумний, щоб це дозволити. Тому замість того, щоб дати мені якусь відповідь - крім, можливо, неправильної відповіді - він намагався вбити мене, і мені довелося б убити її. (Це був сценарій зі щасливим кінцем.) У будь-якому разі я не отримаю жодної реальної інформації і, можливо, вб'ю цінну підказку.


Тому я пішов від дверей Ламотта, думаючи, що вчиню з ним якось інакше.


От і все.


"Ну, нарешті ти прокинувся", - сказав він. "Руки вгору."


Ламот був одягнений на тисячу доларів, і хвилі Зізані ринули з його обличчя. Сара сказала, що він «досить гарний» - людина, яка прийшла і видала себе за Дженса, - але він здавався мені розпещеною дитиною. Губи надто м'які. Похмурі очі.


"Ага", - сказав я. «Дякую за послугу. Пекельно прокидатися по дзвінкій тривозі. Отже, тепер, коли я встав, що я можу вам запропонувати?


Він усміхнувся. Ти можеш померти. Думаю, це мене влаштує».


Я сміявся. «Це було б нерозумно, Ламотт. По-перше, твій голос записано на плівку. Ти запустив машину, коли відчинив двері». Він почав оглядати кімнату. "Еее", - сказав я. «Сумніваюся, що ви знайдете його, якщо дивитися весь день». Я закусив губу. «Якщо ти маєш час шукати так довго».


Він не міг знайти його, бо його там не було. Я знаю, що це неприємно, але іноді брешу.


«Тепер річ у тому, – продовжив я спокійно, – що мої друзі знають кілька фактів, які я зібрав досі. У тому числі: "Я дивився на нього", факт твоєї присутності. Якщо ти вб'єш мене, ти мертвий. Якщо ви дозволите мені жити, вони дозволять вам жити на випадок, якщо ви помилитеся і приведете нас до Шайтану».


Його очі звузилися, намагаючись мене прочитати. Пістолет залишався нерухомим, тепер він був спрямований мені в груди. Певною частиною мене хотілося сміятися. Зброя була "Беретта" 25 калібру. Пістолет Джеймса Бонда. Ну звісно, у Ламотта буде пістолет Джеймса Бонда.


Він хитав головою. "Я не думаю, що вірю тобі".


"Тоді чому б тобі не вбити мене?"


"Я цілком маю намір це зробити".


«Але не раніше… чого? Якби все, що в тебе на думці було вбивство, ти б застрелив мене до того, як я прокинуся».


Він сердився. «Я не люблю, коли мене опікуються». Він звучав роздратовано. «Найменше, коли це роблять потенційні трупи. Я хочу, щоб ви сказали мені, скільки ви знаєте. І кому, якщо хтось, ви сказали».


Я: І ти вб'єш мене, якщо я цього не зроблю, чи не так?


Ламотт: Ось і все.


Я: І ти дозволиш мені жити, якщо це зроблю? Я не вірю цьому, містере Ламотт.


Ламотт: Снік...


Я (моя рука кидається вперед потужним ударом, який вибиває Беретту з його руки, мої ноги гойдаються вперед і падають на підлогу, моє коліно піднімається, щоб привітатися з його животом, і моя рука, як тесак на тильній стороні його шия, поки він усе ще звалився вперед від удару живота): А тепер – що ти скажи, що хотів знати?


Ламотт (спускається, але потім бере мене з собою, тепер уже на мені, його руки на моїй шиї та його пряжка ременя продірявлює мій живіт): Ух! Ох!


Я: Бац!


Цей тупий виродок вийняв мій пістолет з-під подушки і засунув його в кишеню піджака. Все це я дізнався, коли копирсався в його кишенях.


Кров текла з його рота, а збоку його куртці утворювалася пляма. Якби він був живий, він був би божевільніший за пекло. Такий гарний костюм зіпсований.


Я підштовхнув його тіло, обшукав його кишені та знайшов ключі. Все інше на ньому не мало значення. Його ID читайте так, як я думав. "Роберт Ламотт з Fresco Oil". Домашньою адресою була вулиця у Дамаску.


Я почав одягатися.


Двері відкрилися.


Лейла у бавовняній спідниці та блузці. Її волосся заплетене в кіски. Маленька цятка липкого полуничного джему радісно лежала біля її рота. "Ти встав", - сказала вона. "Я не хотіла тебе будити, тож пішла снідати..."


"Що трапилося?" Я сказав. - "Ви ніколи не бачили тіла?"


Вона зачинила двері і притулилася до неї, я міг сказати, що їй було шкода, що вона з'їла перерву.


"Хто він?" вона сказала.


«Людина, яка мала залишитися в ліжку. Ми займемося цим пізніше. А поки що я хочу, щоб ви зробили мені ласку».


Я сказав їй про ласку. Вона пішла робити це.


Я повісив на двері табличку "Не турбувати" і підійшов до кімнати Ламотта.


Дві тисячі доларів. Американські гроші. Чотирнадцять костюмів, три дюжини сорочок та стільки ж краваток. Півтора фунта високоякісного героїну та невеликий шкіряний футляр Gucci з усім приладдям для перестрілок. Не зовсім те, що мав на увазі Gucci.


Нічого більше. Жодних чеків. Жодних листів. Жодної чорної книжки з телефонними номерами. Я підійшов до телефону.


"Так сер?" Голос оператора був радісним.


Це містер Ламотт із 628. Я хотів би знати, будь ласка, чи є у мене якісь повідомлення? "


- Ні, сер, - сказала вона. - Тільки те, що у вас сьогодні вранці».


"Те, що від містера Пірсона?"


"Ні, сер, - сказала вона, - від містера ель-Ямаруна".


"О так. Це. Я отримав це. Оператор, я хотів би знати, що – я, можливо, виписуюсь сьогодні ввечері, і мені потрібно написати рахунок витрат – чи багато у мене невиконаних міжміських викликів?»


Вона сказала, що мені доведеться поговорити з кимось ще. Отже, секундочку, сер. Клацніть, клацніть, зателефонуйте.


Був лише той дзвінок, який я зробив до Женеви. Я записав номер.


Я попросив підключити мене до зовнішнього оператора і зателефонував Келлі за зворотну оплату.


Я розповів йому те, що дізнався від Жаклін. Келлі свиснув. "Цього майже достатньо, щоб змусити мене спати одного". Він зробив паузу і додав: "Майже, я сказав".


"У вас була можливість перевірити готель?"


"Так і ні. Тут панує шум. Якийсь нафтовий шейх із Абу-Дабі займає поверх і весь час. У Гая чотири дружини, дюжина помічників та штат його особистих слуг. власний кухар”.


"Так до чого тут ми?"


«Просто подумав, що ти хотів би знати, чому твій рахунок за газ та електрику такий високий. Не будь таким нетерплячим, Картер. До нас це стосується того, що у них всюди охорона через те, що шейх знаходиться в їхньому сховищі. І оскільки я не можу випросити чи купити інформацію, я маю спробувати вкрасти її, розумієте? І те, як усе складено, вкрасти список гостей на тиждень, який назвав Робі, так само складно, як скоєння пограбування на мільйон доларів. Все, що я можу вам сказати, питаючи всюди, це те, що того тижня проходила нафтова конвенція. Готель був забитий американськими типажами та безліччю арабських шейхів узбережжя Мексиканської затоки».


"А як щодо співробітників готелю?"


"Нічого цікавого. Але повний виклад триватиме кілька днів. І, до речі, що я шукаю? Друга чи ворога? Робі дзвонив мені.


Я був приятелем, щоб отримати інформацію, чи він зателефонував підозрюваному, щоб привів до справи?


"Так точно."


"Так, що саме?"


«Це саме те питання».


"Ти чарівний, Картер, ти це знаєш?"


«Так мені сказали, Келлі. Так мені сказали.


Я почепив трубку і підійшов до шафи Ламотта. Я бачив велику валізу Vuitton. Багажний на дві тисячі доларів. Ви не могли купити собі дорожчу труну. Через двадцять хвилин Ламотт був усередині. Панахида пройшла просто, але зі смаком. Я сказав "Бон вояж" і додав: "Амінь".


Лейла повернулася з походу магазинами. Вона несла великий кошик друзів.


"У вас є проблеми?"


Вона похитала головою.


Я глянув на годинник. Була година тридцять. "Добре", - сказав я. "Тоді нам краще йти".


Тринадцятий розділ.


Понад двісті чоловік зібралося в бальному залі на лекцію доктора Раада про ісламську культуру, заповнивши ряди складних стільців навпроти драпірованого помосту з мікрофонами, наповнивши повітря ввічливим кашлем і м'яким запахом парфумів.


Публіка складалася переважно з туристів, переважно американців, і переважно жінок. Лекція мала бути частиною пакету, поряд з безкоштовним трансфером з аеропорту, автобусною екскурсією по місту та спеціальним нічним туром по визначних місцях. Був також клас старшокласників та близько двадцяти арабів, деякі були у костюмах та білих куфії, головних уборах типових чоловіків-арабів. Інші були приховані в одязі, що розвіваються, більш повних головних уборах і темних окулярах.


А потім були Маккензі – Лейла та я. Тільки Лейлі не знадобилися темні окуляри для маскування. З сіро-чорною вуаллю та схожим на намет плащем вона була практично замаскована під рулон тканини.


Це було найкраще, що я міг вигадати, і це було непогано. Я згадав вивіску лекції у вестибюлі і послав Лейлу, щоб вона купила нам вбрання і набрала банду арабів у парадній формі для прикриття.


Спосіб залишити місто, щоб за вами ніхто не стежив.


Лікар Джаміль Раад відповідав на запитання із зали. Раад був маленьким кислим чоловіком із запалими щоками та короткозорими очима. Хафія, що обрамляла його примружене обличчя, змушувала його дивитися крізь вікно.


Чи була ісламська культура вестернізована?


Ні. Його модернізували. Відповідь тривала. Жінки почали рипіти на стільцях. Було чотири години.


У глибині кімнати з'явилися офіціанти, принесли таці з кавою та тістечками та розставили їх на фуршетному столі.


Студент підвівся. Чи має Раада коментар з приводу сьогоднішніх викрадень?


Гуркіт у кімнаті. Я повернувся до Лейла. Вона знизала плечима за складки вуалі.


«Ви маєте на увазі, я вважаю, п'ятьох американців. Сумно», - сказав Раад. "Сумно. Наступне?"


Гул-гул. Більшість людей не дізнаються новини до вечора. Натовп теж не чув про викрадення.


"Які американці?" – крикнула жінка.


"Тихо, будь ласка!" Раад ударився об поміст. «Це тема, на яку ми тут не збираємося. А тепер повернемось до питань культури». Він сканував аудиторію у пошуках культури. Здебільшого цього не було від початку.


Старшокласник все ще стояв. Явно програвши битву з прищами, він не збирався зазнавати інших поразок. «Американці, – сказав він, – ще п'ятеро американських мільйонерів. Вони були у якійсь щорічній мисливській поїздці. Вони одні в якійсь приватній хатині у лісі. І їх дістав Аль-Шайтан». Він глянув на Раада. "Або я повинен сказати, що Аль-Шайтан звільнив їх".


Гул-гул.


Дитина пішла далі. «Вони знову просять сто мільйонів доларів. По сто мільйонів доларів за кожну людину. І цього разу крайній термін – десять днів».


Гул. Ах. Удар молотка.


"У них все ще є ті четверо інших чоловіків, чи не так?" То був голос жінки середнього віку з натовпу. Вона раптово злякалася.


Я теж. Дев'ять американців були під прицілом, і чистий прибуток становив дев'ятсот мільйонів. Виправлення. Тепер це був жирний мільярд. Дев'ять нулів із одиницею на чолі. Вони вже мали гроші Фокса.


А я мав десять днів.


Старшокласник почав відповідати.


Раад ударив по помосту долонею, ніби намагався придушити емоції, що повзали і гули по кімнаті. «Я думаю, наша зустріч тут добігла кінця. Жінки. Панове. Я запрошую вас залишитися та скуштувати прохолодних напоїв». Раад різко пішов зі сцени.


Я хотів забратися звідти до біса. Швидко. Я схопив Лейлу за руку і глянув на одного з наших арабів. Він почав, як і всі ми, пробиратися


За двері. Як і всі ми, він не пішов.


Навколо нас кишали американські жінки. Зрештою ми були справжніми арабами. Справжня екзотично-варварська штука. Також нині фігурують негідники. Жінка з кучерявим сивим волоссям і пластиковим знаком «Привіт, я Ірма», прикріпленим до її светра, обдарувала мене поглядом, що попереджає про вторгнення. Раад теж прямував у наш бік. Я шепнув Лейлі, щоб вона відворушила його. Я не міг упоратися з роллю Араба для Раада. Двері у вестибюль були широко відчинені, і обидві знайомі тіні дивилися всередину. Лейлі вдалося натрапити на Раада. На той час, коли вона попросила у нього тисячу пробачень - по одному - Раада проковтнула коло туристів.


Привіт, я… пробиралася до мене. Її повне ім'я, схоже, було Привіт, я Марта.


У кімнаті йшлося про насильство та жах. Я приготувався до якоїсь прихованої атаки.


"Я хочу, щоб ти сказав мені дещо", - почала вона. Вона порилася в сумці та витягла брошуру «Великі справи ісламу, люб'язно надане Liberty Budget Tours». «Це вірш про рубінову яхту…?»


"Рубаї", - сказав я.


«Рубіна яхта. Я хотів знати – хто автор?»


Я кивнув і чемно посміхнувся: «Хайям».


"Ти!" вона почервоніла. "Боже мій! Френсіс - ти ніколи не вгадаєш, хто я тут! Френсіс посміхнувся і подався до нас. Френсіс наводив Медж та Аду.


"Ni gonhala mezoot", - сказав я Марті. "Не говорить англійською." Я позадкував.


"Ой!" Марта виглядала трохи збентеженою. «Ну, в такому разі, скажи нам щось арабське».


Лейла зібрала нашу вихідну вечірку. Вони чекали на мене групою біля дверей.


"Ні ганхала мезоот". Я повторив тарабарщину. Марта приготувалася та схопила мене за руку.


"Nee gon-holler mezoo. Що це тепер означає?"


"Ах, салуде", - посміхнувся я. "Ах салуд бюль жет."


Я вирвався і підійшов до дверей.


Ми пройшли через вестибюль прямо повз місце спостереження; Сім арабів, завішаних тканиною, голосно та гаряче обговорюють. "Ni gonhala mezoot", - говорив я, коли ми проїжджали повз, і ми всі сіли в курний Ровер, який чекав нас перед дверима.


Виїхали з міста без жодного натяку на хвіст.


Якийсь час я відчував себе дуже розумним.


* * *


"Куди ми йдемо зараз?"


Лейла та я були одні у всюдиході. Ми досі були одягнені як араби. Ми їхали на північ. Я ввімкнув радіо і знайшов трохи бренчатої близькосхідної музики.


"Ти скоро побачиш".


Відповідь їй не сподобалася. Вона підібгала губи і подивилася прямо перед собою.


Я обернувся і подивився, як вона сидить поруч зі мною. Вона відкинула вуаль, що закривала її обличчя. Її профіль був ідеальним. Прямо і царствено. Я дивився надто довго, і вона почала червоніти. "Ти вб'єш нас, якщо не дивишся на дорогу", - попередила вона.


Я посміхнувся і обернувся, щоб подивитися на дорогу. Я простяг руку, щоб змінити радіостанцію, і вона сказала: Ні, я роблю це. Що тобі подобається?"


Я сказав їй все, що не деренчало. Вона знайшла фортепіанну музику. Я сказав, що все гаразд.


Ми проїжджали кілометри апельсинових гаїв, прямуючи північ через окуповану Йорданію, область, відому як Західний берег. Тут мешкають палестинці. І йорданці. І ізраїльтяни. Кому належить земля і кому вона має належати – ось питання, які вони ставили протягом двадцяти п'яти років у конференц-залах, барах, а іноді й у військових кімнатах, але земля продовжує приносити плоди, як і кілька років тому. тисячу років, знаючи, можливо, як це завжди буває із землею, що вона переживе всіх своїх суперників. Що, зрештою, земля володітиме ними.


Вона потяглася і вимкнула радіо. "Можливо, ми поговоримо?"


"Звичайно. Що в тебе на думці?"


"Ні. Я маю на увазі, можливо, ми говоримо арабською".


"Ммм, - сказав я, - я трохи заіржавів у ньому".


"Ni gonhala mezoot", - посміхнулася вона. "Без жартів."


«Давай. Будьте чесними. Це було просто вдавання. Насправді, я говорю арабською, як рідною». Я глянув на неї і посміхнувся. «Корінний американець».


Отже, наступні півгодини ми потренувалися арабською, а потім зупинилися в кафе на обід.


Це було арабське кафе - це кахва - і я замовив акель із суфраги цілком правдоподібною арабською, подумав я. Якби мій акцент було вимкнено, це могло б зійти за діалект. Як південний протяжний голос може здатися янкі. Лейла дійшла такого ж висновку. "Це добре", - сказала вона, коли офіціант пішов. "А ти виглядаєш, я вважаю, цілком ... справжнім". Вона вивчала моє обличчя.


Я теж вивчала її за маленьким столиком при свічках. Очі, схожі на шматочки димчастого топазу, великі та круглі, очі; шкіра, як якийсь живий атлас,


і губи, які ви хотіли обвести пальцями, щоб переконатися, що ви не просто уявили їх вигини.


А потім їй знову доведеться все це сховати під складками цієї чорної вуалі.


«Ваш колір, – казала вона, – теж непоганий. І, крім того, це привід для занепокоєння, - вона жестом вказала на довжину мого тіла.


Я сказав; "Діви не повинні помічати таких речей".


Її обличчя почервоніло. «Але агенти винні».


Офіціант приніс гарне біле вино з гострим запахом. Я почав думати про долю. Я подумав, чи не все це було частиною їхнього плану. Я лежу голим під сонцем Арізони. Невже вони готували мене уславитися арабом? Навіть коли я подумував кинути палити і - що сказала Міллі - став філософствувати, процитувавши Омара Хайяма?


Я підняв келих за Лейлу. «Пий - бо не знаєш, звідки ти й навіщо; пий - бо знаєш, навіщо ти йдеш і куди». Я випив свою склянку.


Вона чемно посміхнулася. "Ви любите цитувати Хайяма?"


"Ну, це класніше, ніж співати тобі на вухо "Old Black Magic"". Вона не зрозуміла. Я сказав: «Не має значення». Я налив ще вина. «Були двері, від яких я не знайшов ключа; там була завіса, крізь яку я міг не бачити; трохи поговорив трохи про Мене та Тебе – а потім більше не було Тебе та Мене». пляшку. «Так. Мені подобається Хайям. Це досить гарно».


Вона підібгала губи. «Це також дуже хороша ідея. Більше ніяких розмов про Тебе та Мені». Вона випила вино.


Я закурив. «Це було задумано як міркування про смертність, Лейло. Мої припущення більш прямі. У будь-якому разі я хотів би поговорити про Тебе. Звідки ти? Як ти сюди потрапив?"


Вона посміхнулася. "Добре. Я з Ер-Ріяда».


"Аравія".


«Так. Мій батько – торговець. Має багато грошей».


"Продовжуй."


Вона знизала плечима. «Я навчаюсь в університеті в Джідді. Потім я виграю стипендію для навчання в Парижі, і після довгих труднощів мій батько відпускає мене. Тільки через шість місяців він дзвонить мені додому. Назад до Аравії». Вона зупинилася.


"І?"


«І я все ще чекаю, що носитиму чадру. Я воджу машину, як і раніше, незаконно. Я не маю дозволу на отримання прав». Вона опустила очі. «Мене видають заміж за купця середнього віку. У цього чоловіка вже є три дружини».


Ми обоє мовчали. Вона підвела очі, я подивився їй у вічі, і ми обоє мовчали.


Зрештою, я сказав: «І Шин Бет. Як ти з ними зв'язався?


Знову очі вниз. Невеликий зниз плечима. «Я тікаю з дому. Я повертаюся до Парижа. Але цього разу все інакше. Насправді у мене немає школи та друзів. Я намагаюся бути західною, але я лише самотня. Потім зустрічаю Сулеймонов. Ізраїльську сім'ю. Вони чудові для мене. Вони кажуть, ходімо з нами. Повертайся до Єрусалиму. Ми допоможемо тобі влаштуватися». Вона зупинилася, і її очі заблищали. «Ви маєте зрозуміти. Вони були як моя родина. Або як сім'я, про яку я завжди мріяла. Вони були теплими, добрими та близькими один до одного. Вони багато сміються. Я говорю їм, що прийду. Вони летять додому, і я кажу, що приєднаюся до них наступного тижня. Тільки їх убивають в аеропорту Лода”.


"Атака терористів".


"Так."


Ще одна тиша.


«Тож я все одно прилітаю. Я йду до уряду та пропоную свої послуги».


"І вони роблять тебе танцівницею живота?"


Вона трохи посміхнулася. "Ні. Я займаюся багатьма іншими речами. Але танець живота – це була моя ідея".


Було про що подумати.


Прийшла їжа, і вона повернулася до своєї тарілки, замовкла і почервоніла, коли я глянув на неї. Дивна жінка. Смішні дівчата. Половина Сходу, половина Заходу, і вони опинилися на порозі протиріччя.


* * *


Вийшов повний місяць. Місяць коханця або місяць снайпера, залежно від того, як ви дивитеся на речі. Останні милі ми проїхали мовчки і зупинилися біля мошава, колгоспу, який називається Ейн-Гедан. Місце змінилося за десять років, але я знайшов правильну дорогу, потрібну ділянку землі та дерев'яний фермерський будинок із написом «Лампек».


Я вклонився людині, що відчинила двері. «Прошу вибачення, добрий сер», - сказав я арабською. Він швидко кивнув і виглядав настороженим. Я знову вклонився і стягнув хустку. Його брови злетіли.


"Нік Картер?"


"Ви чекали, можливо, місіс Нусбаум?"


Урі Лампек обійняв мене і почав широко посміхатися. Ти гінця мешуганер! Заходь». Він глянув на Лейлу, а потім знову на мене. "Я бачу, що все ще виконуєш важкі завдання".


Він провів нас у маленьку спартанську кімнату, почастував чаєм, коньяком, їжею; сказав нам, що Раїса, його дружина, спала; позіхнув і сказав, треба щось термінове чи мені просто потрібне ліжко?


Я глянув на Лейлу. "Дві ліжка", - сказав я.


Він філософськи знизав плечима. "На щастя для тебе, це все, що в мене є".


Він провів нас у кімнату з двоярусними ліжками, сказав «Шалом, бійчик» і залишив нас самих.


Я зайняв верхнє ліжко.


Я заплющив очі.


Я продовжував чути, як Лейла рухається піді мною.


Мене зводило з розуму те, що я не міг її бачити.


Я збожеволів би, якби побачив її.


Чотирнадцятий розділ.


Виступ – це частина Сирії, яку Ізраїль окупував у жовтневій війні. Близько десяти миль завглибшки та п'ятнадцяти миль завширшки він простягається на схід від Голанських висот. Край виступу був лінією припинення вогню. Тільки вогонь ще не вщух. Це було через багато місяців після закінчення війни, а сирійська артилерія все ще стріляла, і люди гинули з обох боків, тільки вони просто не називали це війною.


Бейт-Нама знаходився за чотири милі на схід від лінії. Чотири милі вглиб сирійської сторони. Я хотів потрапити до Бейт-Наму. Найкраще у мене була провідна роль Юсефа, а провідною роль Юсефа був Бейт Нама. Де Алі Мансур, який міг бути або не міг бути причетним до викрадення, яке могло або не могло бути пов'язане з Леонардом Фоксом, міг чи не міг жити.


І це була моя найкраща ідея.


Потрапити туди теж було досить сумнівно.


Ми обговорювали цю тему весь ранок. Урі, Раїса, Лейла і я за філіжанкою кави на кухні Лампека. Моя карта була розкладена на дерев'яному столі, збираючи на сувенірах плями від кави та варення.


Один із способів - повернутися на південь і перейти до Йорданії. Немає проблем. Кордон з Йорданією був у звичайному режимі. Звідти ми підемо на північ, переберемося до Сирії – там велика проблема – і дістанемося до Бейт-Нами через чорний хід. Завдання нездійсненне. Навіть якщо наші документи приведуть нас до Сирії, лінія припинення вогню буде оточена військами та доступ до цього району буде обмежено. Нас би повернули назад на дорогу, якби не кинули до в'язниці.


Інший спосіб – перетнути Висоти та увійти у виступ на ізраїльській стороні. Теж не зовсім качиний суп. Ізраїльтяни також стежили за рухом. І не було жодної гарантії, що світовий кореспондент чи навіть американський агент зможуть додзвонитися. І навіть якщо я дістануся фронту, як ти перейдеш лінію вогню?


"Дуже обережно", - засміявся Урі.


"Дуже корисно." Я скривився.


«Я говорю, що ми йдемо довгим шляхом. Ідемо через Йордан». Лейла сиділа, склавши ноги під себе, і вмостилася в стилі йоги на дерев'яному стільці. Джинси, кіски та серйозне обличчя. «І як тільки ми дістанемося до Сирії, я говоритиму».


«Відмінно, люба. Але що скажеш? І що ти скажеш сирійській армії, коли вони зупинять нас дорогою до Бейт-Наму? пагорби?


Вона подивилася на мене, що дехто вважав би брудним. Нарешті вона знизала плечима. «Добре, ти переміг. Отже, ми повернулися до твого початкового питання. Як нам перейти дорогу перед армією?


Найгіршим у цій пропозиції було «ми». Як я міг перебратися під сірійські гармати і як це зробити – це різні речі.


Заговорив Урі. Урі міг би подвоїтися замість Еціо Пінці. Великий сильний чоловік з великим сильним обличчям, в основному з білим волоссям, видатним носом. «Я бачу, що звідси ви наближаєтеся до лінії. Я маю на увазі з цього боку. Якщо це допоможе». Він розмовляв зі мною, але дивився на свою дружину.


Раїса лише трохи підняла брову. Раїса – одна з тих рідкісних осіб. Вивітрена і на підкладці, і кожна лінія робить її чудовішою. Це чудове обличчя, худорляве, але жіночне тіло і червоне, але сиві волосся до талії, стягнуте затиском на потилиці. Якщо Долі дадуть мені дожити до глибокої старості, то я хочу на осінні місяці Раїсу.


"Я зрозумію", - сказала вона і почала вставати. Урі залишив її.


«Не поспішайте, – сказав він. "Нехай Нік ухвалить рішення першим"


Я сказав: Я щось пропустив? Що це таке?"


Урі зітхнув. «Є час, – сказав він. "Перед будинком все ще стоїть питання, як перейти межу".


«До біса це, - сказав я. - Я перейду межу». Не знаю як. Мені просто це потрібно зробити. Послухайте – Мойсей розділив море, можливо, пекло розділив сирійців».


Урі повернувся до Раїси. «Ця людина завжди робила такі жахливі каламбури?»


«Я так думаю, – сказала вона. «Але тоді ми були молодші».


Урі хмикнув і знову повернувся до мене. "Тоді це ваше рішення?"


"Це моє рішення. У будь-якому випадку, маю проблеми на лінії, але з таким же успіхом у мене може бути дружня зброя за моєю спиною». Я повернувся до Лейла. "Як би ти хотіла


залишитись на фермі? Я впевнений, що Раїса та Урі..."


Її голова тремтіла, рішуче заперечуючи.


«Тоді дозвольте мені висловитися інакше. Ви маєте намір провести кілька днів на фермі».


Вона все ще тремтіла. Мені дано моє власне завдання. Я мушу піти туди з тобою чи без тебе. Для мене краще, якщо я піду з тобою. Вона серйозно подивилася на мене. І тобі буде краще, якщо ти підеш зі мною.


У кімнаті запанувала тиша. Раїса дивилася, як Урі дивиться, як я дивлюсь на Лейлу. Частина про її власне завдання була новиною. Але раптово в цьому виник дуже гарний сенс. Швидка угода між Яструбом та Вадимом. Боси чухають один одному спини, а я працюю ескорт-службою.


Урі прочистив горло. «А ти, Лейло? Ти згодна з планом Ніка?


Вона повільно посміхнулась. "Все, що він скаже, буде правильним". Я глянув на неї і примружився. Вона подивилася на мене і знизала плечима.


Урі та Раїса переглянулись. Сорок сім повідомлень туди й назад за дві секунди цього погляду чоловіка та дружини. Вони обидва підвелися і вийшли з кімнати. Щоб отримати це.


Я повернувся до Лейла. Вона була зайнята чищенням кавових чашок, намагаючись не зустрічатися з моїм поглядом. Коли вона взяла чашку, що стояла у мене біля ліктя, її рука злегка торкнулася моєї руки.


Урі повернувся, його рука стиснула «воно». «Воно» було явно менше за хлібну коробку. Судячи з виразу обличчя Урі, це теж не було приводом для жартів. «Ти охоронятимеш це своїм життям, і ти повернеш це мені». Він усе ще не розтиснув кулак. Це допоможе вам подолати будь-який блокпост в Ізраїлі, але я попереджаю вас, що якщо араби виявлять, що він у вас є, вам краще застрелити себе, ніж дозволити їм забрати вас. Він розкрив долоню.


Зірка Давида.


Я сказав: «Я ціную цей жест», Урі. Але релігійні медалі..."


Він зупинив мене зі сміхом. Чудовий великий сміх. Він закрутив петлю на вершині медалі, ту, яка з'єднувала диск із ланцюгом. Вискочив верхній трикутник Зірки, а внизу було вигравірувано:


'/'


А. Алеф. Перша літера єврейського алфавіту. А. Алеф. Ізраїльська контртерористична група.


Отже, Урі Лампек знову за справу. Він був частиною Іргун 46-го. Експерт зі знесення. Людина, яка хотіла незалежного Ізраїлю і вірила у спалювання мостів за його спиною. Коли я зустрів його в 1964 році, він працював із групою з виявлення бомб. Тепер, коли йому було п'ятдесят, він примушував справи йти ночами.


"От", - говорив він. Ти це одягнеш.


Я взяв медаль і надів її.


* * *


Ми поїхали вночі. Поки ми були без костюмів, але я мав арабські папери, блискуче підроблені і вивітрені, і зірка Давида Урі на шиї.


Ви могли б також мандрувати Висотами вночі. Нема на що дивитися. Плоске базальтово-чорне плато, усеяне сміттям трьох воєн. Викривлені, іржаві, згорілі танки та уламки бронетранспортерів, розкидані, як надгробки, по кам'янистих полях, разом із розбитими будинками без дахів, іржавим колючим дротом та знаками з написом «Небезпечно!» Міни!


Тим не менш, за межами доріг існує вісімнадцять ізраїльських ферм, і арабські селяни обробляють свої поля, вирощують овець і біжать або навіть не переймаються, коли починається обстріл. Усі вони або божевільні, або просто люди. А може, справа в тому самому.


Нас зупинив хлопець із М-16. Я показав свою перепустку на чемпіонат світу для преси, і він дозволив нам їхати далі. Всього через двадцять ярдів, за поворотом, дорогу чекала ціла блокада. Встановлений на тринозі кулемет 30-го калібру зло вказав пальцем на марсохід.


Ізраїльський лейтенант був чемний, але твердий. Спочатку він сказав мені, що я не в собі, щоб йти кудись на фронт, що це війна, як би її не називали, і ніхто не може гарантувати мою безпеку. Я сказав йому, що не приїхав на пікнік. Він досі сказав ні. Точно ні. Ло. Я відвів його вбік і показав медаль.


Я повернувся до Ровера і поїхав далі.


Ми зупинилися на ізраїльській позиції на низовині, за кількасот ярдів від сирійської лінії. Колись це місце було арабським селом. Тепер це був просто набір уламків. Чи не військові збитки. Повоєнні збитки. Результат щоденного сирійського артилерійського вогню через лінію.


«Це схоже на прогноз погоди про настрій їхнього президента», - сказав ізраїльський солдат. Його звали Чак Коен. Він приїхав із Чикаго. Ми ділили сендвічі та каву Раїси, сидячи на кам'яному паркані трьох футів заввишки, який колись був стіною будинку. «Десять хвилин вогню – він просто вітається. Час і він говорить усьому арабському світу, що вони можуть домовлятися про все, що хочуть, окрім Сирії.


Сирія хоче боротися до кінця”.


"Ти віриш в це?"


Він знизав плечима. "Якщо вони це зроблять - ми їх доб'ємо".


Підійшов ізраїльський капітан. Той, хто глянув на медаль і сказав мені, що зробить усе можливе, аби допомогти. Капітанові Харві Джейкобсу було тридцять років. Міцний, втомлений, жилавий блондин, який викладав витончені мистецтва в університеті, коли його не викликали на війну, Лейла налила йому каву з термоса.


Джейкобс запитав мене, як я збираюся перейти межу. Я не мав плану, але коли він з'явився, я обов'язково йому розповів. Немає сенсу стріляти по обидва боки.


Ставлення Джейкобса до мене було обережним. Алеф на моїй шиї надавав мені незаперечного статусу, але, на його думку, він також означав проблеми. Чи збирався я просити у нього моральної підтримки, чи збирався просити в нього вогневу підтримку? Джейкобс мав досить проблем і без мене. Я спитав його, чи не покаже він мені на карті, де розміщені сирійські гармати. "Скрізь", - сказав він. Але ви хочете, щоб це було на карті, я покажу вам на карті.


Ми пройшли через зруйнований ринок і при місячному світлі попрямували до великої кам'яної будівлі, найвищої в місті, старої поліцейської дільниці. Це було чудове спостереження, та був відмінна мета. Біля входу було все, що здавалося вартим. Товста двостулкова двері під кам'яною дошкою з написом Gendarmerie de L'Etat de Syrie і датою - 1929 роком, коли Сирія знаходилася під владою французів.


Ми пішли навколо, а не через двері і спустилися по усипаних щебенях сходах у підвал. В імпровізовану військову кімнату капітана Джейкобса. Стіл, кілька файлів, єдина гола лампочка, телефон, який чудово працював. Я витяг свою карту, і він повільно заповнив її хрестиками та нулями; застави, блокпости, командні пункти, танки. Гра в хрестики-нуліки на все життя.


Я провів рукою по очах.


"Я припускаю, що дівчина навчена боям?" Він стояв, перехилившись через стіл, верхня лампочка відкидала сорокаватні тіні на тінях, намальованих під його очима.


Замість відповіді, я закурив сигарету і запропонував йому одну. Він узяв мою сигарету як відповідь. Він хитав головою. «У такому разі ти справді божевільний», - сказав він.


У дверях з'явився солдат; зупинився, коли побачив мене. Джейкобс вибачився і сказав, що повернеться. Я спитав, чи можу я скористатися його телефоном, поки його немає. Я намагався зв'язатися з Беньяміном з ферми Лемпека, але мені не вдалося його вистежити. Можливо, це останній мій шанс.


Джейкобс повернувся і підняв слухавку. Він похитав трубку три чи чотири рази, а потім сказав: Блум? Джейкобс. Слухай. Я хочу, щоб ти передав цей дзвінок…» Він глянув на мене. "Куди?"


У "Тель-Авів."


"Тель Авів. Головний пріоритет. Мій дозвіл». Він повернув мені телефон, довівши, що я VIP, а він дуже VIP. Він пішов зі своїм солдатом.


Я дав червоний номер телефону Беньяміна, і через десять або п'ятнадцять хвилин якість статичної електрики на телефонній лінії змінилася, і через нього я почув, як Беньямін сказав: «Так?»


"Ванни Шанда", - сказав я. "Що ви дізналися?"


"Місце - це... ганчірка".


«Місце – це що? Все, що я мав, це статика».


“Фронт для торгівлі наркотиками. Раніше був складом для відправки опіуму. Але після того, як турецькі макові поля закрилися - тріск-бвупрріп - бос натомість почав торгувати хешем. Лише місцева торгівля.


"Хто тут господар?"


"Бвуп-тріск-бвввупп-ст-тріск-т-бвуп".


"Знову ж таки?"


"Все це?"


"Так."


"Terhan Kal-rrip-ccrackle. Не володіє цим місцем, просто керує ним"


"Це його ідея чи керівництво?"


«Мабуть, його. Будинок належить Regal, Inc. Regal, Inc. - швейцарська корпорація – bwup. Отже, ми не можемо відстежити, хто справжній власник. а як щодо вас? Де – тріск-т?»


"Я…"


"Бвуп-тріск-сттт-поппп-дзижчання-зззззззззззззззззззззззззззззззззззззззззззззз


Термін.


Вибач, Девіде. І я навіть сказав би правду.


За кілька хвилин Джейкобс повернувся. "Так?" він сказав.


Я похитав головою. «Мені знадобиться кілька годин, щоб скласти план».


"Ммм", - сказав він. «Я просто хочу вас попередити. Вони стріляють у все, що рухається. Я можу прикрити вас з того місця, де є моя зброя, але я не можу ризикувати, щоб люди пішли разом з вами. Не в тому, що має бути самогубною поїздкою. "


"Я просив тебе?" Я підняв брову.


"Ні", - відповів він. "Але тепер мені не потрібно турбуватися про те, що ти".


Я повернувся до Ровера і заплющив очі.


Це не спрацює. Бойовий план Скарлетт О'Хара, я турбуватимусь про себе


Завтра було тут. І в мене, як і раніше, не було хороших ідей.


Перший план: залишити Лейлу з капітаном. Скористайтеся моїм шансом зробити це поодинці. До біса угоду між Яструбом та Вадимом. Якби я залишив її, принаймні вона була б жива. Що було більше, ніж я міг гарантувати, якби вона поїхала зі мною.


План другий: розвернутися. Поверніться через Йорданію або підніміться до Лівану і спробуйте підробити це через сирійський кордон. Але другий план не витримав там, де й раніше. Я б навіть не наблизився до Бейт-Нами. Чому це місце було так близько до лінії?


План третій: перемістити Бейт-Наму. Дуже смішно.


План чотири - давай, має бути четвірка.


Я почав усміхатися.


План четвертий.


* * *


Кулі летіли. Відсутні наші голови, але недостатньо. Був тільки світанок, і ми були легкою здобиччю; дві арабські фігури біжать полем. Я стрибнув за камінь і вистрілив, ретельно прицілюючись: Тріщина!


Я жестом показав Лейлі, щоб вона пробувала більше метражу. Whiz! Боїнг! Кулі розлетілися по скелі, за якою я ховався. Занадто близько. Це мене розлютило. Я підняв рушницю і прицілився; Тріскатися! Постріл просвистів прямо над головою Джейкобса. Пацюк-а-тат-тат. Він отримав повідомлення. У наступному раунді він прицілився до мене, промахнувшись на ярд.


Сирійські гармати ще не розпочали. Ймовірно, вони були зайняті допінгом. Ізраїльський вогонь був спрямований не за ними. Був прицілений – ага! - у двох арабських фігур, що біжать полем. Ідіоти! Що вони робили? Намагаєтеся втекти через ізраїльські рубежі? Пацюк-а-тат-тат. Джейкобс знову завдає удару. Тріскатися! Мій постріл справді зірвався. Лейла спіткнулася і впала на камінь.


"Ти в порядку?" Я прошепотів.


"Прокляття!" вона сказала.


"Ти в порядку. Давай продовжимо".


Ми спробували ще п'ять ярдів. Постріли Джейкобса залишалися на відстані ярду.


І ось сирійці відкрили вогонь. Але не до нас. План спрацював. Ізраїльські гармати тепер стріляли по сирійцях, і десь зрештою пролунав важкий постріл, коли танкова гармата на 105 міліметрів затьмарила Т-54 радянського виробництва. Армії підтримували один одного ввічливими та зайнятими, поки ми з Лейлою перетинали лінії.


Раптом ми зіштовхнулися із сирійським солдатом.


"Манн!" він кинув виклик. (Слухайте, хто йде?)


"Басем Аладін", - посміхнувся я. Моє ім'я. Я вклонився: "Салам". Він насупився. "Імраа?" (Жінка?) Я знизав плечима і сказав йому, що це мій багаж. Він сказав мені йти за ним, тримаючи його кулемет націленим на мене. Я зробив Лейле знак. Він жестом відмовився. "Залиш жінку".


Тепер я входив до сирійської військової кімнати. Ще одна кам'яна будівля. Ще один шматок щебеню. Ще один стіл із ще однією голою лампочкою. Інший капітан, стомлений і сердитий. Я молився багатомовному богу Берлиця, щоб мій добрий арабський допоміг мені пройти.


Я вибрав особистість. Смиренний, нетерплячий, трохи дурний. Хто ще, крім дурня, зробить те, що я зробив? Шпигун, ось хто. Я мав бути або шпигуном, або дурнем. Я розраховував на майже ідеальну нелогічність, яка завжди прирікає на смерть логічні уми. Я перейшов кордон грубо, відверто; обстріляний позаду ізраїльськими військами. Це був такий очевидний спосіб відправити шпигуна, що ніхто не повірить, що його ворог зробить це. Що очевидно, очевидно, може бути правдою. Такою є нелогічна логіка війни.


Солдат біля дверей забрав мою гвинтівку. Я посміхнувся, вклонився і майже подякував йому. Я знову вклонився сирійському капітанові і почав балакати, посміхаючись, збуджений, слова перекочувалися один на одного. Альф шукур – тисячу подяк; Мене утримували вороги (adouwe, я згадав), вони тримали мене у моїй карії, у моєму селі. Іла рука аль-ан - досі вони тримали мене, але я вибив йому волосся і взяв його мусад - я вказав на гвинтівку, яку я стверджував, що вкрав - а потім, мін фадлак, будь ласка, добре Капітане, я знайшов свій імра та наїхав на джабал. Я продовжував кланятися, посміхатися та пускати слини.


Сирійський капітан повільно похитав головою. Він попросив мої документи і знову похитав головою. Він глянув на свого помічника і сказав: Що ти думаєш?


Помічник сказав, що думав, що я дурень із азами. Удачливий дурень. Я продовжував усміхатися, як дурень.


Вони спитали мене, куди я збираюся звідси. Я сказав, що в мене був садок у Бейт-Намі. Друг, який мені допоможе.


Капітан з огидою махнув рукою. «Тоді йди, дурню. І не повертайся».


Я знову посміхнувся і вклонився, виходячи: Шукран, шукран. Іла-ал-лака». Спасибі, капітане; Дякую і допобачення.


Я вибрався з напівзруйнованої будівлі, знайшов Лейлу і кивнув головою. Вона пішла за мною, за десять кроків позаду.


Ми минули перше кільце сирійських військ, і я почув, як вона пробурмотіла: Джіїд Джиддан. Ви були дуже гарні.


"Ні", - сказав я англійською. "Я


щасливий дурень”.


П'ятнадцятий розділ.


Дурень і його успіх незабаром розлучаються. Я тільки що це вигадав, але ви можете процитувати мене, якщо хочете.


За милю нас зупинив дорожній охоронець. Зарозумілий, жорстокий сучий син, з тих, хто досить поганий як цивільний, але дайте йому пістолет і солдатський костюм, і ви отримаєте садиста-втікача. Йому було нудно, і він втомився і жадав розваг: у стилі Тома та Джеррі.


Він заблокував дорогу.


Я вклонився, посміхнувся і сказав: «Будь ласка…»


Він посміхнувся. "Мені не подобається". Він глянув на Лейлу і посміхнувся, сповнений чорних і зелених зубів. «Вона подобається? Жінка? Тобі вона подобається?" Він протиснувся повз мене. "Думаю, я подивлюся, чи подобається мені вона".


Я сказав: Ні, ти, купа гною! Тільки мені довелося сказати це англійською. Я витягнув свій стилет і розгорнув його. "Абдель!" він гукнув. "Я спіймав шпигуна!" Я перерізав йому горло, але вже було пізно. Прийшов Абдель. З трьома іншими.


"Кінь ніж!"


Вони тримали кулемети.


Я впустив ножа.


Один із солдатів підійшов до мене обличчям. Темні та темноокі; його голова у тюрбані. Він ударив мене по щелепі, сказавши слово, якому мене не навчила Лейла. Я схопив його і розгорнув перед собою, схрестивши руки за спиною. У цьому становищі він став щитом. У моїй мантії все ще був схований пістолет. Якби я міг просто...


Забудь про це. Кулемети перейшли на Лейлу. "Відпусти його."


Я відпустив його. Він розвернувся і вдарив мене в горло. Він був сильний люттю, і я не міг вирватися. Я використав свою вагу, щоб повалити нас обох на землю. Ми каталися по кам'янистому пилу, але його руки були як сталь. Вони залишились у мене на шиї.


"Досить!" – сказав навідник. "Абдель! Відпусти його!" Абдель помовчав. Достатньо довго. Я збив його з себе ударом по горлі. Він спотворив пилюку, задихаючись. Інструмент! - Сказав коротун. – У нас будуть проблеми. Полковник хоче допитати всіх шпигунів. Він не хоче, щоб ми приносили йому трупи”.


Я сидів на землі і масажував шию. Абдель підвівся, все ще намагаючись перевести подих. Він плюнув і назвав мене кишкою свині. Високий солдат співчутливо кудахтав. «Ах, бідний Абдель, не впадай у відчай. Коли полковник використовує свої спеціальні методи, шпигун захоче, щоб ти вбив його зараз». Він усміхнувся широкою чорно-зеленою усмішкою.


О так. Приголомшливий. "Спеціальні методи". Я подумав про медаль на шиї. Ніхто мене не обшукував. Мене ніхто не обшукував. У мене все ще був пістолет - і я все ще мала медаль. Насамперед, кинь медаль. Я потягнувся за застібкою.


"Вгору!" прийшло замовлення. "Руки вгору!" Я не міг знайти прокляту застібку! "Вгору!" Був не час для героїзму. Я підняв руки. Один із хлопців приставив пістолет до каменю, підійшов і зв'язав мені руки за спиною. Він смикнув за мотузки і підняв мене на ноги. Хлопець мав обличчя, схоже на відколоту тарілку. Тріснута сонцем, вітром та гнівом. «Тепер, – сказав він. "Привозимо його до полковника". Саме тоді Лейла почала діяти. Лейла, яка стояла тихо, мов скеля. Раптом вона закричала: Ла! Ла» і кинулась до мене, спіткнулася і впала. Тепер вона лежала в пороху, ридаючи і кричачи: «Ні! Ні! Будь ласка! Ні!» Солдати посміхалися своєю тартановою усмішкою. Хлопець на мотузках почав смикати мене назад. Лейла підвелася і побігла; рида, дика, божевільна, нарешті кинулася до моїх ніг, схопивши мене за кісточки, цілуючи мої черевики. Якого біса вона там робила? Абдель схопив її і відтяг. Потім він штовхнув її носом пістолета.


"Рухатися!" він сказав. «Йдемо до полковника. Ідемо до полковника в Бейт-Намі».


Що ж, подумав я, це один із способів дістатися туди.


* * *


Кабінет полковника знаходився поряд із вестибюлем того, що раніше було міським готелем. Він і його люди захопили його, а готель «Нама» об'єднав у собі найгірше: бордель, казарми та центр для допитів.


Музика долинала з кімнати далі коридором. Гучний сміх. Запах випивки. Вестибюль був заповнений місцевими арабами, деякі з яких перебували під вартою, в основному самі по собі, тоді як солдати патрулювали блискучі гвинтівки. Лейлу відвели до місця у вестибюлі. Мене повели до полковника Каффіра.


Коли мене вперше привели, його не бачив. Полковник стояв спиною до дверей. Він схилився над маленьким дзеркалом, зосереджено вичавлюючи прищик. Він махнув охоронцям та продовжив свою роботу. Шльоп! Його обличчя вилилося в дзеркало. Він зітхнув із майже сексуальним задоволенням. Я спостерігав за ним краєм ока. Я сидів на стільці у протилежному боці кімнати, мої руки все ще були пов'язані за спиною. Він знову вивчав своє обличчя у дзеркало, ніби


це була карта ворожих таборів; полковник розмірковував, де завдати наступного удару.


Я озирнулася. Офіс був ретельно оброблений у великих традиціях арабського мороку. Стіни були вкриті темно-жовтою штукатуркою, обвішаною похмурими курними килимами. Тяжкі меблі, різьблені дерев'яні двері та маленькі високі вітражі. Грати на вікнах. Немає виходу. У кімнаті пахло пилом, сечею та гашишем. Двері в офісі були злегка прочинені. Це призвело до голої оштукатуреної камери. Єдиний стілець. І якась окрема металева штуковина. Щось подібне до гігантської сталевої вішалки з товстим залізним прутом, розташованим під прямим кутом вгорі. Він майже зачіпав дванадцятифутову стелю. Машина тортур. "Спеціальні методи". Цим і пояснювався кислий біологічний запах.


Полковник зробив свій останній вибір. Він пікірував двома брудними пальцями та вдарив. Яблучко! Місія виконана. Він витер підборіддя об манжет куртки. Він обернувся. Чоловік оливкового кольору з широкими вусами та болючим, горбистим, рябим обличчям.


Він підвівся і подивився на мене так, як мабуть, люди дивилися на нього до того, як він став полковником. Ще він називав мене кишечником свині.


Моя мова знову була готова. Той самий, що я використав на вогневому рубежі. Єдиний хлопець, який чув, як я говорю англійською, був хлопець, якого я вбив ще в дорозі. Я вбив його, бо він напав на мою жінку. Я все ще був Бассемом Аладіном, дурним, скромним, милим дурнем.


Те, що у торгівлі називають «жирним шансом»!


Мій виступ був блискучим і бездоганним, як завжди, з однією відзнакою. Полковник Кафір. Кафір отримав задоволення, застосовуючи тортури, і його не збиралися обдурити. Війна дала йому законне виправдання. У мирний час він, мабуть, тинявся по провулках, спокушаючи вуличних повій на захоплюючу смерть.


Кафір увесь час казав мені розповісти йому про свою місію.


Я весь час казав Кафіру, що я не маю місії. Я був Бассемом Аладіном, і я не мав місії. Відповідь йому сподобалася. Він дивився на вішалку, як товста пані, що розглядала розколотий банан. Мене охопила оніміння втоми. Мене й раніше катували.


Кафір підвівся і покликав своїх охоронців. Він відчинив зовнішні двері офісу, і я почув музику і сміх і побачив Лейлу, що сидить у вестибюлі між парою пільних пістолетів.


Увійшли охоронці та зачинили двері. Два неприємні на вигляд шматки яловичини, в уніформі і тюрбані, що пахнуть пивом. Тепер мене обшукали. Швидко, але достатньо. Туди пішла моя стара подруга Вільгельміна. Вона сіла на стіл поверх якихось папок, мовчазна і марна, як прес-пап'є.


Робити було нічого. Руки, як кажуть, були пов'язані. Я купив це. Якого біса це було. І ця медаль все ще була у мене на шиї. Можливо, Кафір дізнається, що таке. Може, петлю не крутив. Я був на дні можливої бочки.


Може бути…


Може, у мене просто з'явилася гарна ідея.


Вони відвели мене назад до ігрової кімнати Каффіра.


Вони кинули мене на підлогу та розв'язали руки. Полковник підкинув мені мотузку. Він сказав мені зв'язати собі кісточки разом. "Щільно", - сказав він. "Зроби це щільно, або я зроблю це щільно". Я зв'язав щиколотки разом. В обтяжку. На мені, як і раніше, були високі шкіряні черевики для пустелі. Полковник теж любив мої чоботи. Справжній, хворий недоумок. Коли він дивився, як я скручую мотузки, в його очах були зірки. Я зберігав власний вираз обличчя.


Він почав потіти. Він відпустив важіль на гігантській вішалці, і поперечина зверху зісковзнула на землю. Він кивнув своїм охоронцям. Вони зв'язали мені руки тим самим мотузком, що зв'язувала мої ноги. Я зігнувся і торкнувся пальців ніг.


Вони перекинули мотузки через поперечину стійки і знову підняли поперечину до стелі. Я залишився там висіти, як сплячий лінивець, як яловичий шматок у вікні м'ясника.


І тоді медаль зісковзнула вниз і розвернулась і здалася лицьовою стороною посеред моєї спини.


Полковник це бачив. Він не міг схибити. Ага! Зрозуміло. Бассем Аладін із зіркою Давида. Дуже цікаво, Бассем Аладін».


Шанс ще залишався. Якщо він не знайшов захованої літери «А», то його пошук медалі справді міг би допомогти. Цілком відповідало моїй гарній ідеї.


"Так ось що це таке", - сказав Бассем Аладін. "Зірка Давида!"


Кафір видав звук, схожий на пирхання та хихикання. «Скоро ви не багато жартуватимете. Скоро ви благаєте мене дозволити вам поговорити. Про серйозні речі. Наприклад, про вашу місію».


Він витяг довгий шкіряний батіг. Він обернувся до охоронців. Він сказав їм іти.


Охоронці пішли.


Двері зачинилися.


Я приготувався до майбутнього.


Халат був зірваний зі спини.


А потім з'явилися вії.


Один.


Два.


Різання. Обпалюючий. Печіння. Розривання. Починаючись у моїй плоті і вибухаючи в моєму мозку.


20.


30.


Я перестав рахувати.


Я відчував, як кров котиться по моїй спині. Я бачив, як кров капає по моїх зап'ястях.


Я думав, полковник мав на увазі гірше.


Я думав, що моя хороша ідея не така гарна.


Я думав, що мені треба трохи відпочити.


Я зомлів.


Коли я прийшов до тями, це було кілька годин по тому, і це не було ніжним повільним світанком. Моя спина була невеликою чиказькою пожежею. Цей ублюдок втирав сіль у мої рани. Прекрасне старе біблійне катування.


Я вирішив, що з мене вистачить. Достатньо для країни, гордості та боргу.


Я зламався.


Я почав кричати "Стій!"


Він сказав: Ваша місія. Ви хочете розповісти мені про свою місію?


"Так Так".


"Розповідати." Він був розчарований. Він все ще терся у гранульованому вогні. "Чому вас послали сюди?"


«Щоб встановити контакт. Будь ласка! Стій!»


Він не зупинився. Зв'язатися з ким?


Боже мій, як боляче!


Зв'язатися з ким?


"М-Мансур", - сказав я. "Алі Мансур".


І де ця людина? "


«Х-тут. Бейт-нама».


"Цікаво", - сказав він.


Вогонь горів, але гаряче не стало.


Я чув, як він ішов до свого офісу.


Я почув, як відчинилися двері. Він викликав охорону. Я чув, як він назвав ім'я Алі Мансур.


Зовнішні двері зачинилися. Його кроки наблизились. Двері ігрової кімнати за ним зачинилися.


«Я думаю, ви зараз розповісте мені всю історію. Але спершу я дам вам ще трохи мотивації. Невелику мотивацію переконати вас, що ви кажете правду». Полковник підійшов до мене і став переді мною, його лоб пульсував, очі блищали. «І цього разу, я думаю, ми прикладемо тиск десь… ближче до будинку».


Він відкинув руку з батогом і почав прицілюватися.


* * *


Коли охоронці привели Алі Мансура до офісу, полковник стояв спиною до дверей. Він знову схилився над дзеркалом. Він махнув охоронцям та продовжив свою роботу. Нарешті він повернувся і подивився на Мансура.


Руки Мансура були пов'язані за спиною, але він намагався зберегти похмурий вираз обличчя. У Мансура було кругле, майже хлоп'яче обличчя. Товстий плоский носа. Пухкі, губи, що посмикуються. Особа страху, що зображує виклик.


Кафір не збирався терпіти непокору.


Він привітав Мансура батогом по обличчю. «Отже, - сказав він. "Ви співпрацюєте зі шпигунами".


"Ні!" Мансур дивився у двері. Дивлячись на величезний шматок сирого м'яса, що звисав із поперечини на гігантській вішалці.


Кафір простежив за поглядом чоловіка. "Ви хочете поговорити зараз або хочете, щоб вас переконали?"


«Ні! Тобто так. Тобто – я нічого не знаю. Мені нема чого сказати. Я вірний Сирії. Я з палестинцями. Я вірю у федаїнів. Я б не став… я не… Полковник, я…»


«Ви! Ви – кишки свині! Ви розмовляли із ізраїльтянами. Із американськими агентами. Ви поставили під загрозу певний план. План викрадення. Ви і ваша сволота свинячого брата». Кафір змахнув хлистом у повітрі. Мансур застогнав і похитав головою, його очі, як таргани, бігали туди-сюди. "Ні!" він сказав. "Мій брат. Не я. І мій брат мертвий. А! Шайтан убий його. Тепер. Бачиш. Це мусить довести це. Якби я зрадив їх, я теж був би мертвий».


"Тоді чому той шматок м'яса, який колись був агентом, сказав мені, що його місія зв'язатися з вами?"


Мансур був у агонії. Він продовжував хитати головою з боку на бік. «Мій… мій брат, він розмовляв із американським агентом. Може, вони думають, що я теж говорю. Я би не став. Я помру першим. Присягаюся. Не я".


"Тоді скажи, що ти знаєш про свого брата".


«Мій брат був дурнем. Я не знав цього, коли розповів про план. Я сказав, що можливо буде багато грошей. Мій брат хоче грошей на купівлю зброї. Коли план провалюється, мій брат сердиться. Він каже. він збирається здобути собі грошей. Наступне, що я впізнаю, Халі мертвий. Кажуть, він розмовляв із американським шпигуном. Він чекав у Єрусалимі, коли шпигун заплатить йому».


Історія ставала на свої місця. Я стиснув зуби від болю. У мене на спині рипіла форма Каффіра. Я, чорт забирай, сподівався, що в мене все ще не йде кров. Хоча Мансур міг подумати, що то чужа кров. Кров людини висить в ігровій кімнаті. Кров справжнього полковника Каффіра.


«Що ти маєш на увазі – коли план провалився? План, про який я знаю, вже реалізовано».


«План – так. Наша участь у ньому – ні».


Я залишаюся


це був друг Алі, який був замішаний. Чи не сам Алі. "Твій друг", - сказав я. «Той, хто розповів вам про план…»


"Ахмед Рафад?"


"Де він зараз?"


«Думаю, у Рамазі. Якщо Шайтан все ще там, я думаю, він із ними».


"А тепер ти розповіси мені те, що знав твій брат".


Мансур глянув на мене. «Він знав – правду».


Я грав із батогом. "Не кажи мені правду". Я повинен точно знати історію, яку ви йому розповіли, так що я знатиму історію, яку він розповів шпигунові. І що викликає у вас таку гордість у Еміра, що ви думаєте, що вам сказали правду? А! Ви? Вони сказали вам правду? Хм!


Його очі поповзли до підлоги. "Можливо, це пояснює це", - сказав він килиму.


“А? Що? Говори, черв'як».


Він підняв очі, а разом із ними й голос. «Можливо, як ви кажете, Рафад збрехав мені. Можливо, тому з того часу я його не бачив».


План, як він це сказав, полягав у викраденні Фокса. Потримати його у сірійському селі Рамаз. Ні, він не знав, який будинок у Рамазі. Для роботи було найнято чотирьох людей. Його друг Рафад мав керувати літаком. Ні, не літак. А…» Мансур хотів жестикулювати руками. Його руки були пов'язані.


"Гвинтокрил."


«Гвинтокрил», - сказав він. «Те ж саме, так? Рафад сказав, що платять йому багато грошей. Деякі наперед, інші пізніше. Вони кажуть йому шукати інших добрих працівників. Не наймати – просто подивитися». Мансур знову виглядав наляканим. "Це все, що я знаю. Все, що я знаю.


"І план провалився?"


«Рафад сказав, що вони змінили свою думку щодо прийому на роботу. Вони не хотіли, щоби на роботі були інші».


"І хто вони?"


Мансур похитав головою. «Я не думаю, що навіть Рафад знає про це. Вони розмовляли з ним тільки телефоном. Вони сказали, що вважали за небезпечне зустрічатися. Вони знали, що він літав гелікоптерами. Вони знали, що він лояльний. Вони сказали, що це все, що їм потрібно для Що стосується решти – вони надіслали йому багато грошей, і це все, що потрібно було знати Рафаду».


Я запхав очі в мерзенні щілини. "Я вам не вірю. Ви знаєте хто вони. Якщо вони вам не сказали, можливо, ви здогадалися». Я раптом смикнув його за комір. "Які були ваші припущення?"


"Я ... я не здогадувалася".


"У всіх є здогади. Які були ваші?"


«А… Як Сайко. Я думав, що вони були частиною Ас Сайкі. Але в газетах йдеться, що вони – «Чорний вересень». Я… я думаю, що це може бути так».


Я відпустив комір і подивився на нього очима. "C-полковник, будь ласка, мій брат не міг багато розповісти американцям. Він знав тільки те, що я йому сказав. І всі ці речі - я тільки що сказав вам. І - і - розповідаючи своєму братові, я не зробив нічого поганого Шайтан сказав Рафаду завербувати, і Рафад сказав, так, я можу поговорити зі своїм братом. Я не порушував довіри. Я не робив нічого поганого. Будь ласка, полковнику. Тепер ви мене відпустите?"


"Я відпускаю тебе зараз ... в іншу кімнату".


Його очі завмерли. Я відвів його до іншої кімнати. Я посадив його на стілець, зв'язав і заткнув йому рота. Ми обидва подивилися на тіло Каффіра. Його голова була повернута вперед і звернена до стіни. Пройде якийсь час, перш ніж хтось буде його помічати - перш ніж вони спроможуться поглянути на його обличчя.


А коли вони це зроблять, то я буду далеко.


Може бути.


Шістнадцятий розділ.


Можливо, ви захочете дізнатись, як я це зробив.


Ви повинні повернутися до сцени на пагорбі, від того місця, де артилеристи сказали: «Киньте ніж», до місця, де біля моїх ніг лежала Лейла. Отак я повернув Х'юго. Лейла підняла його, коли спіткнулася і впала, а потім сунула стилет мені в чобіт.


Я не знав, як мені це використати. Або навіть якби я мала можливість ним скористатися. Я навіть не знав, коли був у кабінеті полковника. Все, що я думав, коли увійшли охоронці, це те, що мені не вдасться піти відвідати Алі Мансура. А потім промайнуло ісламське прислів'я: "Якщо Мухаммед не може прийти на гору, гора прийде до Мухаммеда". Тому я вирішив, що Мансур прийде до мене. Що я дозволю полковнику займатися своєю справою, що через деякий час я вдаю, що зламався, і згадаю Мансура, і приведу його до себе.


В іншому історія була чистим успіхом. Решта – завжди удача. Успіх - це те, як більшість людей залишається в живих. Мізки, м'язи, зброя та кишки в сумі становлять лише п'ятдесят відсотків. В іншому – удача. Удача полягала в тому, що ніхто не обшукував мене повз пістолет, що Кафір любив бачити, як хлопець зв'язує себе, і що наступним ходом було прив'язати мої руки до кісточок. Коли Кафір вийшов з кімнати, щоб заарештувати Мансура, я схопив ножа, порізався, повис там (або нагорі), наче я був зв'язаний, а коли Кафір повернувся, я стрибнув на нього, закинув на нього аркан, побив і вбив його. І побиття, додаю я, було зроблено тільки для того, щоби обмін тілами виглядав законним.


Після того, як я замкнув Алі Мансура, я підійшов до дверей і покликав «жінку». Я притис руку до обличчя, і все, що мені потрібно було крикнути, було: «Імраа!» Жінка]


Коли її привели, я знову був біля дзеркала. Я навіть усміхався. Я думав про статті у медичних журналах. Я відкрила єдині у світі ліки від прищів. Смерть.


Охоронці пішли. Я обернувся. Я подивився на Лейлу, вона подивилася на мене, і її очі перетворилися зі шматків льоду в річки, і після цього вона була в моїх руках, і вуаль впала, і стіни впали, і дама не цілувалася, як незаймана.


Вона зупинилася рівно настільки, щоб подивитися мені у вічі. «Я думав - я маю на увазі, вони там говорили - про Каффіра - про - про те, що він робить...»


Я кивнув головою. «Він знає… Але він дійшов лише до моєї спини. До речі, до речі…» Я послабив її хватку.


Вона відступила, граючи Клару Бартон. "Дайте подумати."


Я похитав головою. «Ее. Бачити – це не те, що йому потрібно. Що йому потрібно, так це новокаїн та ауреоміцин, і, ймовірно, шви та дуже хороша пов'язка. Але бачити це те, що йому не потрібно. Пішли. Ми ще маємо роботу».


Вона озирнулася. "Як нам вибратися?"


«Це робота, яку ми маємо зробити. Подумайте, як вибратися, а потім зробіть це.


Вона сказала: "Попереду припарковані джипи".


«Тоді все, що нам потрібно зробити, це дістатися джипів. Тобто все, що мені потрібно зробити, це пройти за полковника Каффіра на очах усього його проклятого взводу. Скільки хлопців там у холі?


«Можливо, десять. Не більше п'ятнадцяти», - вона схилила голову. "Ви схожі на Каффіра?"


"Тільки трохи навколо вусів". Я пояснив особливості Каффіра. Він був більш квітучим, ніж парк навесні. І це не та річ, через яку всі сумують. Достатньо одного хлопця, щоб сказати, що я не кафр, і вони швидко зрозуміють, що Кафір мертвий. А потім….., ми теж. "


Лейла зупинилася і трохи подумала. "Якщо тільки на тебе ніхто не дивиться".


«Я завжди можу носити табличку з написом «Не дивись»».


«Або я міг би носити табличку з написом «Подивися на мене»».


Я глянув на неї і насупився. У невеликій тиші я почув музику. Музика доноситься із холу.


"Лейла - ти думаєш про те, про що я думаю?"


"Як ви думаєте, що я думаю?"


Я легко провів рукою по її вкритому халатом тілі. "Як ви це зробите?"


«Я турбуюсь про те, як. Ви просто слухайте слушний момент. Потім ви виходите і сідайте в позашляховик. Об'їжджайте до задньої частини готелю.


Я вагався.


Вона сказала: Ви мене недооцінюєте. Пам'ятайте, ці чоловіки майже ніколи не бачать жінок. Вони бачать лише ходячи зв'язки одягу».


Я раптом виглядав ще сумнівнішим. Я сказав їй, що зовсім не недооцінюю її, але я подумав, що вона недооцінює цих хлопців, якщо думає, що може трясти та трясти і просто піти, ніби нічого не сталося.


Вона посміхнулася. "Ще нічого не сталося". А потім вона раптово вийшла за двері.


Я почав обшукувати стіл полковника. Я знайшов його папери і поклав їх у кишеню. Я вже взяв його пістолет і кобуру, мій ніж був пристебнутий ременем до рукава, і я врятував Вільгельміну і засунув її в свій черевик. Ще в мене була карта Герца з плямами від кави, варенням, хрестиками, банкрутом і кухлем, який я намалював, щоб відповідати поїздці Робі.


Я глянув на карту. Крихітне сирійське місто Рамаз впало на двадцять миль у межах кола. Я почав посміхатися. Незважаючи на всі шанси, які були проти мене, я міг би, можливо, виграти мільярд доларів. Табір Аль-Шайтан. Майстерня диявола.


Звукові ефекти у холі змінилися. Музика була голосніша, але це ще не все. Зітхання, бурмотіння, свист, бурмотіння, звук сімдесяти свистячих очей. Лейла, добре, пихато виконувала свій танець живота Ель-Джаззар. Я зачекав, поки звуки досягли крещендо; Потім я відчинив двері полковника і пішла через переповнений вестибюль, невидима, як товста дівчина на пляжі Малібу.


Джипи попереду залишилися без нагляду, я проїхав на одному з них і почав чекати, припарковавшись за пальмовим кущем.


П'ять хвилин.


Нічого.


Її план не спрацював.


Мені доведеться піти туди та врятувати Лейлу.


Ще п'ять хвилин.


І ось вона з'явилась. Біжить до мене. Одягнена у свій костюм із срібними блискітками.


Вона стрибнула у джип. Вона сказала. "Давай!"


Я від'їхав, та ми швидко поїхали.


За півмилі вона почала пояснювати. «Я продовжувала виходити через двері до саду і повертатися дедалі менше одягу».


"І вони думали, коли ти вийшла востаннє ...?"


Вона бешкетно подивилася на мене і засміялася, підвела голову і дозволила вітру розвіяти їй волосся. Я змусив очі повернутися до дороги і повів джип так швидко, як міг.


Лейла Калуд. Золота жила Фрейда. Грати на межі сексу і ніколи не наближатися до цього. Дражнить себе так само, як і всіх інших. Я сказав: Добре, але зараз прикривайся. Ми не хочемо, щоби тисячу очей дивилися на цей джип».


Вона ледве одяглася в схожу на мішок мантію і обернула обличчя вуаллю. "Так куди ми тепер ідемо?" Вона здавалася трохи скривдженою.


«Місце під назвою Рамаз. На південний схід».


Вона взяла карту з сидіння поряд зі мною. Вона переглянула його і сказала: "Ми зупинимося в Ілфідрі".


Я сказав ні".


Вона сказала: У тебе кровотеча. Я знаю лікаря, який мешкає в Ілфідрі. Він уже в дорозі».


"Ти можеш довіряти цьому хлопцю?"


Вона кивнула головою. "О так."


Ільфідрі була маленьким, але щільним селом з низькими присадкуватими кам'яними будинками. Населення може бути двісті. Приїхали у сутінках. На немощених вулицях нікого не було, але звук позашляховика був великою подією. Цікаві обличчя виглядали з вікон, з-за кам'яних стін та провулків.


«Ось, – сказала Лейла. «Будинок доктора Насра». Я зупинився перед білим кам'яним ящиком. «Я йду сама і кажу, чому ми тут».


"Думаю, я піду з тобою".


Вона знизала плечима. "Все в порядку."


Лікар Дауд Наср відповів на стукіт. Невисокий худорлявий чоловік, зморщений та одягнений. Він помітив, як убрався мій сирійський полковник, і його очі заблищали від швидкої настороженості.


"Салам, мій полковник". Він трохи вклонився.


Лейла прочистила горло і відкинула вуаль. "І ніяких салям для твоєї Лейли?"


"Ах!" Наср обійняв її. Потім він відсторонився і приклав палець до губ. «Гості усередині. Більше нічого не кажи. Полковник? Він глянув на мене оцінювально. "Я думаю, можливо, ви прийшли до мене в офіс?"


Наср обійняв мене за спину, його халат прикривав мою закривавлену куртку. Він привів нас до маленької кімнати. Зношений килимок покрив бетонну підлогу, на якій на вишитих подушках сиділо двоє чоловіків. Двоє інших сиділи на покритій подушкою лавці, яка була збудована довкола кам'яної стіни. Гасові ліхтарі освітлювали кімнату.


"Друзі мої, - оголосив він, - уявляю вам мого доброго друга, полковника ...", - він зробив паузу, але тільки на мить, - "Хаддура". Він перебив імена інших гостей. Сафаді, Нусафа, Тувейні, Хатіб. Усі вони середніх літ, проникливі чоловіки. Але ніхто з них не дивився на мене з тривогою, з якою Наср дивився на мене біля дверей.


Він сказав їм, що ми маємо «приватний бізнес», і, все ще обіймаючи мене за руку, повів мене до кімнати в задній частині будинку. Лейла зникла на кухні. Непомітно.


Кімната була примітивним кабінетом лікаря. У єдиній шафі зберігалися його запаси. У кімнаті була раковина без проточної води та свого роду імпровізований стіл для огляду; брусок з бугристим матрацом. Я зняв піджак і просочену кров'ю сорочку. Він втягнув повітря крізь зімкнуті зуби. «Кафір», - сказав він і взявся до роботи.


Він використав губку з рідиною та наклав кілька швів без анестезії. Я тихенько простогнав. Моя спина не могла відрізнити добрих хлопців від поганих. Щодо моїх нервів, Наср і Кафір були лиходіями.


Він закінчив свою роботу, намастивши трохи слизу на смужку марлі і намотавши її мені на середину, ніби він обмотував мумію. Він трохи відступив і захопився своєю роботою. «А тепер, - сказав він, - на твоєму місці, гадаю, я б спробував сильно напитися. Найкращий засіб від болю, який я можу тобі дати, – це аспірин».


"Я візьму це", - сказав я. "Я візьму це."


Він дав мені таблетки та пляшку вина. Він вийшов із кімнати на кілька хвилин, повернувся і кинув мені чисту сорочку. «Я не ставлю запитань другові Лейли, і краще не ставте мені запитань». Він поливав мою куртку рідиною, і плями крові почали зникати. «З медичного погляду я раджу вам залишитися тут. Пити. Спати. Дозвольте мені переодягнутися вранці». Він швидко відірвався від роботи у хімчистці. «У політичному плані ви мені дуже допоможете, якщо залишитеся. У політичному плані я веду доволі складну гру». Він сказав це французькою: Un jeu Complqué. "Ваша присутність за моїм столом дуже допоможе мені... перед іншими".


«Інші, як я розумію, з іншого боку».


"Інші, - сказав він, - це інша сторона".


Якщо я правильно прочитав, мій новий друг Наср був подвійним агентом. Я підняв брову. "Un jeu d'addresse, вперед". Гра на спритність.


Він кивнув головою. "Ти залишаєшся?"


Я кивнув головою. "Привіт, залишаюся".


* * *


Обід був святом. Ми сиділи на підлозі на вишитих подушках і їли ганчірку, яку поклали на килимок. Чашки квасолевого супу, курчата-гриль, величезні тарілки рису, що димить. Розмова була політичною. Прямолінійні штуки. Заганяємо Ізраїль у море. Повернення всіх голанських висот. Повернення Гази та Західного берега, щоб стати домом для бідних палестинців.


Я не сперечаюся, що палестинці бідні, і я не сперечаюся, що вони зазнали удару. Що мене бавить, так це благочестя арабів, враховуючи їхній головний внесок у загальне вирішення проблеми палестинців. Подумайте: Газа та Західний берег спочатку були зарезервовані для палестинських держав. Але Йорданія вкрала Західний берег у 48-му році, а Єгипет поглинув сектор Газа, і вони кинули палестинців у табори біженців. Це зробили араби, а не ізраїльтяни. А араби їх не випускають.


Араби навіть не платять за табори. Їжа, житло, освіта, медицина – все, що потрібне для збереження життя біженців, – все це йде на гроші ООН. США дають 25 мільйонів доларів на рік, а більшість решти надходить з Європи та Японії. Арабські країни з усіма своїми розмовами та своїми нафтовими мільярдами виклали загалом два мільйони доларів. А Росія та Китай, ці великі захисники недосяжних мас, нічого не вносять.


Ідея арабів допомогти палестинцям полягає у тому, щоб купити їм пістолет і направити його на Ізраїль.


Але я сказав: "Ось, сюди!" І так!» І «За перемогу» випив тост за армію та президента Асада.


А потім я промовив тост за Аль-Шайтана.


Про Аль-Шайтан мало хто знав. Група, з якою я був, була As Saiqa. Сирійське відділення PLO Оскільки Сайка в перекладі з сирійської означає "блискавка". Хлопці за столом не стріляли. Вони багато говорили, але були бійцями. Можливо, планувальники. Стратегії. Бомбастери. Мені було цікаво, що сирійською мовою означає грім.


Людина на ім'я Сафаді - маленькі, акуратні вуса, шкіра кольору коричневого паперового пакету - сказала, що він упевнений, що Аль-Шайтан був частиною генерального командування Джебріля, ліванських рейдерів, які завдали удару ізраїльтянам у Кір'ят-Шмоні.


Нусафа насупився і похитав головою. «Ах! Я прошу не погодитись, mon ami. Це надто тонко для розуму Джебріля. Я вважаю, що це є знак Хаватме». Він звернувся до мене за підтвердженням. Хаватме очолює іншу групу федаїнів – Народно-демократичний фронт.


Я посміхнувся посмішкою «знаю-но-не можу сказати». Я закурив. «Мені цікаво, джентльмени. Якби гроші були вашими, як би ви їх витратили?


За столом пролунали шепоті та посмішки. Увійшла дружина Насра з кавником. Чадра - щось на зразок шалі на повний зріст - була накинута на її голову, і вона міцно стиснула її навколо обличчя. Вона налила каву, ігноруючи її присутність. Можливо, вона була служницею чи роботом у савані.


Тувейні відкинувся назад, граючи своєю бородою з перцем і сіллю. Він кивнув і звузив очі, облямовані лініями. «Я думаю, - сказав він високим гнусовим голосом, - я думаю, що гроші найкраще витратити на будівництво заводу з дифузії урану».


Безперечно, ці хлопці були планувальниками.


"Так, я думаю, це дуже добре, чи не так?" Він звернувся до своїх колег. "Такий завод можна побудувати за мільярд доларів, і було б дуже корисно мати його".


Ядерний комплект власноруч.


«О, але мій дорогий і шановний друже, - підтиснув рот Сафаді, - це дуже довгостроковий план. А де ми отримаємо технічну допомогу? Росіяни допоможуть нашому уряду, так, але федаїни – ні. - принаймні, не безпосередньо”.


"А де нам взяти уран, друже мій?" Четвертий чоловік Хатіб додав свій голос. Він підняв чашку, поки Насра наповнювала її кавою, а потім повернулася на кухню. "Ні, ні, ні", - казав Хатіб. «Нам потрібен терміновий план. Якби гроші були моїми, я використав би їх для створення кадрів федаїнів у кожному великому місті світу. Будь-яка країна, яка нам не допомагає – ми підриваємо їхні будівлі, викрадаємо їхніх лідерів. Це єдиний спосіб досягти справедливості". Він повернувся до свого господаря. "Чи ти не згоден, мій консервативний друже?"


Хатіб із задоволенням спостерігав за Насром. І під веселощами його очі писали неприємності. Ось чому Наср хотів, щоб я був поряд. Його "консерватизм" був під підозрою.


Наср повільно поставив чашку. Він виглядав стомленим і, більше того, стомленим. «Мій дорогий Хатіб. Консерватор - це інше слово позначення нелояльності. Тепер я вірю, як завжди вважав, що ми перетворюємося на наших найлютіших ворогів, коли намагаємося тероризувати всю земну кулю. Нам потрібна допомога решти світу. страх та ворожнечу можна викликати лише терором». Він повернувся до мене. «Але я вважаю, що мій друг полковник утомився. Він щойно повернувся з фронту».


"Більше ні слова."


Хувайні встав. Інші пішли за ним. «Ми поважаємо ваші зусилля, полковнику Хаддуре. Наш невеликий бізнес – це наш власний внесок». Він вклонився. «Хай буде з тобою Аллах. Салам».


Ми обмінялися саламами і ва-алейкум ас-саламами, і четверо ввічливих терористів середнього віку відступили запорошеної ночі.


Наср провів мене до єдиної спальні. Великий товстий матрац на кам'яній плиті, покритий подушками та дуже чистими простирадлами. Він не приймав протестів. Його будинок був моїм. Його ліжко було моє. Він та його дружина спатимуть під зірками. Адже сьогодні було тепло, чи не так? Ні, він не почує ні про який інший план. Він був би ображений. І люди б говорили, якби знали, що він не віддав полковникові свій дім.


"Лейла?" Я сказав.


Наср знизав плечима. "Вона спить на підлозі в іншій кімнаті". Він підняв руку. «Ні, не кажи мені свою західну нісенітницю. Сьогодні її не били, і їй не доведеться битися завтра.


Я дозволив йому переконати мене. Крім того, у ньому був відтінок поетичної справедливості. В Єрусалимі вона веліла мені спати на підлозі. Я повільно похитав головою і подумав, наскільки непрактична цнота.


* * *


Я, мабуть, спав півгодини. Я почув звук у дверях спальні. Я схопив пістолет. Може, Наср підставив мене. («Спи, - сказав він. - Спи. Напийся».) Або, можливо, хтось із його приятелів зрозумів. («Цей полковник Хаддура дивний хлопець, чи не так?»)


Двері повільно відчинилися.


Я вимкнув запобіжник.


"Нік?" прошепотіла вона. Я натиснув на запобіжник.


Вона пливла темною кімнатою. Її як ковдру обернули чадрою. «Лейло, – сказав я. «Не валяйте дурня. Я хвора людина».


Вона підійшла і сіла на край ліжка.


Чадра відчинилася. Я заплющив очі, але було вже пізно. Моє тіло вже бачило її тіло. «Лейло, – сказав я. Ти надто довіряєш мені.


«Так. Я довіряю тобі, – сказала вона, – достатньо».


Я розплющив очі. "Досить?"


"Досить."


Вона провела пальцями по моєму обличчю, по шиї, по грудях, де волосся стало дибки, і почала танцювати. «Дайте визначення «достатньо», – сказав я твердо.


Тепер настала її черга заплющити очі. «Досить бажати… займатися зі мною любов'ю».


Моя рука, здавалося, мала власне бажання. Він обхопив її груди і викликав у нас обох парне муркотіння. «Дорога, - видихнув я, - я не збираюся битися з тобою дуже сильно. Ти впевнений, що це те, чого ти справді хочеш?»


Її шия була вигнута, а очі все ще заплющені. "Я ніколи ... ні в чому не був впевнений ... ніколи".


Вона поворухнулася, і чадра впала на підлогу.


Вважаю, це загальна мрія. Бути першим. Або, як казали в «Зоряному шляху», «вирушити туди, куди раніше не ходила жодна людина». Але Боже мій, це було мило. Це гладке, стигле, неймовірне тіло, що повільно розкривається під моїми руками, здійснюючи рухи, які не були просто рухами, а захоплювало, дивувало перші відчуття, рефлекторні пульсації, нетерпляче, інтуїтивне затискання пальців, коливання в стегнах, затримку бід. В останній момент на краю урвища вона видала якийсь ліричний звук. А потім вона здригнулася, сказавши «Всі дорослі».


Ми лежали разом, і я спостерігав за її обличчям і пульсом, який пульсував у її горлі, я простежив за її тілом, і я провів пальцем по вигину її губ, доки вона не зупинила мій палець язиком. Вона розплющила очі, і вони глянули на мене, сяючи. Вона простягла руку і провела рукою по моєму волоссю.


А потім вона прошепотіла єдине слово, яке говорило, що тепер вона звільнена жінка.


"Ще", - сказала вона.


Сімнадцятий розділ.


Є вираз на ідиш: дрехрд оффен дек. Це означає, каже мені Урі, на краю землі; незрозуміло де; пішов до біса. То був Рамаз. За сто миль на південь від Дамаска і за сотню миль від ізраїльського фронту. Останні тридцять миль пройшли Ніде. Безгородне, безлісове, забризкане лавою Ніщо, з туманним небом та тихим пилом. Пейзаж був усіяний вздовж дороги іржавими корпусами мертвих танків, а одного разу – руїнами давньої візантійської цитаделі.


Лейла була закутана у своє подвір'я арабської леді, що тепер, по крайнього заходу, мало практичне призначення; вберігаючи пил та сонце. Це ще не було літнім сонцем, не тією подушкою-шпилькою в небі, яка кидає голки тепла на вашу шкіру. Але було досить жарко, і пил і серпанок дряпали мені очі навіть за темними окулярами полковника Каффіра.


Лейла передала мені фляжку з водою. Я взяв, випив і повернув назад. Вона відпила, а потім обережно змочила пальці та провела кінчиками холодних пальців по моїй шиї. Я подивився на неї


і посміхнувся. Жінки завжди хочуть знати, чи змінилися вони. Лейла змінилася. Вона позбулася як жорсткої нальотів крохмалю, так і рутини Рити-Хейворт-грає-Седі-Томпсон. Вона перестала грати і просто грала. Я зняв її руку з шиї та поцілував. Земля під нами була схожа на тендітну глину, і наші колеса розчавлювали її, збиваючи пилюку. Помаранчевий пил.


Я натиснув на педаль і збільшив швидкість.


Місто Рамаз навряд чи було містом. Більше схоже на невелику групу будівель. Типові хатини з сирцевої цеглини з плоскими дахами, деякі пофарбовані в синій колір, щоб відігнати зло.


Першим мешканцем Рамаза, який помітив нас на дорозі, був чоловік років із сто вісімдесяти. Він шкутильгав на імпровізованій тростині і, побачивши джип, низько вклонився, і я думав, що мені доведеться його врятувати.


Я зупинився. Він здавався здивованим. «Ласкаво просимо, - промовив він співуче, - о шановний полковник».


Я простяг руку Лейлі і відчинив двері. «Сідай, старий. Я тебе підвезу».


Він усміхнувся чудовою зубастою усмішкою. "Полковник робить мені честь".


Я схилив голову. "Мені пощастило, що я можу допомогти".


«Нехай пошле тобі благословення Аллаха». Він повільно заскрипів у джип. Я підготувався і рушив дорогою до міста.


«Я шукаю будинок у Рамазі, старий. Можливо, ти дізнаєшся про будинок, який я шукаю».


"Іншаллах", - сказав він. Якщо Бог цього забажає.


«У будинку, що я шукаю, буде багато чоловіків. Деякі з них будуть американцями. Інші - арабами».


Він похитав горіхової шкаралупою обличчя. "Немає такого будинку в Рамазі", - сказав він.


«Ви впевнені, старий? Це дуже важливо".


«Не бажаючи образити полковника, Аллах вважав за потрібне залишити мені мої почуття. Хіба людина не була б сліпою, якби не знала такого будинку, якби такий будинок існував у Рамазі?»


Я сказав йому, що поклоняюся його мудрості та мудрості Аллаха. Але я не здавався. Штаб-квартира Шайтана мала бути тут. Тому що середина Ніде була ідеальним місцем. І тому, що це було єдине місце, про яке я знав. Я спитав його, можливо, є ще один будинок - де відбувається щось незвичайне.


Старий глянув на мене лакричними очима. «Немає нічого незвичайного під сонцем. Все, що відбувається, відбувалося раніше. Війни та мирні часи, навчання та забуття. Всі речі повторюються знову і знову, від помилки до просвітлення та назад до помилки». Він показав на мене кістлявим пальцем, і під рукавами його вільного рваного халата на зап'ясті блиснуло щось срібне: «Єдина незвичайна річ на землі – це людина з радісним серцем».


Ох! Краса арабського розуму! Я відкашлявся. «Я терплю протиріччя з тобою, старий, але така радість зустрічається щодня. Варто лише попросити, щоб дізнатись, що це так».


Він глянув на мою руку на кермі. «Полковник вважає, що те, що вони називають людством, буквально створено із добрих людей. Але так само, як небесне світло сонця відбивається в коштовності кільця полковника, я кажу полковнику, що це не так».


Я зняв з пальця перстень Каффіра. «Я не люблю, коли мені суперечать, старий. Я раджу тобі, під страхом мого великого невдоволення, прийняти це кільце – знак жебрака, але подароване з радістю, – а потім визнати, що ти недооцінюєш своїх побратимів». Я простяг руку Лейлі і простяг йому обручку. Я знову побачив срібний спалах на його зап'ясті.


Він неохоче прийняв обручку. «Я роблю це тільки для того, щоб не образити, але, можливо, моя думка все-таки була помилковою».


Ми почали наближатися до невеликого синього будиночка. Старий вибачив мені і сказав, що це його дім. Я під'їхав попереду і зупинив позашляховик. Він повільно вийшов, а потім обернувся до мене обличчям.


"Можливо, поки полковник проїжджає через Рамаз, він може зупинитися в будинку Калуриса". Він вказав на кам'янистий простір. «Будинок Шафтека та Серхана Калооріса – єдиний жовтий будинок у Бхамазі. У цьому плані він самий… незвичайний».


* * *


Він був зовсім жовтим. Хтось намагався пофарбувати його у жовтий колір, але вони, мабуть, використовували неправильну фарбу. Величезні шматки фарби відірвалися, оголюючи довільні ділянки каменю.


Та й сама хата не горіла вогнями. Ще один двоповерховий квадрат пісочного кольору знаходився прямо через дорогу. Єдиним іншим об'єктом на пустельному ландшафті була купка помаранчевого каміння зазубрини на півдорозі між двома будинками.


Мій план полягав тільки в тому, щоб забити місце Я не збирався вриватися поодинці з пістолетом і подібною лінією; "Ви заарештовані." Тим не менш, я залишив Лейлу в джипі, припаркованому приблизно за півмилі від дороги. Залишок шляху я пройшов би пішки.


Будинок через дорогу здавався зовсім безлюдним; вікна не зачинені, двері відчинені.


Я обвів напівжовтий будинок широким колом. Його вікна були зачинені, і за ними були темні віконниці. Ззаду був невеликий вузький вхід, щось на кшталт мініатюрного кам'яного двору, можливо, п'яти футів завглибшки та п'ять футів завширшки, під дахом другого поверху будинку. Покороблені дерев'яні двері були наприкінці двору. Я приклав до нього вухо, але нічого не почув. Я голосно постукав. Сирійський полковник потребує інформації.


Нічого.


Нема відповіді. Нема шуму. Нема нічого. Я витяг пістолет і відчинив двері.


Він ударився об стіну, а потім розгойдувався туди-сюди. Скрип, скрип.


Нічого більше.


Я ввійшов.


Голі підлоги, голі кам'яні стіни та голі кам'яні лави навколо них. Чорна брудна пузата піч. Гасова лампа. Чотири порожні банки з-під пива розкидані по підлозі. У них заткнуто дюжину недопалків. Обвуглені паперові сірники на підлозі.


Ще одна кімната, майже така сама. Майже, крім одного. Гола кам'яна лава була вкрита червоними плямами. Велика пляма крові розміру мертвої людини.


Ще одна кімната на першому поверсі. Ще одна купа сміття з-під пива. Ще одна потворна, забризкана смертю лава.


Вгору вузькими сходами. Ще дві кімнати. Ще дві сцени кривавого вбивства.


І тільки звук вітру у вікно та скрип, скрип, скрип дверей нижнього поверху.


Дідька лисого. Зникли. Це був притулок в Аль-Шайтані, та й Джексон Робі теж був тут. І це доводив не лише помаранчевий пил. Цей срібний спалах на зап'ясті старого був стандартним годинником-хронометром AX.


Я відкинув ноші і сів. Перед лавкою стояв невеликий лакований столик, покритий кільцями пивних банок. Також пачка цигарок. Сирійський бренд. І сірникова коробка, на якій було написано: Завжди розкіш – готелі Foxx – конгреси, відпочинок.


Я вилаявся і кинув сірникову коробку назад на стіл. Я закінчив. От і все. Кінець дороги. І замість відповідей були лише запитання.


Я закурив і пнув пивну банку. Вона перекинулася і показала свої дірки. Кульові отвори. По одному з кожного боку. З одного боку, з другого. Я підняв його та поклав на стіл. Ми дивилися один на одного.


Ймовірно, це не мало жодного значення, але якщо постріл через балончик був промазаним пострілом.


Я підвівся і почав розраховувати траєкторії.


Різанина сталася посеред ночі. Мабуть, усі тут були вбиті на лавці. Застали спати. З пістолета із глушником. Отже, уявіть, що я цілуюсь у голову сплячого хлопця, туди, де пляма крові. На столі банку пива. Я цілюсь у хлопця, але натомість потрапляю до банку. Отже, я стою… де? Я стою тут, і куля пройшла б через банку і приземлилася – і ось вона. Я витяг його з м'якого каменю. Куля малого калібру.25. Як маленький Девід. Маленький, але боже мій.


Я вийшов із дому через парадні двері. А на дорозі був припаркований позашляховик. І Лейла стояла поруч із ним.


Я рушив до неї, страшенно злий. "Лейло, що за…"


"Нік! Повернися!"


Тріскатися! Чорт!


Стрілки на дахах. "Вниз!" Я крикнув їй. Чорт! Занадто пізно. Куля зачепила її ногу, коли вона пірнула в укриття. "Лягай під джип!" Я побіг до каміння. Тріск! Чорт! Там було четверо хлопців, по двоє на кожному даху. Я прицілився у стрільця через дорогу. Яблучко! Він смикнувся і впав у пилюку. Дві кулі відлетіли від мого даху. Я прицілився до іншого guy та схибив Whang! Він промахнувся менш як на фут. Всі вони мали перевагу у зростанні, Вангу! Я кинувся до закритого входу, кулі зняли пилюку біля моїх ніг. Я пірнув усередину і, важко дихаючи, зупинився поза їхньою досяжністю. Якийсь час.


Я чекав на те, що прийде.


Мертва тиша.


Скрип дверей.


Жодних кроків. Жодного іншого звуку. Я чув їх тільки у своїй уяві. Тепер, - сказала карта часу та місця в моїй голові. Тепер вони досягли скелі, тепер вони біля будинку, тепер вони... Я сів на землю і приготувався. Раз, два, три, зараз. Я визирнув і вистрілив одночасно. Я помістив його в центрі чистого білого халата і пірнув назад вчасно, щоб пропустити ще один удар того хлопця, інший пістолет. Він рухався з іншого боку. "Інал абук!" - крикнув стрілець. Прокляття мого батька. Я вистрілив ще раз і пірнув назад у свій крихітний грот.


"Yallah!" – крикнув він. Поспішайте! І знову я побачив, як це грало у моїй голові до того, як це сталося. Я зробив ще один постріл прямо у дверний отвір. Хлопець на даху розрахував свій стрибок, щоб упіймати його. На півдорозі, від стрибка до падіння.


На той час, коли він упав на землю, кров ринула з кишечника. Я закінчив його швидким другим пострілом. Тепер це був віч-на-віч. Залишився один стрілець. То де, чорт забирай, він був? Діафільм у моїй голові показував порожні кадри. Якби я був останнім хлопцем, що б я робив?


Я глянув за ріг і побачив його. Клацніть! Мій пістолет був порожній. Він раптово став хоробрим. Він почув клацання і рушив уперед. Я пірнув назад і голосно вилаявся, а потім шпурнув непотрібний пістолет у дверний отвір. На рахунок чотири, і він визирнув з-за рогу з посмішкою переможця на спітнілому обличчі. Хлоп! Я вистрілив йому прямо на усмішку.


Пістолет Каффіра був порожній, а Вільгельміна – ні.


Вісімнадцятий розділ.


Я перевірив тіло. У хлопця без особи також не було документів. Арабська араб, це все, що я знав. Обличчя було арабським, схожим на саудівця.


Тіло номер два: пірнальник із даху. Ще один безіменний араб.


Тіло номер три: я штовхнув його ногою. Його картата пов'язка на голові спала. Я тихенько свиснув. То справді був Джек Армстронг. Великий світлий хлопець з готелю вестибюля. Він засмагнув своєю шкірою, але не пофарбував волосся. Я просто пішов, хитаючи головою.


Тіло номер чотири: перед будинком. Мій перший вдалий постріл збив його з даху. Я зняв головний убір. Хлопець, який стежив за мною у Рено.


Я повільно пішов до позашляховика. Лейла вже сиділа попереду, я сів на сидіння водія і зачинив двері.


"Як нога?" – тупо сказав я.


Вона з цікавістю подивилася на мене. «Боляче, але не так вже й погано».


Я дивився на туманний обрій.


"Нік?" Її тон був обережний. "Що з тобою? Ти виглядаєш… ніби ти в якомусь трансі».


Я закурив і викурив усе, перш ніж сказав: «Я в безвиході, ось у чому справа. Мільйон підказок і нічого не складається. Я знову на нулі».


Я знизав плечима і завів двигун. Я повернувся до Лейла. «Краще нехай Наср гляне на цю ногу. Але спочатку мені потрібно зробити зупинку...»


* * *


Я не почав витрачати час на ввічливе опосередковане поводження. Я увірвався в двері з пістолетом у руці і підняв старого з підлоги. "Поговоримо", - сказав я.


Його історія була такою:


Якось пізно вночі кілька тижнів тому старий почув звук у небі. Це розбудило його, і він побіг до вікна. Гігантська комаха, жахливий комар з величезними крилами, що обертаються. Він побачив, як воно впало прямо з неба поряд із жовтим будинком Калооріса. Старий уже бачив цю істоту раніше. Він упав з небес так само. Йому сказали, що він несе людей у животі, і це, на його думку, безперечно, правда. Тому що в будинку з'явилися брат Шафтека та Серхана Калуріса та двоє їхніх двоюрідних братів.


А американець?


Ні, не американець.


Ось що сталося згодом?


Нічого особливого. Брат пішов. Кузени лишилися.


А що щодо комахи?


Воно досі було тут. Живе на рівнині, за дві милі на схід від міста.


А друга комаха? Той, що з'явився посеред ночі?


Він полетів за годину.


А що сталося?


Наступного дня прибув ще один незнайомець. Можливо, американець.


На комахі?


На машині.


Він теж пішов у жовтий дім. Старий пішов за ним, цікавість зробила його сміливим. Він глянув у вікно жовтого будинку. Шафтек Калуріс лежав на лавці. Мертвий. Потім він побачив, як незнайомець увійшов до кімнати. Незнайомець теж побачив його – у вікні. Старий злякався. Незнайомець підняв срібний браслет і велів старому не боятися. Старий взяв браслет і не злякався. Він і незнайомець піднялися нагору. Нагорі вони знайшли ще три тіла. Серб Калооріс та двоюрідні брати.


А потім?


А потім незнайомець поставив кілька запитань. Старий розповів йому про комах. От і все.


"Це все?" Я досі тримав пістолет орієнтований на його голову.


"Клянуся милосердним Аллахом, хіба цього недостатньо?"


Ні, цього було замало. Недостатньо, щоб відправити Робі до Єрусалиму телеграфувати AX про те, що він знайшов Шайтана. чотири трупи і жодного Леонарда Фокса? Ні. Цього було замало.


Але це все було. Робі дивився на тіла та пивні банки; він узяв сигарети та сірники. От і все. Це все. Він вийшов з дому в люті та розгубленості. Як ти зараз виглядаєш, - зауважив старий. Але все.


"Хто закопав тіла?"


Очі його застилало важка завіса страху.


"Даю слово, вони не завдадуть тобі шкоди".


Він перевів погляд з мого пістолета на моє обличчя і назад. «Прийшли ще четверо. На наступний день. Вони все ще там, зупинилися у будинку Калуриса».


"Вони зупинилися там", - сказав я старому.


Він зрозумів.


"Альхамдуліла", - сказав він. Слава Богу.


Приголомшливий. Я вбив свої останні чотири підказки.


* * *


Гелікоптер був на рівнині. Виразно видно. У відкритій. Я піднявся маленькими алюмінієвими сходами. Машина стара, але доглянута. Газомір показав, що його вистачить ще сто п'ятдесят миль.


Я відніс Лейлу в кабіну і знову втяг сходи всередину.


"Ви вмієте літати на цьому?" Вона виглядала трохи наляканою.


Я виглядав роздратованим. "Ти збираєшся бути пілотом на задньому сидінні?"


"Я цього не розумію". Її голос здавався скривдженим.


Я не відповів. У моїй голові було дуже тісно, щоб знайти місце для слів. Я намацав педалі керма біля своїх ніг. Краще спочатку перевірити двигун. Я заблокував колісні гальма та натиснув на важіль регулювання висоти тону. Увімкнув паливо та натиснув на стартер. Двигун кашлянув помаранчевим пилом. Він зашипів і нарешті почав гудіти. Я відпустив гальмо ротора, повернув дросель, і гігантські лопаті ротора почали обертатися як деяка гігантська мухобойка. Я почекав, поки вони розкрутяться на 200 об/хв, потім відпустив колісні гальма та збільшив швидкість. Тепер ще трохи газу, і ми почали підніматися. Вгору і вбік.


Правий руль.


Тримайся вперед.


Перша зупинка Ільфідрі.


* * *


Лейла спала на ліжку Насров.


Вона спала в широкій блакитній бавовняній нічній сорочці, оточена яскравими вишитими подушками і блискучими хвилями свого чорного волосся. Вона розплющила очі. Я сів на ліжко. Вона розкрила руки, і я притис її до себе.


"Мені дуже шкода", - прошепотів я.


"Для чого?" вона сказала.


"За те, що я десь ще. Я..."


"Не треба". Вона приклала палець до моїх губ. «Із самого початку я знала, що ти мене не любиш. І я знала, що ти думаєш про свою роботу. І все гаразд. Все справді гаразд. Я – я хотіла, щоб ти був першим. А може, останнім. надовго. Але це моя турбота, а не твоя". Вона м'яко посміхнулася. "Думаю, скоро ми розлучаємося, так?"


Я глянув на неї. "Куди ти йдеш?"


Вона зітхнула. «Я залишусь тут на кілька днів. Я не можу танцювати із забинтованою ногою».


"Танець?"


Вона кивнула головою. «Я приїхав сюди працювати у сирійському нічному клубі. Місце, де збираються армійські офіцери».


Я різко насупився. "Лейла Калуд - ти знаєш, що робиш?"


Вона знову посміхнулася. В широкому сенсі. "Жодна жінка не може краще захистити свою чесноту, ніж та, яка робила це двадцять п'ять років". Вона продовжувала посміхатися. "Хіба я не змушувала навіть тебе триматися на відстані?"


"А ти?"


"Я маю на увазі, коли я хотіла, щоб ти це зробив".


Я теж усміхнувся. Я сказав: І як тепер моя дистанція?


Вона не посміхалася. "Ближче було б непогано".


Ближче було приємно.


Я підняла вільну синю бавовняну сукню і обережно потягла, поки вона не зникла.


Чудово.


Приємніше.


Найприємніший.


Її круглі груди притулилися до моїх грудей, а її тіло текло під моїм річкою; постійна, ніжна, річка, що тече. А потім її дихання стало частим і швидким, річка ревела, а потім стихла. Я відчував її сльози на шкірі.


"З тобою все гаразд?"


Вона похитала головою.


"Ні?"


Ні. Я не в порядку. Мені сумно, і я щаслива, і налякана, і жива, і тону, і… і все, що завгодно, тільки не гаразд».


Я провів рукою по її носі і по вигинах її пишних губ. Вона рушила і поклала голову мені на груди. Так ми пролежали деякий час.


"Лейло, чому ти так довго чекала?"


"Кохатися?"


"Так."


Вона подивилася на мене згори донизу. "Ви мене зовсім не розумієте, чи не так?"


Я погладив її по волоссю. "Не дуже добре."


Вона перекинулася на лікоть. «Насправді, це досить просто. Я була вихована, щоб бути гарною мусульманкою. Бути тим, чим я знала, що не була. Лагідна, слухняна, шаноблива, доброчесна, носійка синів, слуга людей. Я почала ненавидіти всіх чоловіків. Тоді я просто злякалася. Тому що здатися – значить, розумієте… здатися. Тому що бути жінкою – значить… бути жінкою. Ви розумієте? »


Я трохи зачекав. «Трохи. Можливо, я думаю. Я не знаю. Не всі чоловіки просять про повну здачу».


«Я знаю, - сказала вона, - і це,


теж проблема”.


Я глянув на неї. "Я не розумію".


"Я знаю", - сказала вона. "Ви не розумієте".


Я розумів, що проблема в тому, що я подорожую надто легко, щоб нести із собою капітуляцію жінки. Я просто мовчав.


На той час, коли я знову захотів поговорити, вона заснула, згорнувшись клубочком у мене на руках. Я, мабуть, задрімала. Хвилин сорок п'ять. А потім автомат для гри в пінбол у моїй голові почав працювати: клацання-бум-клацання; ідеї врізалися одна в одну, ударялися об стіни, відкидали Ламотта назад.


Усе це привело до Ламотта. Ламотт, який видавав себе за Дженса; хто розмовляв з Робі. Ламотт, який чекав на мене в Єрусалимі.


Що ще я знав про Боба Ламотта?


Він звик до наркотику і подзвонив кудись до Женеви.


Женева.


Ванни Шанда належали швейцарській корпорації.


І Беньямін сказав, що Шанда була прикриттям для наркотиків. Опіум поки турецькі поля не закрилися. Тепер це був невеликий бізнес із виробництва гашишу.


Юсеф сказав, що Халі Мансур висунув хеш. Халі Мансур, який розмовляв із Робі. Чий брат, Алі, привів мене до Рамазу. Чи був бос у лазнях Шанда зв'язковим із Халі?


Може бути.


Можливо, ні.


Бос у Шанді. Його звали Терхан Кал – треп-тріск. Статика розірвала вирок Беньяміна. Терхан Кал - ооріс? Третій брат?


Може бути.


А можливо і ні.


Головорізи, яких я застрелив на дахах у Рамазі, - ті самі хлопці, які застали мене в Єрусалимі, спостерігали за домом Сари в Тель-Авіві. Щось підказувало мені, що вони працюють на Ламотта, хлопці, яких боялася Жаклін.


Ламот. Все це призвело до Ламотта. Роберт Ламотт із Fresco Oil. З його пістолетом Джеймсом Бондом 25 калібру. Як куля 25 калібру Джеймса Бонда, яку я знайшов на підлозі жовтого будинку.


Складіть усі разом і що у вас є?


Дурниці. Хаос. Шматочки підходять одна до одної і не утворюють картини. Я заснув.


Я був у магазині рослин. Тут росли кактуси, плющ, філодендрон та лимонні дерева. І апельсинові дерева.


До мене підійшов продавець. Він був одягнений як араб, а головний убір та сонячні окуляри закривали його обличчя. Він намагався продати мені лимонне дерево і сказав, що на додачу три горщики з плющем. Він дуже продавав. "Ви дійсно повинні купити", - наполягав він. Ви читали останню книгу? Тепер нам кажуть, що рослини можуть розмовляти. Так, так», - запевнив він мене. "Це абсолютно правильно". Він зелено посміхнувся. З його рота росли рослини.


Апельсинові дерева були у задній частині магазину. Я сказав, що шукаю помаранчеве дерево. Він здавався щасливим. "Прекрасний вибір", - сказав він. «Апельсини, лимони - це все те саме». Він пішов за мною назад туди, де росли апельсини. Я підійшов до дерева і тріснув! млинець! кулі летіли з даху через дорогу. Я був перед будинком Калурісов. Я був одягнений як полковник. Я стріляв у відповідь. Четверо арабських бойовиків упали з даху у сповільненій зйомці у кошмарному стилі. Я обернувся. Арабський продавець досі там. Він стояв біля помаранчевого дерева і широко посміхався. У руці він мав пістолет. То був Боб Ламотт.


Прокинувся в поті.


Сів просто в ліжку і втупився у стіну.


А потім це прийшло до мене. Якою мала бути відповідь. Він був там увесь час. Я це сам сказав. "Сірникова коробка була рослиною", - сказав я Беньяміну і додав: "Що мені найбільше в цьому не подобається, так це те, що все, що я зараз знайду, може бути рослиною".


От і все. Усе це була рослина. Ретельно опрацьована рослина. Будь-яка деталь. Від казок Халі Мансура в Ель-Джаззарі – рослини можуть говорити – аж до будинку в Рамазі. У будинку в Рамазі нічого не сталося. За винятком того, що там було вбито чотири рослини. Будинок був рослиною. Весь слід був рослиною. Димова завіса, штора, приманка.


Тепер усі вільні кінці стали на свої місця. Все, що не зрозумів. Чому терористична група наймає людей? Чому вони заохочували порожні розмови? Тому що вони створювали хибну зачіпку та хотіли, щоб історія розійшлася.


Мансури та Калооріси були безневинними ошуканцями. Вони вірили, що все, що робили, було справжнім. Але їх використали. Люди настільки розумні, що це просто вражає уяву. Люди, які знали, що мають справу з гарячими головами та хмелями, і знали, чого чекати. Вони вважали, що Халі Мансур продасться, і вони підтримували зв'язок із Робі, щоб перевірити свою теорію. Потім вони вбили їх обох, щоб надати історії вагу.


Тільки Джексон Робі дізнався правду. По дорозі назад з Бхамаза він зрозумів це. Так само, як і в мене. Можливо, я не дописав усіх деталей, але якщо пощастить, у мене будуть усі відповіді. Незабаром.


І як щодо Беньяміна?


Що він знав? Він, мабуть, щось знав. Він зіграв це занадто круто і трохи сором'язливо. І він посадив поряд зі мною Лейлу Калуд.


Я розбудив її.


Я сказав: "Я відчуваю запах щура". Я описав щура.


Вона серйозно глянула на мене і кивнула головою. «Так. Ти правий. Шин Бет йшов тим самим слідом, що й Робі. Вони також знайшли тіла у будинку в Бхамазі. Вони також вирішили, що слід був… як ви кажете… рослиною».


«Так що вони поставили мене в глухий кут, використовували мене, щоб зайняти Аль-Шайтана, щоб вони - майстри Шин Бет - могли вийти і знайти справжню стежку. Дуже дякую, Лейло. Я люблю, коли мене використовують».


Вона мовчки похитала головою. "Ти не розумієш."


"Як чорт я роблю".


«Гаразд, ви частково неправильно зрозуміли. Вони також знають, що Робі телеграфував AX. Тому вони гадають, що він, можливо, знайшов правду серед брехні. Правду, яку вони проґавили. Вони думали, що якщо ви підете слідом Робі, ви можете дізнатися ... що б це не було. Шин Бет старанно працює над цим, Нік. Майже кожен агент..."


"Так Так. Добре. На місці Беньяміна я б зробив те саме. Справа в тому, що це спрацювало».


"Що означає - спрацювало?"


"Я маю на увазі, що знаю, де знаходиться Аль-Шайтан".


Вона глянула на мене широко розплющеними очима. "Ти робиш? Де?"


«Еее, люба. Наступний раунд мій.


Дев'ятнадцятий розділ.


Снідали йогуртом, фруктами та солодким чаєм. Наср і я. За правилами його будинку чоловіки їли самі. Ми обговорювали Ас Сайку, групу командос, до якої проник Наср. Останнім часом їхні дії зосереджувалися на корінних сирійських євреях. Євреї у гетто. Вимушені згідно із законом жити у гетто, не можуть працювати, закривають на вулицях комендантську годину. Ні паспортів, ні свобод, ні телефонів. Напали на вулиці, зарізали з забаганки. Якщо ви хочете знати, що трапилося з антисемітизмом, то в деяких частинах Близького Сходу він живий і здоровий. Євреї не можуть потрапити до Саудівської Аравії і взагалі не можуть вибратися із Сирії. Я міг легко зрозуміти багато речей про ізраїльтян, представивши їх кілька тисяч років тому.


Я спитав Насра, чому він став двійником.


Він виглядав здивованим. «Ви питаєте, чому я працюю подвійним агентом – я думав, ми щойно обговорювали це». Він підняв невелике гроно винограду. «Ця частина світу дуже давня. І наша земля завжди харчувалася кров'ю. Прочитайте Біблію. Вона написана кров'ю. Єврейська, єгипетська, філістимська, хетська, сирійська, християнська, римська. А потім була Біблія. написано. Мусульмани. Турки. Хрестоносці. Ох, хрестоносці пролили багато крові. В ім'я миролюбного Христа вони пролили її». Він покрутив виноград у повітрі. Я втомився їсти їжу, вирощену на крові. Я втомився від нескінченного божевілля людей, які сперечаються про добро і зло, ніби вони справді це знали. Ви думаєте, я вважаю, що ізраїльтяни мають рацію. Ні. Я тільки гадаю, що ті, хто хоче їх знищити, помиляються. - Він кинув виноград і почав усміхатися. - І, можливо, таким судженням я роблю свою власну дурість.


Я сказав, що вважаю, що судити має чоловік. Люди пишаються тим, що кажуть, що я не винослю суджень, але деякі речі дійсно потрібно судити. Іноді, якщо ви не засуджуєте, ваше мовчання є прощенням. Або як сказав хтось інший, який колись бився за свої переконання: "Якщо ви не є частиною рішення, ви є частиною проблеми".


Наср знизав плечима. «І рішення породжує новий набір проблем. Кожна революція є насінням – який? Наступної революції! Але, - він змахнув повітряною рукою, - ми всі маємо зробити нашу ставку на ідеальний світ, чи не так? І Долі часом змовляються, чи не так? Я допомагав вам і ви допомагали мені. Коли нам щастить, ми віримо, що Бог обрав наш бік».


"А коли нам не пощастило?"


«Ах! Тоді ми дізнаємося, чи ми обрали бік Бога. Тим часом ваш другий візит до мене з цього ділового вертольота, безсумнівно, додав мені удачі. Цікаво, чи можу ще зробити для вас? "


«Так. Ви можете стежити за Лейлою».


"Це тобі не треба питати, мій друже. Ах!" Наср глянув через моє плече. Я повернувся і побачив Лейлу, що стояла в дверях. Наср підвівся. «Думаю, я можу зробити ще дещо. Тепер я можу лишити тебе, щоб попрощатися».


Наср пішов. Лейла рушила до мене, злегка накульгуючи. Я сказав їй зупинитися. Я підняв її і відніс до лави. Момент, здавалося, вимагав якогось голлівудського діалогу. Я сказав: «Колись, Таня, коли закінчиться війна, ми зустрінемося на сходах Ленінграда».


Вона сказала що?"


Я посміхнувся. "Неважливо." Я посадив її на лаву і сів поряд із нею. Кумедний момент, коли нема чого сказати. Що ти говориш?


Вона сказала: "У французів є добре слово.


Говорять à bientôt. До наступного разу."


Я взяв її за руку. Я сказав: «До наступного разу».


Вона поцілувала мою руку. Потім вона швидко сказала: "Просто піди, гаразд?"


Був той час, коли мої ноги не рухалися. Тоді я наказав їм. Підвівся. Я почав говорити. Вона похитала головою. "Ні. Просто йди".


Я був майже біля дверей.


"Нік?"


Я повернувся.


"Ти не скажеш мені, куди ти йдеш?"


Я сміявся. «Ти досягнеш успіху в ролі агента Шин Бет. Звісно, я скажу тобі, куди я йду. Я беру гелікоптер і відлітаю».


Куди?


«Куди ще? В Єрусалим, звісно».


* * *


Я пролетів над Йорданом і приземлився на злітно-посадковій смузі поза Єрусалимом. Це було непросто. Мені довелося багато та дуже швидко говорити. Від радіоуправління до вежі аеропорту. Навіть тоді я зіштовхнувся зі зброєю, коли відчинив двері. Враховуючи костюм сирійського полковника, я все одно пройшов би допит, якби не чарівний Алеф Урі. Це спрацювало як медаль Святого Христофора на івриті.


Я повернувся до своєї кімнати в Американській колонії, прийняв душ, поголився, замовив копченого лосося та пляшку горілки та приступив до роботи.


Я зарезервував літак.


Я забронював номер у готелі.


Я зробив третій телефонний дзвінок. Я сказав йому, що взяти з собою, де і коли мене зустріти. Я зробив четвертий телефонний дзвінок. Я сказав йому, що взяти з собою, де і коли мене зустріти.


Я глянув на годинник.


Я поголив вуса.


Я почистив і перезарядив Вільгельмін.


Я одягнувся у свій одяг.


Я глянув на годинник. Я витратив лише сорок хвилин.


Я зібрався і зачекав ще півгодини.


Я вийшов надвір і замовив випити. Мені залишалося вбити ще дві години.


Напій нічого не зробив. Я був налаштований на дію. Я вже був там і вибивав двері. Вони всі там були. Дев'ять мільйонерів. І Аль-Шайтан. Старий добрий Ел С. Я мав бути правий. Тому що я більше не міг дозволити собі помилятися. Я завжди помилявся.


Тепер я мав шанс виявитися цілком правим.


Я випив за це.


І ось вона. Жаклін Рейн. З гарним лейтенантом поліції за руку. Офіціант вів їх через терасу повз мій стіл. Жаклін зупинилася.


"Ну, привіт, містере... Маккензі, чи не так?" На ній була та ж синя шовкова сукня, те ж світле шовкове волосся, такий же шовковий вираз обличчя. Цікаво, як виглядає її фотографія на горищі?


"Міс... Сніг..." - я клацнув пальцями. "Ні. Це міс Рейн".


Вона посміхнулася. "А це лейтенант Яблон".


Ми обмінялися привітаннями.


Жаклін сказала: «Лейтенант Яблон був такий добрий. Мій друг… наклав на себе руки. Великий шок». Вона повернулася до Яблон. «Не думаю, що я вижив би без тебе». Вона обдарувала його сліпучою усмішкою.


"Самовбивство?" - сказав я, гадаючи, чи думали вони, що Ламот застрелився, а потім увійшов у багажник, або увійшов у багажник, а потім застрелився.


«Так. Його тіло було знайдено на його ліжку.


І я достеменно знав, хто це поставив. Я вдячно кивнув їй. Вона ставала неспокійною. Вона повернулася до свого лейтенанта. "Ну ..." - сказала вона. Офіціант приніс мені другий напій. Я підняв свою склянку. "Ле Хаїм", - сказав я.


"Ле Хаїм?" – повторила вона.


"За самогубство", - сказав я.


Лейтенант виглядав спантеличеним.


* * *


О п'ятій годині я приземлився в Бейруті.


Урі чекав мене в аеропорту, одягнений у темний діловий костюм, з важким на вигляд багажем і пошарпаною пластиковою сумкою для польоту Air France. Ми зупинили окремі таксі.


Я барабанив собі по коліна, коли їхав містом. Бейрут називають близькосхідним Парижем. Його ще називають паразитом. торговий центр, великий бутік; він живе за рахунок продуктів інших країн, діє як гігантський перевалочний пункт, гігантський імпортно-експортний офіс. Стрипи, затискачі, легкі гроші; потім, з іншого боку, нестабільна присутність палестинців, присутність, яка виливається в рейди через кордон, у збуджену, хвилюючу ліву пресу, в «інциденти» проти правлячого режиму, який виживає під палестинським шантажем.


Моя машина під'їхала до Фокс Бейрут. Я вийшов і заплатив, поки швейцар змусив посильного доставити багаж. Я бачив, як Урі пройшов через позолочені двері. Я вбив ще хвилину і пішов за ним.


Я підійшов до столу. "Маккензі", - сказав я. "У мене є броня."


"Містер Маккензі". Клерк був смаглявий, симпатичний


молода людина. Він перебирав стос рожевих бланків. "А ось і ми. Містер Маккензі. Сингл із ванною». Я підписав реєстр. Він сказав мені зачекати. Приходив портьє і провів мене до моєї кімнати. Урі теж чекав. Я закурив і оглянув вестибюль. Білий мармур, чорт забирай, всюди. Білі килими з червоною облямівкою. Білі дивани та червоні стільці. Білий лакованих столів і лампи з червоними квітами. Двоє охоронців у сіро-коричневій уніформі з кобурами калібру 38-го калібру, що випирають на стегнах. Двоє, а не троє – у цивільному.


А ось і Келлі. На десять хвилин згодом. Келлі і потертий шкіряний чемодан.


У посильного везли сумки Урі на візку. Він набивав мою сумку, готову до роботи.


Я підійшов до Келлі.


"Скажи, а ти..."


"Звичайно А ти ..."


"Маккензі".


Маккензі. Звісно. Ти тут заради…»


"Так. Точно. Ти теж?"


"Точно."


Клерк простягав Келлі ручку. Я бачив, як він входив до системи: Том Майєрс.


"А як Морін?"


"Вона в порядку."


"А маленький Том?"


«Він робить ставки більше щодня».


"Ой, вони справді ростуть".


"Так звичайно".


До цього моменту портьє викликав носія, і багаж Келлі був на візку разом із нашим. Швейцар сказав: "Господа?"


Ми посміхнулись і вийшли вперед. Ліфт відкрився. Посильний в'їхав у завантажений візок. Швейцар пішов за ним. Потім нас троє. Ліфтер почав зачиняти двері. Невисока, товста жінка середніх років вся в діамантах і з гігантськими грудьми протиснулася всередину через двері, що зачиняються.


"Десять", - сказала вона англійською, піднявши вгору всі свої пухкі пальці і висвітливши діаманти на п'яти з десяти.


Машина завелася.


"Шість", - сказав швейцар, дивлячись на наші ключі. "Шість, а потім сім".


"Одинадцять", - сказав Келлі.


Оператор здивовано глянув на нього. «Неможливо, сер. Одинадцять – приватний поверх. Мені дуже шкода".


"Мені дуже шкода", - сказав я, витягаючи пістолет. Келлі схопив оператора ззаду за руки, перш ніж він встиг натиснути якісь кнопки сигналізації, а Урі схопив матрону навколо рота, перш ніж вона змогла видати посипаний діамантами крик.


Носій і посильний з круглими очима злякалися.


Я натиснув кнопку Стоп. Ліфт зупинився. Келлі одягнув наручники ліфтера і висвітлив свій поліцейський 0,38 калібр. Урі все ще затискав рукою рота жінки. «Леді, – сказав я, – ти кричиш і мертва. Ви розумієте?"


Вона кивнула головою.


Урі відпустив її.


Я натиснув на шість. Ліфт запустився. Як і рота жінки. Миля за хвилину.


«Якщо ти думаєш, що тобі це зійде з рук, ти… ти… ти помиляєшся, як дощ. Я хочу, щоб ти знав, що мій чоловік – важлива людина. Мій чоловік стежитиме за тобою до краю землі. Мій чоловік…"


Урі знову затиснув їй рота рукою.


Ми досягли шостого поверху.


Келлі взяла у портьє три комплекти ключів. «Добре, – сказав він. «Тепер ми всі виїжджаємо. Швидко та тихо. Один звук, один жест, я стріляю. Зрозуміло?


Усі четверо кивнули. Я сказав посланцю лишити багаж. Урі випустив руку з рота. Він повільно пробурмотів: «До кінців землі».


Я відчинив двері. Там немає руху. Келлі вразила ключами і вклонилася. «Кімната Шість Дванадцять? Прямо сюди, мадам».


Вони пройшли холом. Я зачинив двері ліфта. Ми з Урі пірнули за багажем. У валізі Келлі було два костюми. Темно-сині сорочки, штани та Мей Вестс в тон. М'які рукавички. Олов'яні шоломи. Два офіційні посвідчення особи. листівки. Ми роздяглися і почали переходити на новий одяг. Я вручив Урі його медаль терориста. "Як і обіцяв", - сказав я.


"Це допомогло?"


"Це допомогло. Ви принесли дрібниці?"


«Речі мають рацію. Ти поставив великий наказ, бійчику. Ти даєш мені чотири години, щоб перебратися через кордон і сказати, що хочеш зобразити команду саперів».


"Так?"


«Так що… поки що я не хочу поспішати. Я перейшов кордон, замаскований під старця. І те, що я приніс із собою, люба, - це сміття». Він стояв у своїх волохатих грудях і в шортах, натягуючи темно-синю сорочку.


Я сказав _ "Що за мотлох?" .


«Мурбота. Телевізійна антена. Ролик для друкарської машинки. Але не смійтеся. Проведіть цією антеною по стіні, і вони подумають, що це якесь дивне гадальне жезло».


«Я не хотів би ставити на це своє життя. Що ще ти приніс?


«Я навіть не пам'ятаю. Тож почекай трохи. Ти будеш здивований".


"Добре. Я просто обожнюю сюрпризи».


Він підняв брову. "Ви скаржитесь?" він сказав. Він покинув свій


піджак в чемодан. «Крім вашого рота та ваших великих ідей, що ви взяли з собою на цю вечірку?»


"Картопляний салат".


«Забавно, – сказав він.


Стук у двері ліфта.


"Який пароль?"


"Пішов ти."


Я відчинив двері.


Келлі був у костюмі ліфтера. Він швидко увійшов і зачинив двері. Нарешті, я офіційно представив його Урі, поки я пристібав важкий жилет утеплений.


"Як наші друзі?" Я сказав Келлі. "Ви тримаєте їх зайнятими?"


Ага. Можна сказати, що всі вони пов'язані».


«Бідна леді, – сказав я.


"Бідний чоловік, ти маєш на увазі".


«До кінців землі», - наспівуючи сказав Урі.


Келлі взяла пластиковий пакунок для польотів. "Радіо тут?"


Урі сказав: «Вісім. Сядьте у вестибюлі та дочекайтеся сигналу. Після цього – ви знаєте, що робити».


Келлі кивнув головою. «Тільки не потрапи в неприємності у перші десять хвилин. Дай мені час переодягтися і дістатися вестибюлю».


Я сказав: «Я думаю, що ти прекрасний такий, який ти є».


Він зробив непристойний жест.


Я повернувся до Урі. "Думаю, тобі краще сказати мені, як подати сигнал Келлі".


"Так Так. Звісно. У твоїй коробці є щось схоже на датчик. Є дві кнопки. Натисніть верхню, і ви подасте сигнал Келлі.


"А нижній?"


Він усміхнувся. "Ви подасте сигнал світові".


Урі розпаковував дві металеві коробки. Вони були схожі на величезні цебра для обіду кольору хакі.


Келлі похитав головою. «Ви цокнуті. Ви обидва".


Урі глянув на нього. «А ви містер Розсудливий? То що ви тут робите, містер Сане?


Келлі посміхнувся своєю усмішкою Бельмондо. «Це прозвучало надто добре, щоб його пропустити. В будь-якому випадку. Якщо Картер має рацію, це найбільша змова про викрадення людей з того часу, як зникла Еймі Семпл Макфірсон. І якщо він помиляється - а я думаю, що це так - ну, це саме по собі коштує ціни допуску.


Урі просівав вміст своєї коробки. "Американці", - зітхнув він. «З вашим духом змагання це диво, що ви, хлопці, виграли війну».


«Тепер, зараз. Давайте не збиватимемо з пантелику дух змагань. Зрештою, він зробив Edsel та Diet Cola».


Урі простяг мені металеву коробку. "І Уотергейт".


Я знизав плечима. "І його ліки". Я повернувся до Келлі. «То чого ж нам чекати? Я маю на увазі, нагорі».


Келлі знизала плечима. "Біда."


Урі знизав плечима. "То що ж тут нового?"


"Охоронці", - сказала Келлі. «Я думаю, ми побачимо охоронців, коли відчинимо двері. На кожному поверсі тридцять кімнат». Він уручив кожному з нас головний ключ доступу.


Я глянув на Урі. «Ти візьмеш правий бік, я – лівий».


Він сказав: "Я думаю, нам треба йти разом".


«Е-е-е. Ми пройдемо більшу частину мого шляху. Крім того, мій шлях, якщо один із нас спійманий, інший ще має шанс подати сигнал».


Урі опустив окуляри на обличчя. «І припустимо, вони впіймають нас, але вони не Аль-Шайтан. Припустимо, вони точно такі, як вони кажуть. Група шейхів з ... - він повернувся до Келлі, - звідки ви сказали?


«З Абу-Дабі. І це один шейх. Ахмед Султан ель-Ямарун. Інші хлопці - лакеї, слуги та дружини».


"Його дружини хлопці?"


"Приголомшливо", - сказав я. «Що це, чорт забирай? Еббот та Костелло зустрічають Аль-Шайтана? Ідіть праворуч, а я ліворуч, але ради бога, пішли». Я натиснув кнопку.


Ми рушили в дорогу.


11 поверх


Келлі відчинив двері.


У холі стояли двоє охоронців у формі. Офіційний вигляд. Але тоді були ми.


"Загін саперів", - сказав я, показуючи картку. Я вийшов за двері. Дорогу загородив охоронець.


"Почекай", - сказав він. "Про що це?"


"Бомби!" Я сказав досить голосно. "З дороги". Я повернувся до Урі і кивнув головою. Ми обидва почали рухатися у протилежних напрямках. Охоронці обмінялися поглядами. Келлі зачинив двері ліфта. Один із охоронців почав переслідувати мої ноги «Н-б-но», - сказав він. «Ми не отримали жодного слова наказу».


«Це не наша проблема, – хрипко сказав я. «Хтось заклав бомбу у цьому готелі. Якщо ви хочете нам допомогти, простежте, щоб усі залишилися у своїй кімнаті». Я дістався того місця, де проходив поворот, і подивився на охоронця. "Це наказ", - сказав я. Він почухав ніс і позадкував.


Я пройшов червоно-білою килимовою доріжкою до кінця. Двері з написом «Сходи» були надійно зачинені, замкнені зсередини. Я постукав у останні двері в черзі. Нема відповіді. Я витяг ключ доступу і відчинив двері.


На ліжку міцно спав чоловік. Поруч із ним на столі лежала аптечка. Знаки та символи. . Голка для підшкірних ін'єкцій. Я мав бути правий.


Той, хто викрав американців, має бути тут. Я підійшов до ліжка і перевернув чоловіка.


Харлоу Вілтс. Мільйонер, власник котеджних мотелів. Я згадав його обличчя з телевізійних кадрів.


Двері в суміжну кімнату були злегка прочинені. За ним я почув, як по телевізору лунали заклики до футбольного матчу. За що звуки душа працює і baritoned бари порнографічної пісні. Зберігач Уілта робить перерву. Я зазирнув у щілину. На ліжку сиділи арабський бурнус, картатий головний убір та пістолет 38-го калібру.


Це було. Золота жила. Укриття Аль-Шайтан. Добре, Ал. Чудова ідея. Приватний поверх у пожвавленому готелі. Використовуючи прикриття багатого на нафту шейха. Приватні слуги, кухар. Усе це призначалося у тому, ніж пускати сторонніх. Навіть керівництво не впізнає правди. Але Робі впізнав його, і я теж. Тому що, як ви з'ясували, ким був Аль Шайтан, ви могли вільно з'ясувати, хто такий Аль Шайтан.


Добре. Що далі? Знайдіть Урі, знайдіть натхненника та завершіть все.


Це сталося не так.


Я вийшов у хол і потрапив до охоронця.


"Шейх хоче тебе бачити".


Я не був готовий до зустрічі із шейхом. Я спробував пограти в Bomb Squad ще трохи. «Вибач, - сказав я, - у мене немає часу». Я постукав у двері через хол. "Поліція", - крикнув я. "Відкрити."


"Що?" Жіночий голос спантеличений.


"Поліція", - повторив я.


Охоронець витяг пістолет.


Я змахнув металевою коробкою в руці, і кут її видовбав шматок його щоки, коли вміст коробки розсипався по підлозі. Стражник упав спиною до стіни, його рушниця дико стріляла і піднімала диявола - принаймні служниць диявола. Чотири двері відчинилися, чотири пістолети націлилися, і в мій бік рушили чотири головорізи, у тому числі мокрий, щойно після душу. Шанси на спробу стрілянини були низькими. Я опинився у пастці у вузькому глухому куті зали.


"Хто?" – повторив жіночий голос.


"Забудь про це", - сказав я. "День дурня."


Я пішов, як і сказав чоловік, до шейха. Сам пан Аль-Шайтан.


То був Королівський люкс. Принаймні в одній кімнаті. Сорокафутова кімната з позолоченими меблями, дамаською оббивкою, перськими килимами та китайськими лампами. Переважним кольором був бірюзово-блакитний. Урі сидів на бірюзовому стільці, з обох боків від нього стояли озброєні арабські сторожі. Двоє інших охоронців стояли біля кількох подвійних дверей. Вони були одягнені в темно-синій колір із бірюзовими головними уборами. Так, сер, багаті справді мають смак. У кого ще буде скоординований за кольором загін головорізів?


Моя власна почет швидко обшукала мене, знайшла Вільгельміну, а потім Х'юго. За останній тиждень мене так часто роззброювали, що я починала почуватися Венерою Мілоською. Вони заштовхали мене в бірюзове крісло і поставили мою «бомбу» поряд з Урі, на столі приблизно за десять футів від мене. Вони зібрали вміст із підлоги і поспіхом запхали в коробку. Кришка була відкрита, оголюючи гвинти Моллі та ролики друкарської машинки, які виглядали точно як гвинти Моллі та ролики машинки. Щось підказало мені, що концерт закінчився.


Ми з Урі знизали плечима. Я оглянув коробки, а потім глянув на нього. Він похитав головою. Ні, він теж не подавав сигналу Келлі.


У дальньому кінці кімнати відчинилися подвійні двері. Охоронці стояли по стійці смирно. Той, хто в мантіях, двоє в уніформі, і той із душа з рушником на поясі.


Через двері, у шовковій мантії, шовковій пов'язці із золотим агалом, із чорним пуделем під пахвою, увійшов Чарівник країни Оз, лідер терористів, Аль-Шайтан, Шейх ель-Ямарун:


Леонард Фокс.


Він сів за стіл, поставив собаку на підлогу за ноги і почав дивитися то на мене, то на Урі, то на мене, то на його охоронців, з тріумфальною усмішкою на тонких губах.


Він звернувся до стражників, відпустивши їх усіх, крім чотирьох синіх стрільців. Він переставив двох, які були поруч із Урі біля дверей у хол. Фоксу було близько сорока п'яти, останніх двадцять років він був мільйонером; останні десять, як мільярдер. Я вивчав бліді, майже салатово-зелені очі, тонке, гостре, добре причесане обличчя. Це не пасувало один одному. Як на портреті, написаному двома різними художниками, обличчя якимось чином суперечило самому собі. В очах спалахнуло голодне здивування; рот був поставлений у постійній іронії. Війна веселощів та очевидного захоплення. Його дитяча мрія про незліченне багатство стала дитячою реальністю, і десь він це знав, але він осідлав свою мрію, як людина верхи на тигрі, і тепер, на вершині гори, він був її бранцем. Він глянув на Урі, а потім повернувся до мене.


«Що ж, містере Картер. Я думав, що ви приїдете один».


Я зітхнув. "Отже, ти думав, що я прийду. Добре,


ти знав, що я прийду? Я навіть не знав минулої ночі. І я не стежив за мною, наскільки я знаю”.


Він узяв на столі коробку із чистого золота і витяг сигарету. Мій бренд. Він запропонував мені одну. Я заперечливо похитав головою. Він знизав плечима і запалив від золотої запальнички. «Ходімо, Картер. Мені не треба було тебе переслідувати. Моя охорона внизу запам'ятала твоє обличчя. Твоя фотографія була у мене з Тель-Авіва. І я знаю про твої видатні таланти з часів Ізміру».


"Ізмір".


Він примружився і випустив хмару диму. "П'ять років тому. Ви закрили турецьку опіумну мережу».


"Вашу?"


"На жаль. Ви були дуже розумні. Дуже розумні. Майже такі ж розумні, як і я». Посмішка мерехтіла, як тік губ. «Коли я дізнався, що вони послали вас слідувати за Робі, я мав момент справжньої тривоги. Потім я почав насолоджуватися цим. Ідея мати справжнього супротивника. Справжня перевірка мого розуму. Аль Шайтан проти Ніка Картера, єдина людина досить розумна, щоб навіть почати з'ясовувати правду».


Урі захоплено глянув на мене. Я подерся на стільці. Ти щось забув, Фоксе. Першим тебе помітив Джексон Робі. Чи ти цього не знав?


Він відкинув голову і розсміявся, ха! «Отже. Ви справді в це повірили. Ні, містере Картер, чи я можу вас називати Ніком? Ні. Це теж було частиною приманки. Ми були тими, хто телеграфував у AX. Чи не Робі».


Я взяла паузу. «Мої компліменти, Фоксе, чи я можу називати тебе Ал?»


Губи знову тицьнули. «Жартуйте скільки завгодно, Нік. Жарт був на вас. Дзвінок був частиною плану. План, щоб тримати AX на хибному шляху. О, не лише AX. Мені вдалося обдурити багатьох агентів. Шин Бет, Інтерпол, ЦРУ. Всі вони дуже розумно підійшли до Рамаза. Деякі бачили тіла, деякі бачили кров. Але всі вони пішли, переконані, що вони на правильному шляху. Що вони щойно пропустили можливість знайти Аль-Шайтана. Тоді настав час замісти сліди”.


«Вбити гусей, які відклали золоті гусячі яйця».


"Так."


"Як Халі Мансур".


«Як Халі Мансур та його колеги. Люди, яких я використав для перших натяків. І, звичайно, нам довелося вбити одного з агентів. Щоб створити враження, ніби, знаючи про Рамаза, він знав дуже багато».


"Чому Робі?"


Він заткнув цигарку в миску з нефритовими кільцями. «Скажімо так, у мене є Сокира, яку потрібно розмолоти. Ще один спосіб принизити Вашингтон. Ще один спосіб уповільнити всіх вас. Якби Робі був мертвий, ви відправили б іншу людину. Починати все спочатку – неправильний шлях».


"Щоб ви могли зробити з нас подвійних дурнів".


«Подвійні дурні? Ні. Більш ніж удвічі, Картер. Перше, що зробив Вашингтон - це спробувати переслідувати Леонарда Фокса».


Урі глянув на мене, піднявши брову.


Я відповів Урі. "Пам'ятайте, що трапилося з Едселем", - пробурмотів я.


Фокс усміхнувся. Тік-енд-тримай. «Якщо ви намагаєтеся провести зі мною аналогію, ви помиляєтесь. Цілком неправильно. Мої мрії не надто великі і не надто рококо. А щодо моєї пропозиції, всі її купують. Леонард Фокс мертвий. А арабські терористи мертві. викрадення людей ".


Урі прочистив горло. "Поки ми говоримо про це, про що ти мрієш?"


Фокс несхвально глянув на Урі. «Можливо, сновидіння були невдалим вибором слів. І мої плани швидко втілюються у життя. Я вже одержав половину викупу. І на випадок, якщо ви не читали газети, я надіслав повідомлення для учасників про те, що жодна з жертв не буде звільнена, доки всі гроші не будуть у моїх руках. Вибачте. У руках Аль-Шайтана».


"І як ви його витратите?"


«Як я завжди витрачав їх. У гонитві за хорошим життям. Подумайте лишень, джентльмени, мільярд доларів. Чи не оподатковується. Я збудую собі палац, можливо, в Аравії. Я візьму чотирьох дружин і п'ять у пишноту, невідому Західній державі? Я її отримаю. Необмежена влада. Феодальна влада. Сила, якою можуть мати лише східні князі. Демократія була таким несмачним винаходом».


Я знизав плечима. «Без цього ти все одно був би… ким? Ким ти був, коли починав? Водієм вантажівки, чи не так?»


Свого часу я отримав кілька більш дружніх поглядів. «Ви плутаєте демократію з капіталізмом, Нік. Я завдячую своїм щастям вільному підприємництву. Демократія – ось що хоче посадити мене до в'язниці. Це доводить, що демократія має свої обмеження». Він раптово насупився. Але нам є про що поговорити, і я впевнений, що ви, джентльмени, хотіли б випити. Я знаю, що хотів би».


Він натиснув кнопку дзвінка і з'явився слуга. Босоногий чоловік.


"Ви розумієте, що я маю на увазі?" Фокс вказав на підлогу. «У демократії є свої обмеження. Ви не знайдете таких слуг у Штатах». Він швидко наказав і відпустив людину, яка прибрала наші металеві коробки і поставила їх на підлогу під столом. Поза досяжністю, і тепер


видимості.


Ні Урі, ні я особливо не хвилювалися. Фокс був зайнятий, проливаючи кишки, ми обидва були живі і досі в хорошій формі, і ми знали, що знайдемо спосіб зв'язатися з Келлі. І як ми могли програти? Фокс навіть не знав про Келлі. Не кажучи вже про нашу безглузду схему.


Двадцята глава.


Слуга простяг у відповідь величезну латунну тацю з польською горілкою та фужерами Баккара, насип розміром із футбольний м'яч із ікри білуги, цибулі, рубаних яєць та скибочок тосту. Фокс налив собі крижаної горілки. Озброєний охоронець підійшов і простягнув нам окуляри.


Фокс відкашлявся і відкинувся на спинку стільця. "Планування почалося за кілька місяців до ..." Він швидко глянув на мене. «Я припускаю, що ви хочете почути цю історію. Я знаю, що дуже хочу почути вашу. Отже. Як я вже казав, планування розпочалося за кілька місяців уперед. Мені було нудно на Бермудських островах. У безпеці, але нудно. Я чоловік звик мандрувати по всьому світу. Подорожувати, пригоди, угоди. Це моє життя. Але раптом я виявився обмеженим у дуже небагатьох місцях. І мої кошти були обмежені. Мої гроші були пов'язані в судових позовах, вкладені у власність, втрачені для мене, щоправда. Я хотів своєї свободи. І мені були потрібні свої гроші. Я читав про палестинських терористів і раптово подумав: а чому б і ні? Чому б не організувати, щоб мене викрали, і щоб усе виглядало так, начебто це зробили араби? Я мав багато контактів на Близькому Сході. Я міг би найняти людей, щоб це виглядало законним. А арабських екстремістських угруповань так багато, що ніхто не дізнається, звідки це взялося. Отже – я винайшов Аль-Шайтана».


Він зробив паузу і зробив великий ковток горілки. «Моєю найкращою базою тут були Ванни Шанда. Сподіваюся, ви знаєте мій зв'язок з ними. Частина опіумної мережі, якою я керував, фільтрувалися через швейцарські корпорації. Шанда була моїм… скажімо так, «агенцією з найму». Калурисов, фронтменів, міг легко купити мені армію головорізів. Толкачів, які зроблять все за певну плату. І наркоманів, які зроблять усе для свого барахла».


"Не зовсім надійна армія".


«Ах! Саме. Але я перетворив це зобов'язання на актив. Дозвольте мені продовжити. По-перше, я попросив Калориса порадити чоловіків. На той момент робота полягала просто в інсценуванні мого викрадення. Ми переглядали список імена, і він отримав ім'я Халі Мансур. Калуріс знав, що Халі був пов'язаний із вуличною бандою, а також із братом, який жив у Сирії. Він думав, що це може зробити хорошу сліпу, якщо хтось почне відстежувати нас. Але потім він сказав ні. Халі Мансур ненадійний. Він продав нас, якби гроші були правильними. І тоді у мене виникла справжня ідея. Нехай Мансур продасть нас. Я знав, що у справі будуть агенти, і з ненадійними такі люди як Мансур я міг переконатися, що агенти пішли неправильним шляхом.


Справа Мансура була дуже делікатною. Я хотів його спровокувати. Дражнити його до зради. Веди його, а потім розчаруй. Але я мав діяти з великою обережністю, щоб переконатися, що він не впізнає сліду правди. Тож я пішов через чорний хід. Ми почали з людини на ім'я Ахмед Рафад, друга брата Халі з Бейт-Нами. Рафад літав гелікоптером, який доставив мене з Бермудських островів. Але це було пізніше. Спочатку ми сказали Рафаду та ще кільком чоловікам допомогти нам найняти інших робітників. Прийнявши працювати, вони сприяли поширенню хвилі чуток. Чутки дійшли до вух. Вуха інформаторів. Ми також знали, що Рафад завербує свого друга Алі. А Алі, у свою чергу, завербує свого брата Халі».


"І цей Халі, коли його спровокують, продасть тебе".


"Точно."


Я похитав головою і посміхнувся. Я думаю, що це Лоуренс Аравійський сказав: «На Сході клянуться, що з трьох сторін краще перетнути площу». В цьому випадку у Фокса був істинно східний розум, який зводив непряме ставлення до високого мистецтва».


Я закурив. «Тепер розкажи мені, як вписався Ламотт. І Дженс».


Фокс зачерпнув величезний тенісний м'яч ікри і почав намазувати його на тості.


Щоб відповісти на обидва ці питання разом, "він відкусив, і бризки ікри розсипалися по столу, як бусинки від розбитого намисто. Він зробив ковток горілки, щоб очистити піднебіння." Не можна використовувати опіум у середині. Сходу, не знаючи, хто такий агент США, Ламотт працював у моїй організації. Дамаське відділення. Він знав про Дженса. І Ламот був завербований, залежав від мене. Не лише на героїн, а й на великі гроші. Гроші йому потрібні, щоб прогодувати іншу звичку.


«Так. Він також був щілиною».


Фокс усміхнувся. «Так. Абсолютно вірно. Коли наш опіумний бізнес припинився, Ламотт був наляканий. Він не міг дозволити собі одночасно свою хімічну звичку і також своє… так би мовити почуття моди. Навіть на його зарплату в Fresco Oil, яку я запевняю вас, був досить великим. Отже, Дженс. У нас була деяка довідкова інформація про Дженса. Ми знали, що в нього неспокійний стан.


І стрес. Жінка, яка теж мала почуття моди. Як легко було Ламотту відвести її. Насправді бідолашному Бобові це було не дуже весело. Його смак не дійшов до жіночої статі. Але чоловіки чинили гірше через героїн і гроші, тому Боб спокусив цю Жаклін - і змусив її зрадити свого колишнього коханця. Спочатку ми подумали про те, що використовувати Джинса як ошуканця. Але сталася плутанина. Чутка, яку ми домовилися поширити в Дамаску, натомість дійшла до співробітника ЦРУ. Але тоді - який успіх. До вашого Робі дійшли чутки у Тель-Авіві”.


"Чутки, які Мансур розповів в El Jazzar ..."


«Так. Робі почув їх і зустрівся з Мансуром. Потім він спробував зателефонувати Дженсу до Дамаску. Звідти, я гадаю, ви знаєте, що сталося. Але у Робі виникли підозри. Не Мансура, а Дженса/Ламотта. Він зателефонував сюди, щоб Фокс поїхав до Бейрута, де справжній Дженс зупинявся на своїй нафтовій конференції..."


"І де чорний Renault збив його на вулиці".


«Ммм. Не вбив його, але все гаразд. Принаймні йому так і не вдалося поговорити з Робі».


"І ви весь час були тут, в готелі".


"Весь час. Навіть тоді замаскований під нафтовий шейх. Але ви, мабуть, уже дещо з цього з'ясували».


"Ага. Підказка воскрешає охоронців. Я чув, що вони були тут, щоб охороняти гроші шейха. Гроші, сховані у сховищі готелю. Це було надто ексцентрично, щоб бути правдою. Шейхи Перської затоки привозять свої гроші до Лівану, але вони кладуть їх у банки, як і всі інші.Так що мене раптово осяяло.Які гроші ви б не поклали в банк? Гроші за викуп».


Але чому я, Нік? Зрештою – я був мертвий».


"Не обов'язково. Ви прибули на Бермудські острови живим, літаком. Це показали телекамери. Але ви покинули Бермудські острови у закритій труні. Ніхто не бачив тіла, окрім ваших «близьких соратників». А закрита труна - добрий спосіб вивести живу людину з острова. Тепер маю питання. Коли ви вирішили викрасти решту? Це не входило до первісного плану».


Фокс знизав плечима. «Так. Ви знову маєте рацію. Мені спала на думку ідея під час мого… полону. Я сидів у цій кімнаті два тижні і думав про всіх людей, які мені не подобалися. І я подумав – ах! Якщо схема спрацює один раз, то хіба це не спрацює знову і знову. Вуаль! Аль-Шайтан став великим бізнесом. Але тепер я думаю, що настав час тобі сказати мені..."


"Як я дізнався"


«Як ти дізнався, що я сподіваюся, ти не проти мені сказати, Нік?»


Я знизав плечима. Ти знаєш мене, Ал. Я глянув на килим, а потім на Урі. Фокс та його стіл були надто далеко. Він тримав нас обох на безпечній відстані та під загрозою подвійного перехресного вогню. Я втрачав надію дістатися ящиків. Залишився другий план. Я міг умовити Фокса до смерті. Якби Келлі не отримав сигналу ще через годину, він все одно пішов би і робив свою справу.


Я прочистив горло: «Як я довідався. Я не знаю, Фоксе. Купа дрібниць. Як тільки я зрозумів, що Рамаз - глухий кут, що все це було фальшивим від початку до кінця, інші частини почали розпадатися. місце. Або, принаймні, я міг бачити, що це були інші частини. Наприклад, одна з причин, чому у вас проблеми з федералами, пов'язана з ухиленням від сплати податків. Чутки про ваші швейцарські корпорації та хитрі угоди з чищення брудних грошей. То звідки у вас усі брудні гроші? Чи не з готелів. Це має бути щось незаконне. Щось на кшталт наркотику. І що ви знаєте? Три частини моєї головоломки Аль-Шайтан усі були якось пов'язані з наркотиками. Мансур Ламотт був наркоманом. А ванни Шанда були прикриттям для каблучки. Ванни Шанда – належали швейцарській корпорації. Ваша швейцарська компанія. І Ламотт зателефонував до Швейцарії. Ідеальне коло. Перший раунд.


«Тепер про Ламотта. Він був по вуха в Аль-Шайтані. Я також подумав, що він стріляв у хлопців у Рамазі. Не багато терористи носять із собою 0,25 мм патрони. Але цього не було. Ламот працював із ОВП? мають сенс. Але тоді, багато речей не мали сенсу. Ах, американці, котрі продовжували з'являтися. І всі гроші спалахували довкола. Війська командос - це не найняті головорізи. Вони віддані камікадзе, що ненавидять. шматочки не підходили - якщо головоломку було вирішено Аль-Шайтаном. Але змініть назву на Леонард Фокс..."


Фокс повільно кивнув головою. «Я мав рацію, вважаючи тебе справжнім противником».


Я грав більше. «Є одна річ, яку я не розумію. Ви розмовляли з Ламоттом того ранку, коли він помер. Йому зателефонував шейх ель Ямарун. Чому ви сказали йому, щоб він підтримав мене?


Фокс підняв брову. «Я втомився від містера Ламотта. І він сказав мені, що думав, що ви його в чомусь підозрюєте. І я подумав, що може бути краще, щоб тримати вас у невіданні, ніж змусити вас убити вашу єдину справжню зачіпку».


"Ви знали, що я вб'ю його?"


"Ну, я справді не думав, що йому вдасться вбити тебе. Але з іншого боку, якби він це зробив... ну,


- Він знову підняв брови. - Твоя історія була б закінчена чи є щось ще?


"Ще дещо. Жертви викрадення. Спочатку це зводило мене з розуму. Намагаюся зрозуміти, чому саме ці хлопці. Потім я подумав: ну, без причини. Чудасії. Але щойно я почав підозрювати тебе, кулак утворив закономірність. Вілтс, який перебив вашу ставку в італійському готелі. Stol, який виставив вас у своєму журналі, Тургуд Майлз собачий фуд-хлопець – ваш сусід на Лонг-Айленді. Потім уявіть собі п'ятьох мисливців. Розташування будиночка було глибоким похмурим секретом. дружини не знали де це. Арабські терористи не знали. Але я згадав, що читав, що ваше хобі було полювання. Що ви колись належали до невеликої ексклюзивної мисливської групи».


«Дуже добре, Нік. Дійсно добре. Ця стаття про мій інтерес до полювання, мабуть, з'явилася, коли - десять років тому? Але є одна людина, яку ти пропустив. Роджер Джефферсон».


"Національні автомобілі".


«Ммм. Моя образа на нього почалася двадцять років тому. Більш того. Двадцять п'ять. Як ви кажете, одного разу я вела вантажівку. Національна вантажівка. І я мав ідею. Я поїхав до Детройта і зустрів Роджера Джефферсона. У той час він був головою підрозділу вантажоперевезень. Я представив йому новий дизайн вантажівки. Дизайн, який справив би революцію у бізнесі. Він відмовив мені. Холодно. Грубо. Сміявся мені в обличчя. Насправді, я думаю, він лише погодився. побачити мене, щоб отримати насолоду від сміху мені в обличчя ".


«Так. Ну, ти, звісно, сміявся останнім».


Він усміхнувся. «І вони мають рацію. Це найкращий варіант. І, до уваги, Тургуд Майлз, продавець кормів для собак, у моєму списку не тому, що він був моїм сусідом, а через те, як його клініки лікують собак. просто присипляють хворих звірів, вони продають їх у коледжі для вивісекції. Варварство! Нелюдське! Його треба зупинити! "


"Ммм", - сказав я, думаючи про слугу, що звалився на підлогу, думаючи про брехунів, убитих у Рамазі, і невинних людей, убитих на пляжі. Фокс хотів, щоб із собаками поводилися як із людьми, але він не заперечував проти поводження з людьми як із собаками. Але, як сказала Аліса: «Я не можу сказати вам зараз, якою є мораль цього, але я згадаю це через деякий час».


Ми сиділи кілька хвилин. Урі сказав: «Я починаю почуватися Харпо Марксом. Хіба ти не хочеш запитати мене про щось? Наприклад, як такий розумний геній, як я, потрапив у таку неприємність? Або, можливо, ти мені щось відповість. плануєте зайнятися з нами зараз? "


"Гарне питання, містере...?"


«Містер Мото. Але ви можете називати мене Квазі.


Фокс усміхнувся. "Відмінно", - сказав він. «Справді чудово. Можливо, мені варто тримати вас обох при дворі як придворні блазні. Скажіть мені, - він все ще дивився на Урі, - які ще таланти ви можете порадити вам?


"Таланти?" Урі знизав плечима. “Маленька пісенька, маленький танець. Я роблю добрий омлет».


Очі Фокса замерзли. "Цього буде досить! Я спитав, що ти робиш».


"Бомби", - сказав Урі. “Я роблю бомби. Як та, що лежить у шухляді біля ваших ніг».


Очі Фокса розширилися, перш ніж звузилися. "Ви блефуєте", - сказав він.


Урі знизав плечима. "Спробуй мене." Він подивився на свій годинник. «У вас є півгодини, щоб переконатися, що я брешу. Ви думаєте, що ми зайдемо сюди, два божевільні на самоті, без будь-яких тузів, які могли б витягнути Джема? Ви думаєте, що це закінчено, містере Леонард Фокс».


Фокс обдумав це. Він глянув під стіл. Його собака теж була під столом. Він клацнув пальцями, і собака вибіг, кинувшись до коліна Фокса, схопився і спостерігав за ним із собачою любов'ю. Фокс підняв його і тримав на колінах.


«Добре, – сказав він. «Я назву твій блеф. Чи бачиш, мене ніщо не утримує в цих готельних номерах. Я шейх Ахмед Султан ель-Ямарун, я можу приходити та йти. Але ти, з іншого боку…» - гаркнув він своїм охоронцям. «Прив'яжіть їх до стільців», - наказав він арабською. Він знову повернувся до нас. «І запевняю вас, панове, якщо бомба не вб'є вас за півгодини - уб'ю».


Урі почав пірнати за ящиками. Я встав і безглуздо вдарив його в щелепу, коли три пістолети вистрілили, тріск-тріск-тріск - промахнувшись ним лише тому, що я змінив його напрямок.


Дурний хід. Він би ніколи цього не зробив. Ящики знаходилися на відстані понад десять футів. І в жодному разі не варто за це вмирати. Вони не мали бомби, тільки пульт. Не те, щоб я не вірю в героїзм. Я просто вірю, що врятую їх у одному з двох випадків. Коли ти не можеш програти. І коли тобі нема чого втрачати. Я теж цього не зрозумів - поки що.


Я подумав, що Фокс візьме свою охорону і піде. І якимось чином, навіть прив'язані до стільців, ми вдвох змогли дістатися ящиків і натиснути дві кнопки. Перший повинен попередити Келлі, який сидить у вестибюлі, а другий, який за дві хвилини викличе гучний вибух у льотній сумці. Чи не справжня бомба. Просто великий вибух. Достатньо, щоб розірвати поліетиленовий пакет. Достатньо для того щоб


надіслати чорний дим клубочитися в повітрі. І достатньо, щоби викликати поліцію Бейрута, яку Келлі направить на одинадцятий поверх. Самостійний поліцейський рейд.


План два, план «якщо-ти-не-чуєш-від-нас-через-годину-все одно отримаєш-поліцейських», навряд чи спрацював. Ні, якщо Фокс дотримався свого слова. Якби бомба не вбила нас за півгодини, він би нас убив. Копи ще прийдуть, але знайдуть наші трупи. Прекрасна ілюстрація піррова перемога. Але за півгодини може статися багато. А часу на героїзм було достатньо.


Ми були прив'язані до стільців, наші руки до ручок стільця, наші ноги до його ніжок. Урі прийшов до тями саме тоді, коли Фокс і його головорізи йшли. Фокс просунув голову у двері.


«О, одну річ я не згадав, джентльмене. Ми знайшли вашого друга, який сидить у холі».


Він відчинив двері трохи ширше. Вони кинули Келлі на перський килим. Він був пов'язаний по руках і ногах, його руки були за спиною, а на його обличчі виступали сині та сині синці.


"Тепер він говорить нам", - сказав я Урі.


Фокс зачинив двері. Ми чули, як він замикав її.


«Добре, – сказав я. «От план…»


Вони обоє подивилися на мене так, наче він у мене справді був.


«Вибач», - сказав я. «Гумор шибениці. Де сумка, Келлі?


Келлі насилу перекинувся. «Добре, Полліанно. Ось твої добрі новини. Вони все ще у вестибюлі».


"А ось і ваші погані новини, містер Великий", - Урі сердито подивився на мене. «Навіть якщо нам вдасться змусити його вибухнути, копи не здогадаються, що треба підійти сюди. Навіщо ти вдарив мене, тупий придурок? У нас були найкращі шанси, коли нас не стискали».


«По-перше, - я теж сердився, - що може бути краще? З огляду на те, що Келлі вже немає».


"Добре. Але тоді ти цього не знав.


"Добре. Я не знав цього, але я все ж таки врятував тобі життя».


«Протягом півгодини це навряд чи коштувало зусиль».


Ти хочеш провести свої останні хвилини, розгрібаючи мене?


Або ви хочете щось зробити, намагаючись жити».


«Думаю, я завжди зможу підкинути тебе пізніше».


«Тоді підійди до ящика та підірвай бомбу».


Урі попрямував до ящиків на своєму стільці. Це був дюйм за дюймом "Фавус?" він сказав. «Чому я це роблю? Щоб поліція Бейрута могла трохи погуляти?


Я підійшов на своєму стільці до Келлі, який ледве підійшов до мене. "Не знаю чому", - буркнув я Урі. «За винятком того, що Леонард Фокс та його група синіх головорізів не підуть далі за вестибюль. Вони сидітимуть там і рахуватимуть півгодини. Може, вони злякаються, коли побачать копів. Біжіть до нього. Вийдіть із готелю. Або, можливо, вони якось приведуть сюди копів. Або, можливо, вони подумають, що у нас всюди бомби”.


"Копи подумають, чи Фокс подумає?" Урі все ще був за чотири фути від ящиків.


«Чорт, я не знаю. Я просто говорю, що можу».


"Ти забув про одне", - сказала Келлі вже з відстані у фут. «Може, це лише поганий сон».


"Мені це подобається", - сказав я, нахиляючи стілець так, щоб він упав на підлогу. "А тепер, може, ти хочеш спробувати мене розв'язати?"


Келлі повільно підвівся, доки його руки не опинилися поряд з моїми. Він ніяково почав хапатися за мої мотузки. Урі дістався до місця поряд зі столом і жбурнув свій стілець на підлогу. Він штовхнув відкриту коробку підборіддям. Він нахилився вперед, вихлюпуючи вміст. Пульт випав і впав поряд із ним. "Ні!" - раптом сказав він. "Ще немає. Ми маємо двадцять три хвилини, щоб підірвати бомбу. І, можливо, як любить говорити наш господар, можливо, вибух відправить сюди Фокса. Краще спочатку спробуємо трохи розслабитись».


Келлі не дала мені нічого слабшого. Урі глянув на безладний мотлох на підлозі. "Я зрозумів", - сказав він. "Я зрозумів, я зрозумів".


"Ви хочете сказати що?"


«Кусочки. Я пам'ятаю, що кинув кусачки. Є лише одна проблема. Шматочки знаходяться у другому ящику. І клятий ящик надто далеко під столом. І я не можу потрапити туди, прив'язаний до цього. стілець." Він повернув голову в наш бік. «Поспішай, Келлі. Думаю, мені потрібна удача ірландців. Удача євреїв тут закінчується».


Келлі поповз до столу. Це було схоже на футбольне поле. Нарешті, він туди потрапив. Він використав свої зв'язані ноги, як зонд, і виштовхнув коробку на чистий простір.


Урі дивився. "Боже мій. Вона замкнена».


Я повільно сказав: "А де ключі?"


"Забудь про це. Ключі на ланцюжку у мене на шиї».


Довга хвилина жахливого мовчання. «Не хвилюйтеся, – сказав я. «Може, це лише поганий сон».


Ще одна тиша. Ми мали десять хвилин.


«Почекай», - сказав Урі. "Ваша скриня теж була замкнена


. Як ти його відчинив? "


"Я не зробив", сказав я. "Я жбурнув його в охоронця, і він відкрився сам".


"Забудь про це", - знову сказав він. "У нас ніколи не буде важелів, щоб викинути цю річ".


"Добре. Антена».


"Що щодо цього?"


"Візьми."


Він хмикнув. "Зрозуміло. Що тепер?"


Риба для коробки. Візьміть її за ручку. Потім спробуйте перевернути її якнайсильніше».


"Дідька лисого. Ти не можеш бути таким тупим».


Він зробив це. Це спрацювало. Коробка вдарилася об край столу, відкрилася, і весь мотлох обсипав підлогу.


«Це справді приголомшливий замок, Урі».


"Ви скаржитесь?" він запитав.


Келлі вже звільнив його.


"Ой!" він сказав.


"Ви скаржитесь?" - Запитав Келлі.


В нас залишалося майже п'ять хвилин. Ідеальний час. Відправляємо у політ сумку. Копи прибудуть менш як за п'ять хвилин. Ми попрямували до дверей. Ми забули, що вона замкнена.


Інші двері були не тими, які вели до решти номера. Я знайшов Вільгельміну на комоді і кинув мій стилет Урі Келлі, який дістав з кухонного ящика ніж.


"Телефон!" Я сказав. "Боже мій, телефон!" Я пірнув за телефоном і сказав оператору, щоб він надіслав. Коли вона говорила "Так, сер", я почув вибух.


Всі двері в хол були зачинені. І всі вони були зроблені з металу, що не б'ється. Все в порядку. Так що ми будемо чекати, ми не можемо програти зараз. Ми повернулися до вітальні, туди, звідки почали. Урі глянув на мене. "Ви хочете розійтися чи залишитися разом?"


Нам так і не довелося вирішувати.


Двері відчинилися, і полетіли кулі. Пістолет-кулемет розриває кімнату. Я пірнув за стіл, але відчув, як кулі обпалили мою ногу. Я вистрілив і потрапив стрілку в його одягнене в синє вбрання серце, але двоє стрільців пройшли через двері, випльовуючи кулі всюди. Я вистрілив один раз, і вони обоє впали.


Почекай секунду.


Я гаразд, але не настільки.


Довгий момент жахливого мовчання. Я оглянув кімнату. Урі лежав посеред килима, в підбитому жилеті було зроблено кульовий отвір. Права рука Келлі була вся червона, але він пірнув у притулок за диваном.


Ми подивилися один на одного, а потім на двері.


І був мій старий приятель Девід Беньямін.


Він усміхався клятою усмішкою. «Не хвилюйтеся, пані. Кавалерія тут».


«Іди до біса, Девіде».


Я підповз до тіла Урі. На моїй нозі текла кров. Я помацав його пульс. Він досі був там. Я розстебнув жилет. Це врятувало йому життя. Келлі тримав свою закривавлену руку. "Я думаю, що знайду лікаря, поки не стало боляче". Келлі повільно вийшов із кімнати.


Хлопці із Шин Бет тепер були по всій залі. Вони та ліванські менти склали досить цікаву комбінацію, взявши полонених. А потім прийшли копи. Поліція Бейрут. Поговоримо про дивних соратників, Шин Бітахон.


«Ліван використовуватиме цю історію протягом багатьох років. Вони будуть говорити: «Як ви можете звинувачувати нас у допомозі палестинцям? Хіба ми одного разу не працювали з Шабак? » До речі, - додав Беньямін, - у нас є Леонард Фокс. Бейрут радий його віддати. І ми з радістю повернемо його до Америки».


"Одне питання, Девід".


"Як я сюди потрапив?"


"Правильно."


«Лейла сказала мені, що ви збираєтеся до Єрусалиму. Я попередив злітно-посадкову смугу, щоб повідомити мене, коли ви приїдете. Потім я вистежив вас. Ну, не зовсім стеження. Армійська машина, яка доставила вас до вашого готелю, була нашою. таксі, яке доставило вас до аеропорту. Водій бачив, як ви сідали в літак, що прямує до Бейрута. Після цього було не так уже й складно. Пам'ятайте – я перевірив для вас телефонні дзвінки Робі. І одним із номерів був «Фокс Бейрут». Я так і не зрозумів Аль Шайтан був Леонардом Фоксом, але я зрозумів, що ви сюди завітали, і подумав, що вам може знадобитися невелика допомога від ваших друзів. У нас є хлопець в аеропорту Бейрута – ну, у нас був хлопець – тепер його прикриття розлетілося. Ти стаєш зеленим, Картер. Я постараюсь закінчити швидше, щоб ти міг знепритомніти. Де я був? Ах да. Я чекав у холі. Зі мною троє хлопців. Ми виявили, що Маккензі був у його кімнаті «То де був Маккензі? Один хлопець пішов шукати тебе у барі. Я пішов перевірити оператора. Може, Маккензі зателефонував до іншого роумінгу».


"Добре. Не кажи мені. Ти розмовляв із оператором, коли я викликав поліцейських».


«Добре, я не скажу тобі. Але так воно й було. Ти дуже зелений, Картер. Частково зелений та білий. Я думаю, ти зараз знепритомнієш».


"Замертве", - сказав я. І вимкнувся.


Двадцять перший розділ.


Я лежав голий на сонці.


На балконі. Я думав, що робитиму з мільярдом доларів. Я б, мабуть, нічого іншого не зробив. Що там робити? Маєте чотирнадцять костюмів, як у Боба Ламотта? Чи є палац в Аравії? Неа. Нудно. Подорожувати? Це ще одна річ, яку люди роблять із грошима. У будь-якому випадку подорожі – це те, чим я захоплююсь. Подорожі та пригоди. Багато пригод. Дозвольте розповісти вам про пригоди – це постріл у руку. Або ногу.


Я весь час уявляю ці гроші. Півмільярда доларів. П'ятсот мільйонів. Гроші вони взяли зі сховища Леонарда Фокса. Гроші на викуп. П'ятсот мільйонів доларів у п'ятдесяті роки. Ви знаєте, скільки це рахунків? Десять мільйонів. Десять мільйонів п'ятдесятидоларових купюр. Шість дюймів на банкноті. П'ять мільйонів футів грошей. Трохи менше тисячі миль. А мораль така: щастя за це не купиш. Принаймні для Фокса. Це навіть не може купити йому заставу. Насамперед тому, що повернули гроші. По-друге, суддя в пориві юридичного фарсу встановив заставу за Фокса в один мільярд доларів.


Беручих не було.


Телефон задзвонив. Він лежав поряд зі мною на балконі. Я глянув на годинник. Опівдні. Я налив собі склянку польської горілки. Я дозволив телефону задзвонити.


Він продовжував дзвонити.


Я підняв його.


Яструб.


"Так сер."


"Тобі подобається?"


"Е, так, сер ... Ви дзвонили, щоб запитати, чи добре мені?"


"Не зовсім. Як нога?"


Я зробив паузу. «Я не можу брехати, сер. За кілька днів усе буде гаразд».


Що ж, я радий чути, що ти не можеш мені брехати. Дехто думає, що ти у списку критиків».


Я сказав: "Не можу уявити, як пішли ці чутки".


«Я також не можу, Картер. Я теж не можу. Тож давай поговоримо про твоє наступне завдання. Вчора ти завершив справу Фокса, тож тепер ти маєш бути готовим до наступного».


"Так, сер", - сказав я. Я не очікував на Нобелівську премію, але вихідні… «Продовжуйте, сер», - сказав я.


«Ви зараз на Кіпрі. Я хочу, щоб ви залишилися там наступні два тижні. Після цього часу я хочу отримати повний звіт про точну кількість кіпрських дерев на Кіпрі».


"Два тижні, ти сказав?"


«Так. Два тижня. Мені не потрібний поганий швидкий підрахунок».


Я сказав йому, що він може розраховувати на мене.


Я повісив люльку і взяв ще ложку ікри. Де я був? О так. Кому потрібні гроші?


Я почув звук ключа у дверях. Я схопив рушник і перекинувся. І ось вона. Стоячи на порозі балконних дверей. Вона подивилася на мене широко розплющеними очима і підбігла до мене.


Вона стала на коліна на циновці і подивилася на мене. «Я вб'ю тебе, Нік Картер! Я справді думаю, що уб'ю тебе!»


«Гей. Що трапилося? Хіба ти не рада мене бачити?


"Рада тебе бачити? Я була налякана до напівсмерті. Я думала, що ти вмираєш. Вони розбудили мене посеред ночі і сказали: Картер поранений. Тобі треба летіти на Кіпр».


Я провів рукою по її жовто-рожевому волоссю. "Привіт, Міллі ... привіт".


На хвилину вона посміхнулася чудовою усмішкою; потім її очі знову спалахнули.


«Добре, – сказав я, – якщо тобі стане краще, я поранений. Заглянь під пов'язку. Там усе брутально. І ось як ти ставишся до пораненого героя – пораненого на лінії захисту своєї країни? Або Дозвольте мені сказати інакше. То ви ставитеся до того чоловіка, який влаштував вам двотижневу відпустку на Кіпрі? "


"Відпустка?" вона сказала. "Два тижня?" Потім вона скривилася. "Яка була перша ціна?"


Я притяг її ближче. «Я сумував за тобою, Міллі. Мені справді не вистачало твого зухвалого рота».


Я дав їй зрозуміти, як сильно я сумував за ним.


"Знаєш що?" - М'яко сказала вона. "Я думаю, що вірю тобі".


Ми цілувалися наступні півтори години.


Нарешті вона обернулася і лягла мені на груди. Я підніс до губ пасмо її волосся, вдихнув їх духи і подивився на Середземне море, думаючи, що ми якимось чином зробили повне коло.


Міллі дивилася, як я дивлюсь на море. "Думаєте знову кинути AX?"


«Ее. Думаю, це моя доля».


«Шкода. Я думав, тобі буде приємно повернутися додому».


Я поцілував верхівку її солодкої жовтої голови. «Дорога, я б став паршивим цивільним, але тримаю парі, що можу влаштувати так, щоб отримати серйозні поранення хоча б раз на рік. Як на рахунок цього?"


Вона обернулася і вкусила мене за вухо.


"Хм", - сказала вона. "Обіцянки, обіцянки".


Картер Нік


Доктор Смерть


Нік Картер


Доктор Смерть


Присвячується людям секретних служб Сполучених Штатів Америки


Перша глава


Таксі різко зупинилося при в'їзді на вулицю Малуш. Водій повернув до мене голену голову і моргнув налитими кров'ю очима. Він надто багато курив кіфа.


"Погана вулиця", - похмуро прогарчав він. «Я не ввійду. Ти хочеш увійти, ти йдеш».


Я посміхнувся. Навіть загартовані арабські жителі Танжера уникали вулиці Малуш, вузької звивистої, погано освітленої алеї, що погано пахла посеред Медини, танжерської версії Касби. Але я бачив і гірше. І в мене там були справи. Я заплатив водієві, дав йому чайові п'ять дирхамів і вийшов. Він різко ввімкнув передачу і був за сотню ярдів від мене, перш ніж я встиг закурити.


"Ви американець? Хочете добре провести час?


Діти з'явилися з нізвідки і йшли за мною, поки я йшов. Їм було не більше восьми чи дев'яти років, вони були одягнені в брудні обірвані джеллаби і виглядали як всі інші худі діти, які з'являються з нізвідки в Танжері, Касабланці, Дамаску та десятці інших арабських міст.


"Що тобі подобається? Тобі подобаються хлопчики? Дівчата? Дві дівчинки одночасно? Тобі подобається дивитися шоу? Дівчина та осел? Тобі подобаються маленькі хлопчики. Що тобі подобається?"


«Що мені подобається, - сказав я твердо, - це дати спокій. А тепер провалюйте».


«Хочеш кіф? Хочеш гашиш? Що ти хочеш?" – наполегливо кричали вони. Вони все ще висіли у мене по п'ятах, коли я зупинився перед дверима з плит без розпізнавальних знаків і постукав чотири рази. Панель у дверях відчинилася, з неї виглянуло вусате обличчя, і діти кинулися геть.


"Старий?" сказав обличчя без виразу.


"Картер", - коротко сказав я. «Нік Картер. Я очікую".


Панель миттю відсунулася, пролунало клацання замків, і двері відчинилися. Я ввійшов у велику кімнату з низькою стелею, яка спочатку здалася навіть темнішою, ніж вулиця. Різкий запах гашишу, що горить, ударив мені в ніздрі. Різкі крики арабської музики пронизали мої вуха. По сторонах кімнати, схрестивши ноги на килимах або відкинувшись на подушки, стояло кілька десятків темних фігур. Одні потягували м'ятний чай, інші курили гашиш із кальяну. Їхня увага була прикута до центру кімнати, і я міг зрозуміти чому. На танцполі в центрі, освітленому тьмяним пурпуровим світлом прожекторів, танцювала дівчина. На ній був лише короткий бюстгальтер, напівпрозорі шаровари та вуаль. У неї було пишне тіло, повні груди і гладкі стегна. Її рухи були повільними, шовковистими та еротичними. Від неї тхнуло чистим сексом.


"Ви сидітимете, мосьє?" - спитав вусатий. Його голос, як і раніше, був невиразним, а очі, здавалося, не рухалися, коли він говорив. Я неохоче відвів погляд від дівчини і вказав на місце біля стіни навпроти дверей. Стандартна робоча процедура.


«Ось, – сказав я. «І принеси мені м'ятний чай. Киплячого».


Він розчинився в напівтемряві. Я сів на подушку біля стіни, почекав, доки мої очі повністю пристосуються до темряви, і уважно оглянув місце. Я вирішив, що людина, яку я мав зустріти, вибрав непогано. У кімнаті було досить темно, а музика досить гучна, щоб ми могли усамітнитися. Якби я знав цю людину так добре, як я думав, вона нам знадобилася б. А ще нам може знадобитися один із кількох виходів, які я відразу помітив. Я знав, що є інші, і міг навіть припустити, де саме. Жоден клуб Танжера не проіснує довго без кількох непомітних виходів у разі візиту поліції чи навіть менш бажаних відвідувачів.


Що стосується розваг - ну, щодо цього у мене теж не було претензій. Я притулився до грубої глиняної стіни і дивився на дівчину. Її волосся було чорним як смоль і доходило до талії. Повільно, повільно вона розгойдувалася в темному світлі, під наполегливий вуд, що б'є в животі. Її голова відкинулася назад, потім уперед, ніби вона не могла контролювати, що її тіло хотіло, чого потребувало, що робити. Вугільно-чорне волосся торкнулося однієї груди, потім іншою. Вони покрили, а потім відкрили м'язи живота, волого блискучі від поту. Вони танцювали вздовж її стиглих стегон, як руки чоловіка, які повільно занурювали її в еротичну лихоманку. Її руки піднялися, проштовхуючи вперед чудові груди, ніби вона пропонувала їх, пропонуючи їх усієї чоловічої кімнати.


«Нік. Нік Картер».


Я глянув угору. Спочатку я не впізнав темношкіру фігуру в джинсах, яка стояла з мене. Потім я побачив глибоко посаджені очі і гострий, як бритва, край щелепи. Разом вони були безпомилковими. Ремі Сен-П'єр, один із п'яти високопосадовців бюро Deuxieme, французького еквівалента нашого ЦРУ. І друг. На мить наші очі зустрілися, потім ми обоє посміхнулися. Він сів на подушку поруч


"У мене тільки одне питання", - сказав я низьким голосом. «Хто твій кравець? Скажи мені, щоб я міг його уникнути.


Ще один спалах посмішки промайнув на напруженому обличчі.


«Завжди дотепність, mon ami, - відповів він так само тихо. - Стільки років з того часу, як я бачив тебе востаннє, але ти відразу ж розумієш гостроту, коли ми нарешті зустрінемося знову».


Це правда. Це було давно. Фактично, я не бачив Ремі з того часу, як Девід Хок, мій бос і начальник відділу операцій AX, доручив мені допомагати бюро Deuxieme запобігти вбивству президента де Голля. Я не погано впорався з цим, якщо я так говорю. Два потенційні вбивці були знищені, президент де Голль помер природною і мирною смертю у своєму власному ліжку через кілька років, і ми з Ремі розлучилися у взаємній повазі.


"Як ще я можу розважитися, Ремі?" - Сказав я, витягаючи сигарети і пропонуючи йому одну.


Сильна щелепа похмуро стиснулася.


«Я думаю, mon ami, що я маю дещо, щоб розважити навіть тебе, найефективнішого і смертоносного шпигуна, якого я коли-небудь знав. На жаль, мене це зовсім не бавить».


Він узяв сигарету, глянув на її золотий кінчик, перш ніж покласти її в рот, і трохи похитав головою.


«Все ще сигарети з монограмою, зроблені на замовлення, я бачу. Ваше єдине справжнє задоволення».


Я запалив його сигарету, потім свою, кинувши погляд на танцівницю.


"О, я натрапив на ще кілька людей. Звичайно, суворо при виконанні службових обов'язків. Але ви не відправили цей терміновий виклик вищого пріоритету через Хоука - і, я можу додати, перервати приємну невелику відпустку - щоб поговорити про мої сигарети, mon ami". Я підозрюю, що ви навіть не запросили мене сюди, щоб подивитися, як ця дівчина намагається кохатися з усіма чоловіками в кімнаті одночасно. Не те щоб я заперечував”.


Француз кивнув головою.


«Шкода, що привід для нашої зустрічі не приємніший, але…»


Підійшов офіціант з двома склянками м'ятного чаю, що димилися, і Ремі прикрив обличчя каптуром своєї джеллаби. Його риси майже зникли у тіні. На танцполі трохи збільшився темп твердої музики. Рухи дівчини ставали важчими, наполегливішими. Я почекав, поки офіціант дематеріалізується, як це роблять марокканські офіціанти, а потім тихо заговорив.


"Добре, Ремі", - сказав я. "Давайте це".


Ремі затягнувся цигаркою.


«Як ви бачите, – повільно почав він, – я пофарбував свою шкіру та ношу марокканську одежу. Це не безглуздий маскарад, який може здатися. Навіть у цьому місці, яке я вважаю безпечним, наші вороги можуть бути довкола нас. . І ми не знаємо, ми не впевнені, хто вони. Це найстрашніший аспект цієї ситуації. Ми не знаємо, хто вони, і ми не знаємо їхніх мотивів. Ми можемо лише здогадуватись».


Він зробив паузу. Я витяг з піджака срібну фляжку і непомітно налив трохи барбадоського рому фортеці в обидві наші склянки. Мусульмани не п'ють - чи не повинні - і я не думав переходити до їхньої віри. Ремі з вдячністю кивнув, зробив ковток чаю та продовжив.


"Я перейду безпосередньо до справи", - сказав він. «Хтось зник. Хтось представляє життєво важливий інтерес для безпеки не лише Франції, а й усієї Європи, Великобританії та США. Коротше кажучи, хтось цікавий для західного світу».


"Вчений." Це була заява, а не питання. Несподіване зникнення одного вченого викликало більше паніки, ніж дезертирство десятка бюрократів, у якій країні це не було б.


Ремі кивнув головою.


"Ви коли-небудь чули про Фернана Дюроша?"


Я задумливо затягнувся сигаретою і подумки переглянув біо-файли AX про французьких наукових лідерів. За п'ятнадцять футів від мене танцівниця щосили намагалася мене відволікти. Музика неухильно набирала обертів. Я відчував свербіж у животі. Дівчина тремтіла, м'язи живота скорочувалися в такт музиці, стегна пульсували.


Доктор Фернан Дюрош, доктор філософії член Почесного легіону. Народився в Ельзасі в 1914 році. Першим у класі закінчив Політехнічну школу в Парижі, 1934 рік. Дослідження в галузі підводних силових установок для французького військово-морського флоту до німецького вторгнення. Французи під керівництвом. Голля до визволення.Повоєнна робота: основні досягнення в галузі комп'ютеризації для розробки атомних підводних човнів у французькому флоті.З 1969 року - директор RENARD, секретний проект французького флоту.Під час війни був відомий під кодовою назвою «Доктор Смерть» за досвід роботи з вибуховими речовинами Ім'я досі використовується як жарт через лагідний характер Дюроша».


Ремі знову кивнув головою. Тепер його очі теж були прикуті до дівчини. Її тремтячі груди волого блищали в димному світлі. Її очі були прикриті, коли вона танцювала.


"Ви зробили своє


домашнє завдання. AX добре збирає інформацію. Можливо, занадто добре для мене як директора з безпеки RENARD. Тим не менш, це людина, про яку ми говоримо”.


«І ключове слово у його досьє, звичайно ж, «ядерний», - сказав я.


"Можливо".


Я підняв брову.


"Можливо?"


«Є й інші ключові слова. Наприклад, «комп'ютеризація» та «підводні рухові установки». Яке з них правильне, ми не знаємо».


"Можливо, всі вони?" Я запитав.


"Знову, можливо". Ремі трохи ворухнувся. Я теж. У кімнату втручався легкий занепокоєння, наростаюча і майже відчутна напруга. Це була чиста сексуальна напруга, що походить від дівчини в центрі. Її вуаль тепер була спущена. Тільки тонка прозора тканина шароварів і бюстгальтера закривала пишні груди з соковитими сосками та соковитими стегнами. Через цей матеріал кожен чоловік у кімнаті міг бачити чорний трикутник її статі. Вона гіпнотично рухала їм, жестикулюючи руками, запрошуючи, благаючи про увагу.


Ремі прочистив горло і зробив ще один ковток чаю з ромом.


«Дозвольте мені розпочати із самого початку, - сказав він. «Приблизно три місяці тому доктор Дюрош залишив штаб-квартиру RENARD у Кассісі, пішовши у свою щорічну тритижневу відпустку. За словами його колег, він був у піднесеному настрої. Проект швидко наближався до успішного завершення і фактично залишилося уточнити лише деякі деталі. Дюрош прямував на озеро Люцерн у Швейцарії, де він мав намір провести відпустку на човні зі старим другом, який жив у Політехнічному університеті. Він зібрав свої валізи і вранці двадцятого листопада поцілував дочку на прощання в...»


"Його дочка?"


«Дюрош удівець. Його двадцятитрирічна дочка Мішель живе з ним та працює бібліотекарем у RENARD. Але я повернуся до неї пізніше. Як я вже сказав, Дюрош поцілував свою дочку на прощання в аеропорту Марселя. , сів на літак в Мілан, який летить у Люцерн. На жаль… "


"Він так і не з'явився", - закінчив я за нього.


Ремі кивнув головою. Він трохи повернувся, щоб танцівниця не потрапила в поле його зору. Я міг зрозуміти чому. Вона не сприяла концентрації. Вона покинула центр залу і тепер звивалася серед глядачів, хтиво торкаючись грудьми та стегнами одного нетерплячого чоловіка, потім іншого.


«Він сів у літак, – продовжив Ремі. «Ми це знаємо. Його дочка бачила це. Але він не проходив митницю та імміграційний контроль у Люцерні. Насправді він не значиться на борту літака з Мілана до Люцерна».


«Отже, викрадення, якщо це викрадення, мало місце в Мілані. Або на борту літака з Марселя», - задумливо сказав я.


"Здавалося б, так", - сказав Ремі. У будь-якому разі його дочка отримала від нього листа через два дні. І мадемуазель Дюрош, і наші найкращі експерти з почерку згодні з тим, що воно справді було написане самим Дюрошом. раптова потреба на самоті, і він прийняв спонтанне рішення ізолюватись де-небудь, щоб «все обміркувати».


"Штемпель?" - Запитала я, змушуючи себе не дивитися на танцівницю. Вона наближалася. Тепер з її горла виривалися низькі стогін; її рухи торса ставали божевільними.


«Штемпель на листі був Рим. Але це, звісно, нічого не означає».


«Менше, ніж нічого. Той, хто його викрав, міг змусити написати листа, а потім відправити його поштою звідки завгодно». Я допив ром і чай одним легким ковтком. "Якщо, тобто, його викрали".


"Абсолютно вірно. Звичайно, незважаючи на його блискучий досвід патріотизму, ми маємо визнати можливість дезертирства Дюроша. Якщо ми приймемо слова і тон його листів за чисту монету, це найімовірніше».


"Було більше однієї літери?"


«Через три тижні після його зникнення Мішель Дюрош отримала ще один лист. У ньому, знову ж таки написаним від руки, Дюроше заявив, що його все більше турбує характер роботи, яку він виконує в RENARD, і він вирішив провести ще шість місяців на самоті, щоб «подумати», чи хоче він її продовжити. Тільки тоді його дочка по-справжньому стривожилася - він не вказав у листі, де він перебуває, і не вказав, коли він знову з нею спілкуватиметься - і вирішила, що це її обов'язок як співробітника RENARD, а також його дочки, зв'язатися з владою . Мене одразу ж залучили до справи, але з того часу наші розслідування практично нічого цінного не виявили».


"Російські? Китайці?" Дівчина була нам близька. Я відчув запах духів і мускус її сяючого тіла. Я бачив краплі поту між її пишними грудьми. Чоловіки тяглися, щоб торкнутися її, схопитися за неї.


"Всі наші агенти негативно ставляться до цього", - сказав Ремі. «Отже, ви бачите, mon ami, ми справді стоїмо перед глухою стіною. Ми не знаємо, з ким він, незалежно від того, перебуває він з ними з власної волі чи ні, і, найголовніше, ми не знаємо, де він. ми дійсно знаємо, що з інформацією, що знаходиться в голові Фернана Дюроша, проект RENARD може бути продубльований будь-ким у будь-якій точці світу всього за кілька мільйонів доларів».


"Наскільки це смертельно?"


"Смертельно", - похмуро сказав Ремі. "Не воднева бомба або бактеріологічна війна, але смертельна небезпека в чужих руках".


Тепер дівчина була така близько, що я відчував її гаряче дихання на своєму обличчі. Її стогін ставав гортанним, вимогливим, її таз рухався вперед і назад у шаленстві, руки тяглися вгору, ніби до невидимого коханця, що виробляв екстатичну агонію в її плоті; потім її стегна розсунулися, щоб прийняти його. Інші чоловіки потяглися до неї, їхні очі горіли голодом. Вона вислизала від нього, ніколи не втрачаючи концентрації на своїх внутрішніх конвульсіях.


«А дочка? Невже вона думає, що Дюрош справді пішов сам, щоб «все обміркувати»?»


«Ви самі поговоріть із дочкою, – сказав Ремі. "Вона ховається, і я приведу вас до неї. Це одна з причин, mon ami, я попросив вас приїхати сюди, в Танжер. Інша причина, і причина, через яку я залучив вас і AX, - це мої підозри. . Назвіть це Але хто найкраще міг проникнути в проект RENARD, дізнатися, що це таке і як його можна використовувати, а потім викрасти доктора Дюроша або спонукати його піти?


Я нахилився ближче, намагаючись почути слова Ремі. Музика різко кричала, коли дівчина перед нами, відкривши рота в беззвучному крику екстазу, почала вигинати тіло у бік останнього спазму. Краєм ока я міг бачити двох чоловіків, що цілеспрямовано рухаються через кімнату. Вибивали? Щоб тримати роззяв під контролем і не допустити, щоб сцена перетворилася на сцену масового зґвалтування? Я обережно дивився на них.


«… Знову старі друзі – звіт агента – вулкан…» Мені чулися уривки розмов Ремі. Спостерігаючи за тим, як двоє чоловіків підходять ближче, я простягнув руку та взяв його за руку. За кілька дюймів від неї тіло дівчини затремтіло, а потім, нарешті, здригнулося.


"Ремі, - сказав я, - стеж за..."


Він почав повертатись. У цей момент обидва чоловіки відкинули свої джеллаби.


"Ремі!" Я закричав. "Вниз!"


Було надто пізно. У кімнаті з низькою стелею оглушливий гуркіт пострілів автоматів Стін. Тіло Ремі з гуркотом вдарилося вперед, наче його розбили по хребту гігантським молотком. Уздовж його спини з'явилася лінія кривавих дірок, начебто вони там були витатуйовані. Його голова вибухнула. Череп розколовся виверженням із червоної крові, сірих мізків та білих уламків кісток. Моє обличчя було просякнуте його кров'ю, руки та сорочка забризкали.


Тепер я нічого не міг зробити для Ремі. І я не мав часу оплакувати його. Через секунду після попадання перших куль я впав і почав котитися. Вільгельміна – мій 9-мм люгер та постійний супутник – вже була у мене в руці. Лежачи на животі, я заліз за цегляний стовп і відкрив вогонь у відповідь. Моя перша куля влучила в ціль. Я бачив, як один із двох чоловіків упустив пістолет-кулемет і вигнув голову назад, хапаючись за шию і кричачи. Кров ринула з сонної артерії, як із шланга високого тиску. Він упав, все ще чіпляючись за себе. Він був мерцем, що дивився, як вмирає. Але інший чоловік був ще живий. Навіть коли моя друга куля поранила його обличчя, він упав на підлогу і висунув тіло свого ще живого друга перед собою. Використовуючи його як щит, він продовжував стріляти. Кулі піднімали пил і осколки глиняної підлоги за кілька дюймів від мого обличчя. Я не витрачав час і боєприпаси, намагаючись вразити кілька дюймів черепа стрільця, які я міг бачити. Я повернув Вільгельміну вгору і глянув на три тьмяні лампочки, які були єдиним джерелом світла в кімнаті. Я промазав перший раз, вилаявся, потім розбив лампочки. Кімната поринула у густу темряву.


«Допоможіть! Будь ласка! Допоможіть мені!"


З оглушливого хаосу криків, криків та пострілів поряд зі мною пролунав жіночий голос. Я повернув голову. То була танцівниця. Вона була за кілька футів від мене, відчайдушно чіпляючись за підлогу в пошуках притулку, якого там не було, її обличчя спотворювалося від жаху. У метушні її бюстгальтер був зірваний, а оголені груди залиті яскравими бризками крові. Крові Ремі Сен-П'єра. Я простяг руку, грубо схопив її за довге густе чорне волосся і потяг за стовп.


"Не спускайся", - прогарчав я. "Не рухайся".


Вона "притулилася до мене. Я відчував м'які вигини її тіла навпроти моєї руки з пістолетом. Я тримав вогонь протягом хвилини, зосередившись на спалахах зброї стрільця. Тепер він обстрілював всю кімнату, прокладаючи лінію вогню, який мав би охопити мене - якби у мене не було притулку.


Кімната перетворилася на пекло, в кошмарну яму смерті, посипану трупами, в якій ще живі з криком тупцювали тіло вмираючих, що звиваються, ковзали в калюжах крові, спотикалися об розбите й понівечене тіло, падаючи як кулі. по-звірячому вдарили їх по спині чи обличчю. За кілька футів від них один чоловік безперервно кричав, притискаючи руки до живота. Його живіт був розірваний кулями, а кишки вивалювалися на підлогу.


"Будь ласка!" захникала дівчина поряд зі мною. "Будь ласка! Витягніть нас звідси!»


"Скоро", - відрізав я. Якщо є можливість зловити цього бандита і взяти його живим, я цього хотів. Я вперся рукою в стовп, уважно прицілився і вистрілив. Просто щоб дати йому знати, що я досі там. Якби я міг змусити його відмовитися від своєї тактики складання вогню в надії зловити мене навмання і змусити його шукати мене в темряві - я міг би відчути Х'юго, мій тонкий, як олівець, стилет, що зручно вмостився в його замші на руці.


"Слухай!" - Раптом сказала дівчина поруч зі мною.


Я проігнорував її та зробив ще один постріл. Стрілянина зупинилася на мить, потім відновилася. Бандит перезарядив. І він все ще стріляв навмання.


"Слухай!" - знову сказала дівчина, наполегливіше, потягнувши мене за руку.


Я повернув голову. Десь вдалині, через різкий стукіт пістолета Стіна, я почув характерний пронизливий крик поліцейської машини.


"Поліція!" сказала дівчина. "Ми повинні піти зараз! Ми маємо!"


Стрілець, мабуть, теж чув звук. Пролунав останній постріл: цегла розкололася по стовпу і глиняна глина піднялася з підлоги в незручній близькості від того місця, де ми лежали, а потім настала тиша. Якби ви могли назвати це скупчення криків, стогонів та струсів тишею. Я схопив дівчину за руку і змусив її підвестися. Не було жодного сенсу стирчати в укритті. Бандит уже давно пішов.


"Задній вихід", - кинув я дівчині. «Той, що ні на яку вулицю не виходить. Швидко!


"Геть там", - відразу сказала вона. "За стіною гобелен".


Я не міг бачити, на що вона вказувала у темряві, але повірив їй на слово. Потягнувши її за руку, я навпомацки пробирався вздовж стіни крізь зарості людських тіл, мертвих і вмираючих. Руки стиснули мої ноги, мою талію. Я відштовхнув їх убік, не звертаючи уваги на крики навколо мене. У мене не було часу грати Флоренс Найтінгейл. Я не мав часу на допит у марокканській поліції.


«Під гобеленом, – почув я шепіт дівчини позаду мене, – є дерев'яний кілочок. Ви повинні його смикнути. Сильно».


Мої руки знайшли грубу шерсть марокканського гобелену. Я відірвав її і намацав під нею кілочків. Мої руки були мокрими та слизькими від чогось, що я знав, було кров'ю. Вереск поліцейської машини тепер став ближче. Несподівано це припинилося.


"Поспішайте!" благала дівчина. "Вони зовні!"


Я знайшов кілочок грубої форми і потяг - начебто десь у прохолодній віддаленій частині свого розуму я помітив той факт, що для невинного спостерігача дівчина, схоже, надто турбувалася, щоб уникнути поліції.


"Поспішайте!" вона благала. "Будь ласка!"


Я потяг сильніше. Раптом Ти відчув, як шматок глиняної стіни подався. Він хитнувся назад, впустивши порив прохолодного нічного повітря в смертельну сморід кімнати. Я штовхнув дівчину в отвір і пішов за нею. Ззаду чиясь рука відчайдушно вчепилася мені в плече, і якесь тіло спробувало протиснутися в отвір переді мною. Моя права рука змахнула вгору, а потім опустилася в напівсмертельному ударі карате. Я почув болісне бурчання, і тіло впало. Я виштовхнув його з отвору однією ногою і пройшов крізь дірку, повернувши секцію стіни на місце позаду себе. Я зробив паузу. Де б ми не були, було темно, як смоль.


"Сюди", - почув я шепіт дівчини поряд зі мною. Її рука простяглася і знайшла мою. - Праворуч від вас. Бути обережним. ".


Я дозволив її руці потягнути мене вниз сходами через якийсь вузький тунель. Я мав опустити голову. У нічному повітрі пахло пилом, розкладанням та затхлістю.


"Цей вихід рідко використовується", - прошепотіла мені дівчина в темряві. «Про це знає лише власник та кілька його друзів».


"Як двоє чоловіків із пістолетами Стіна?" Я запропонував.


«Люди із пістолетами не були друзями. Але... тепер ми маємо повзти. Будьте уважні. Отвір невеликий».


Я опинився на животі, пробираючись через прохід, ледве досить великий для мого тіла. Було сиро і смерділо. Мені не потрібно було багато роздумів, щоб зрозуміти, що ми підключилися до старої ділянки каналізаційної системи, яка не використовується. Але через п'ять напружених хвилин приплив свіжого повітря посилився.


Поперед мене дівчина раптово зупинилася.


«Ось, – сказала вона. «Тепер ви повинні штовхнути нагору. Підніміть ґрати».


Я потягнувся і відчув іржаві залізні грати. Обхопивши себе за коліна, я піднявся спиною догори. Вона заскрипіла, потім піднялася дюйм за дюймом. Коли отвір став досить великим, я жестом запропонував дівчині протиснутися. Я поліз за нею. Грати з приглушеним брязкотом повернулися на місце. Я озирнулася: великий сарай, тьмяно освітлений від місячного світла ззовні, тіні машин.


"Де ми?"


"У кількох кварталах від клубу", - сказала дівчина. Вона тяжко дихала. «Покинутий гараж для порту. Тут ми у безпеці. Будь ласка, дозвольте мені трохи відпочити».


Я міг би сам використати перепочинок. Але в мене на думці були важливіші справи.


"Добре", - сказав я. "Ви відпочиваєте. А поки ви відпочиваєте, припустимо, ви відповісте на кілька запитань. По-перше, чому ви такі впевнені, що ці озброєні люди не були друзями господаря? бо прибула поліція? "


На мить вона продовжувала щосили намагатися віддихатися. Я чекав.


«Відповідь на ваше перше запитання, - сказала вона нарешті, її голос все ще був зірваний, - що бойовики вбили Ремі Сен-П'єра. Сен-П'єр був другом власників, і тому бойовики не могли бути друзями власників.


Я схопив її за плече.


"Що ви знаєте про Ремі Сен-П'єра?"


"Будь ласка!" - вигукнула вона, повертаючись. "Ти робиш мені боляче!"


"Відповідай мені! Що ти знаєш про Ремі Сен-П'єра?


«Я… містере Картер, я думала, ви знаєте».


"Знаю?" Я послабив хватку на її плечі. "Знаю, що?"


"Я ... я Мішель Дюрош".


Другий розділ


Я дивився на неї, все ще тримаючи її за плече. Вона пильно дивилася на мене.


- Отже, Сен-П'єр не сказав тобі?


«Сен-П'єр не встиг мені сказати, – сказав я. «Йому відірвало голову саме тоді, коли історія ставала цікавою».


Вона здригнулася і відвернулася.


"Я бачила", - прошепотіла вона. «Це сталося за дюйми від мого обличчя. Це було жахливо. Мені будуть снитися кошмари на все життя. І він був таким добрим, таким втішним. Після того, як мій батько зник...»


"Якби це був твій батько", - сказав я. "Якщо ви Мішель Дюрош".


"О, я розумію", - швидко сказала вона. «Вам важко уявити собі дочку Фернана Дюроша, видатного вченого, яка виконує танець дю-вантр у марокканському гашиш-клубі. Але...»


"Ні, зовсім ні", - сказав я. «Насправді це саме те, що влаштував би Ремі Сен-П'єр. Яке найкраще місце, щоб сховати тебе? Але це ще не доводить, що ти Мішель Дюрош».


«І що мені доводить, що ви Нік Картер, людина, яку Сен-П'єр описав мені як самого блискучого і смертоносного шпигуна на чотирьох континентах?» - Запитала вона, її голос став різкіше.


Я задумливо глянув на неї.


"Я міг би це довести", - сказав я. "Які докази вам потрібні?"


"Très bien", - сказала вона. «Ви хочете дізнатися, чи я знаю про ваші способи ідентифікації. Дуже добре. Покажіть мені внутрішній бік вашого правого ліктя».


Я відкинув рукави піджака та сорочки. Вона нахилилася вперед, щоб прочитати ідентифікацію топору, витатуйовану у мене на внутрішній стороні ліктя, потім підняла голову і кивнула.


"Я також знаю ваше кодове ім'я: N3 і ваш титул: Killmaster", - сказала вона. «Сен-П'єр також пояснив мені, містеру Картеру, що цей ТОПОР, на який ви працюєте, є найтаємнішим агентством у системі державної розвідки Сполучених Штатів, і що робота, яку він виконує, надто важка і надто брудна навіть для ЦРУ».


"Гарно", - сказав я, закочуючи рукави. Ти знаєш про мене все. А те, що я знаю про тебе...»


«Я не лише дочка Фернана Дюроша, – швидко сказала вона, – а й бібліотекар проекту RENARD. Я маю допуск безпеки класу 2, якого вимагає така робота. Якщо ви зателефонуєте до штаб-квартири RENARD, вони вам дадуть засіб твердо ідентифікувати мене: три особисті питання, на які тільки я та RENARD знаю відповіді».


"Що щодо твоєї мами?" - Запитав я. "Хіба вона не знала б відповіді на деякі з цих питань?"


"Без сумніву", - холодно відповіла дівчина. «Якщо, як ви, безперечно, знаєте, вона не померла шістнадцять років тому».


Я трохи посміхнувся.


«Ви дуже підозріла людина, містере Картер», - сказала вона. «Але навіть ви повинні розуміти, що, не рахуючи прикраси себе татуюваннями, що мені зовсім не подобається, у мене було мало місць, де можна було б сховати посвідчення особи в костюмі, який я…»


Вона ахнула


раптом і закинула обидві руки на її оголені груди.


«Mon Dieu! Я зовсім забула…"


Я знову посміхнувся.


"Я не знав", - сказав я. Я зняв куртку і подав їй. «Ми повинні забиратися звідси, а ти й так привернеш достатньо уваги на вулиці. Я не хотів би влаштовувати бунт».


Навіть у тьмяному місячному світлі, що просочувався через брудні вікна, я бачив, як вона червоніє, коли вона одягає куртку.


"Але куди ми можемо піти?" — спитала вона. «Я спала у маленькій кімнаті на поверсі над клубом, яку Ремі влаштував для мене зі своїми друзями, власниками. Він боялася...»


«… Якщо вашого батька викрали, і він не співпрацював зі своїми викрадачами, ви могли б стати наступним у списку. Заручником співпраці вашого батька». Закінчив я за неї.


Вона кивнула головою. "Абсолютно вірно. Але ми не можемо зараз повернутися до клубу. Там буде поліція, і стрілець, що втік, може з'явитися знову».


Я поклав їй руку на плече і повів до дверей.


"Ми не збираємося наближатися до клубу", - запевнила я її. "У мене є друг. Його звуть Ахмед, і він має бар. Я зробив йому кілька послуг». Я міг би додати, як урятував його від довічного ув'язнення у французькій в'язниці, але не став. «Тепер він збирається зробити мені кілька послуг у відповідь».


"Отже, ви справді вірите, що я Мішель Дюрош?" — спитала вона. Її голос благав.


"Якщо ні", - сказав я, дивлячись вниз на вигляд між лацканами моєї куртки, яка була значно покращена в порівнянні з тим, хто її зараз носить, - "ви цікава заміна".


Вона посміхнулася, дивлячись на мене, коли я відчинив двері, і ми ввійшли.


"Я почуваюся краще", - сказала вона. "Я боялась…"


Вона знов ахнула. То був скоріше приглушений крик.


"Твоє обличчя... твоє обличчя..."


Мій рот стиснувся. У яскравому місячному світлі я міг уявити, як мають виглядати моє обличчя, руки та сорочка, залиті кров'ю Ремі Сен-П'єра. Я витяг з кишені штанів чисту носову хустку, намочив її ромом із фляжки і зробив усе, що міг. Коли я закінчив, я міг сказати за виразом контрольованого жаху на її обличчі, що я все ще нагадував щось із кошмару.


«Давай, – сказав я, взявши її за руку. «Нам обом потрібен гарячий душ, але це зачекає. За кілька годин тут буде армія поліцейських».


Я повів її подалі від порту, подалі від клубу. Мені знадобилося кілька кварталів, перш ніж я точно знав, де я. Потім я знайшов вулицю Жирана і повернув праворуч у довгий звивистий провулок, що веде до бару Ахмеда. Пахло, як і в будь-якому іншому провулку Танжера, сечею, вологою глиною та напівзгнилими овочами. Гнилі глиняні будинки, що стирчать по обидва боки від нас, були темними та тихими. Було пізно. Повз нас проїхали лише кілька людей, але ті, хто пройшов, кинули один швидкий погляд і, відвертаючи голови, тихенько тікали. У нас, мабуть, вийшла тривожна картина: гарна і пишна довговолоса дівчина, одягнена тільки в напівпрозорі шаровари та чоловічий піджак, у супроводі похмурої людини, шкіра якої була залита людською кров'ю. Перехожі інстинктивно уникали нас: від нас пахло неприємностями.


Так само зробив і бар Ахмеда.


Marrakesh Lounge був найшикарнішим, найдорожчим і найгламурнішим баром у Медині. Він сподобався багатому і досвідченому марокканському бізнесмену, а також знаючому туристу, який не хотів ні гашишу, ні придуманої пастки. Ахмед довгий час збирав гроші, щоб купити його, і тепер дуже обережно розпорядився ними. Він, зрозуміло, платив поліції гроші за захист, так само, як він платив їх деяким іншим впливовим елементам з іншого боку закону. Але він також уникав проблем із законом, стежачи за тим, щоб бар не став притулком для торговців наркотиками, наркоманів, контрабандистів та злочинців. Частина забезпечення його становища полягала у його налаштуванні: бар був у далекому кінці двору. У дворі була висока стіна, увінчана битим склом, вбитим у бетон, і важкі дерев'яні двері. Біля дверей був зумер і домофон. Клієнти дзижчали, називали свої імена і допускалися тільки в тому випадку, якщо Ахмед знав їх або людину, яка їх направила. Опинившись у дворі, вони зазнали подальшого вивчення пильним поглядом Ахмеда. У разі небажання вони опинялися на вулиці у рекордно короткий термін. Коли на ранок бар зачинився, і двері внутрішнього двору, і двері самого бару були замкнені на подвійний замок.


Бар було закрито. Але двері у двір були, на кілька дюймів прочинені.


Я не бачив такого за ті шість років, що Ахмед мав це місце.


"Що трапилося?" - прошепотіла дівчина, коли побачила, що я вагаюся перед дверима.


"Не знаю", - відповів я. «Може, нічого. Може, Ахмед з успіхом поводиться недбало і недбало. Але ці двері відчиняти не можна».


Я обережно визирнув через щілину у дверях. У барі було темно. Жодних ознак руху.


"Чи маємо ми увійти?" - Невпевнено запитала дівчина.


«Ходімо, – сказав я. «Але не через подвір'я. Не там, де ми є ідеальною мішенню для тих, хто може бути в барі, захованому в темряві, доки ми перебуваємо в яскравому місячному світлі».


"Тоді як?"


Не кажучи ні слова, я повів її за плече вулицею. Ахмед також мав запасний вихід, навіть якщо я не збирався використовувати його як вихід. Принаймні, це не пов'язано з ривками в каналізації, що не використовується. Ми підійшли до кута, я затримав дівчину на мить, поки переконався, що вулиця порожня, потім ми повернули праворуч і мовчки пішли до третьої будівлі на вулиці. Слова «Мохаммед Франці», «Спеції та пахощі» були написані арабським шрифтом на вицвілій вивісці над дверима. Двері з важкого іржавого металу були замкнені. Але мав ключ. Він мав останні шість років. Це був подарунок Ахмеда мені на прем'єрі: гарантія, що я завжди матиму безпечний будинок, коли я буду в Танжері. Я скористався ключем, штовхнув двері на добре змащених, безшумних петлях і зачинив їх за нами. Поруч зі мною дівчина зупинилася і принюхалася.


"Цей запах", - сказала вона. "Що це за дивний запах?"


"Спеції", - сказав я. Арабські спеції. Мірра, ладан, алої, все, що ви читаєте в Біблії. І говорячи про Біблію…»


Я навпомацки пробирався повз бочки з дрібно подрібненими спеціями і мішками з ладаном, до ніші в стіні. Там на майстерно прикрашеній тканині лежала копія Корану, священної книги ісламу. Зловмисник-мусульманин може пограбувати все в цьому місці, але він не торкнеться того, що я торкнувся його. Відкрив на певну сторінку, змінивши баланс ваги у ніші. Нижче перед ним частина підлоги відкотилася назад.


«Щодо секретних ходів, - сказав я дівчині, взявши її за руку, - це набагато краще, ніж той, який ми щойно залишили».


«Прошу вибачення, – сказала дівчина. «Не дай боже Ніку Картеру натрапити на секретний прохід туристичного класу».


Я посміхнувся. Чи була вона дочкою Фернана Дюроше, чи ні, але в цієї дівчини вистачило мужності. Вона вже наполовину оговталася від досвіду, який би на місяці відправив багатьох людей у стан шоку.


"Куди ми йдемо?" прошепотіла вона позаду мене.


«Прохід веде під двома будинками та алеєю», - сказав я, висвітлюючи наш шлях вузькою кам'яною шахтою олівцевим ліхтариком. "Це підходить ..."


Ми обидва різко зупинилися. Попереду почувся гучний звук, а потім збентеження звуків, що вищали.


"Що це таке?" - Наполегливо прошепотіла дівчина, знову притискаючись до мене своїм теплим тілом.


Я послухав ще мить, а потім підганяв її.


«Нема про що турбуватися», - сказав я. "Просто щури".


"Щур!" Вона змусила мене зупинитись. "Я не можу ..."


Я потяг її вперед.


"У нас зараз немає часу на делікатеси", - сказав я. «Принаймні вони бояться нас більше, ніж ми їх».


"У цьому я сумніваюся".


Я не відповів. Уривок закінчився. Ми піднялися короткими крутими кам'яними сходами. Попереду в стіні був кінець винної бочки п'яти футів у діаметрі. Я направив на нього промінь прожектора, провів тонким променем проти годинникової стрілки довкола стовбура і знайшов четвертий стрижень зверху. Я штовхнув його. Відкритий кінець відчинився. Бочка була порожня, за винятком невеликого відсіку в дальньому верхньому кінці, в якому було кілька галонів вина, яке можна було використати, щоб обдурити будь-кого, хто запідозрив, що бочка - пустушка.


Я повернувся до дівчини. Вона притулилася до вологої стіни, тремтячи тепер у своєму кволому костюмі.


"Залишайся тут", - сказав я. «Я повернуся за тобою. Якщо я не повернуся, йдіть до американського посольства. Скажіть їм, що ви повинні зв'язатися з Девідом Хоком у AX. Скажіть їм це, але не більше. Не розмовляйте ні з ким, окрім Хоука. Ви розумієте ? "


"Ні", - швидко сказала вона. "Я піду з тобою. Я не хочу залишатися тут сама».


"Забудь про це", - коротко сказав я. "Тільки у фільмах тобі може зійти з рук те, що я піду з тобою". Якщо є якісь проблеми, ти просто завадила б. У будь-якому разі, - я провів пальцем її підборіддям і шиєю. , "ти надто красива, щоб ходити з відірваною головою".


Перш ніж вона змогла знову заперечити, я заліз у кінець бочки і закрив кришку за собою. Миттєво стало очевидним, що бочка насправді використовувалася для зберігання вина задовго до того, як з неї зробили манекен. Залишковий запах заткнув мені рота, і в мене закружляла голова. Я зачекав мить, заспокоївся, потім підповз до далекого кінця і прислухався.


Спершу я нічого не чув. Тиша. Потім на певній відстані голоси. Або принаймні звуки, які могли бути голосами. За винятком того, що вони були спотворені, і майже нелюдська якість підказала мені, що спотворення не викликано просто відстанню.


Я вагався ще мить, потім вирішив ризикнути. Повільно, обережно, я натиснув на торець стовбура. Він безшумно відчинився. Я сів із Вільгельміною в руці напоготові.


Нічого. Темрява. Тиша. Але в тьмяному місячному світлі, що проникало через крихітне квадратне віконце, високо в стіні, я міг розрізнити громіздкі форми винних бочок і дерев'яні яруси полиць для пляшок. Винний льох Ахмеда, в якому зберігається найкраща колекція марочних вин у Північній Африці, здавався цілком нормальним для цієї ночі.


Потім я знову почув звуки.


Вони не були гарними.


Я виповз із бочки, обережно прикривши її за собою, і прошлепав по кам'яній підлозі до металевих ґрат, що обрамляють вхід у винний льох. Для них у мене також був ключ, і я мовчав. У коридорі, що веде до сходів до бару, було темно. Але з кімнати за коридором виходив тьмяний жовтий прямокутник світла.


І голоси.


Їх було троє. По-друге, тепер я впізнав людину. Я навіть міг дізнатися мову, якою вони говорили - французька. Третій – ну його звуки були звіриними. Звуки агонії тварини.


Притулившись тілом до стіни, я рушив до прямокутника світла. Голоси ставали голоснішими, звірячі звуки болючіші. Коли я був за кілька дюймів від дверей, я нахилив голову вперед і виглянув у проріз між дверима та косяком.


Те, що я побачив, перевернуло мій живіт. А потім змусив мене стиснути зуби від гніву.


Ахмед був оголений, його зап'ястя були пов'язані гаком для м'яса, де він був підвішений. Його торс був почорнілими руїнами обгорілої шкіри, м'язів і нервів. Кров текла з його рота і з видовбаних кратерів очних ямок. Поки я дивився, один із двох чоловіків затягнув сигару, поки її кінчик не став червоним, а потім жорстоко притиснув її до боку Ахмеда, ніжної м'якоті під пахвою.


Ахмед закричав. Тільки він більше не міг видавати справжнього крику. Тільки ці нелюдські звуки болю, що булькають.


Його дружині пощастило більше. Вона лежала за кілька футів від мене. Її горло було перерізане так глибоко і широко, що голова була майже відірвана від шиї.


Кінчик сигари знову приклали до плоті Ахмеда. Його тіло судомно смикалося. Я намагався не чути звуки, що виходили з його рота, і не бачити вируючу кров, яка виходила при цьому.


«Ти все ще поводиться безглуздо, Ахмед», - сказав чоловік із сигарою. «Ви думаєте, що якщо ви все ж таки відмовитеся говорити, ми дозволимо вам померти. Але я запевняю вас, що ви залишитеся живі – і будете шкодувати про те, що живі – стільки, скільки ми вам бажаємо – поки ви не скажете нам, бажаю знати”.


Ахмед нічого не сказав. Я сумніваюся, що він взагалі чув слова цієї людини. Він був набагато ближчий до смерті, ніж думали ці люди.


«Alors, Анрі, - сказав інший розторопною французькою мовою уродженця Марселя, - може каструвати цю гидоту?»


Я надивився. Я зробив крок назад, зосередив усю свою енергію і штовхнув. Двері зірвалися з петель і рвонулися до кімнати. Я вилетів за цим. І коли двоє чоловіків повернулися, мій палець обережно натиснув на спусковий гачок Вільгельміни. На лобі людини з сигарою з'явилося яскраве червоне коло. Він розвернувся і рвонув уперед. Він був трупом, перш ніж упав на підлогу. Я міг би позбутися іншої людини через секунду за допомогою іншої кулі, але в мене були інші плани на неї. Перш ніж його рука встигла дотягнутися до револьвера 38-го калібру, захованого в кобурі під його лівою рукою, Вільгельміна зникла, і Х'юго ковзнув у мою руку. У повітрі промайнув яскравий спалах сталевого клинка, і вістря Х'юго акуратно розсікло сухожилля руки другої людини. Він кричав, хапаючись за руку. Але він не був боягузом. Незважаючи на те, що його права рука була закривавлена і марна, він кинувся на мене. Я навмисно почекав, поки він не виявиться всього за кілька дюймів, перш ніж відійти вбік. Я вдарив його ліктем по черепу, коли його тіло, що тепер повністю вийшло з-під контролю, пролетіло повз мене. Його голова різко піднялася, коли решта його тіла вдарилася об підлогу. Щойно він упав, я перевернув його обличчям вгору і притиснув двома пальцями оголений сідничний нерв його закривавленої руки. Крик, що вирвався з його горла, майже приголомшив мене.


"На кого ти працюєш?" Я заскрипів. "Хто вас послав?"


Він дивився на мене, його очі розширилися від болю.


"Хто вас послав?" - знову зажадав я.


Жах у його очах був непереборним, але він нічого не сказав. Я знову стиснув сідничний нерв. Він скрикнув, і очі його закотилися.


"Говори, чорт тебе забирай", - проскрипів я. «Те, що відчував Ахмед, було задоволенням порівняно з тим, що трапиться з тобою, якщо ти не заговориш. І просто пам'ятай, Ахмед був моїм другом».


На мить він просто глянув на мене. Потім, перш ніж я зрозумів, що він робить, його щелепи швидко і люто засувалися. Я почув слабкий тріск. Тіло чоловіка напружилося, а рота розтягнувся в посмішці. Потім тіло впало, нерухоме. Слабкий запах гіркого мигдалю досяг моїх ніздрів.


Капсула самогубці, захована у його зубах. «Помри перед тим, як заговориш», - сказали вони йому - ким би вони не були - і він так і зробив.


Я відштовхнув його тіло. Слабкі стогін, які я все ще чув від Ахмеда, виривалися в мене зсередини. Я підняв Х'юго з підлоги і, взявши його тіло в ліву руку, розірвав пута мого друга. Я поклав його на підлогу якомога м'якше. Його дихання було поверховим, слабким.


"Ахмед", - м'яко сказав я. "Ахмед, друже мій".


Він ворухнувся. Одна рука намацала мою руку. Неймовірно, але на змученому закривавленому роті з'явилося щось подібне до посмішки.


"Картер", - сказав він. "Мій друг."


"Ахмед, а хто вони?"


«Думка… послана Сен-П'єром… відчинила для них ворота після закриття бару. Картер… послухай…»


Його голос ставав слабшим. Я схилив голову до рота.


«Намагаюся зв'язатися з вами протягом двох тижнів… тут щось відбувається… наші старі друзі…»


Він закашлявся. З його губ текла цівка крові.


"Ахмед", - сказав я. "Скажи мені."


"Моя дружина", - прошепотів він. "Вона в порядку?"


Говорити йому було безглуздо.


"Вона в порядку", - сказав я. «Просто знепритомніла».


"Хороша... жінка", - прошепотів він. «Билася як у пеклі. Картер… послухай…»


Я нахилився ближче.


«… Намагався… зв'язатися з вами, потім Сен-П'єр. Наші старі друзі… виродки… чули, що вони когось викрали…»


"Кого викрали?"


«Не знаю… але… спочатку привів його сюди, Танжере, потім…»


Я насилу розібрав слова.


"Тоді де, Ахмеде?" – терміново спитав я. "Куди вони забрали його після Танжера?"


Його тіло охопила судома. Його рука ковзнула по моїй руці. Понівечений рот зробив останню відчайдушну спробу заговорити.


«… Леопарди… – здавалося, казав він. -… леопарди… перли…»


Потім: "Вулкан, Картер ... вулкан ..."


Його голова впала набік, і його тіло розслабилося.


Ахмед Джулібі, мій друже, помер.


Він відплатив мої послуги. А потім ще трохи.


І він залишив мені спадок. Загадковий набір слів.


Леопарди.


Перли.


І те саме слово, яке Ремі Сен-П'єр востаннє вимовив на цій землі:


Вулкан.


Третій розділ.


Коли я провів дівчину через порожню бочку з вином у підвал, вона тремтіла. Я міг сказати по її очах, що це було не так від холоду, як від страху.


"Що трапилося?" - благала вона, потягнувши мене за руку. «Я чув постріли. Хтось поранений?»


"Четверо", - сказав я. «Усі мертві. Двоє були мої друзі. Інші були покидьками. Покидьками певного виду».


"Особливий вигляд?"


Я провів її коридором у кімнату, де Ахмед і його дружина лежали мертвими поруч зі своїми мучниками, своїми вбивцями. Я хотів, щоб вона побачила, з якими людьми ми маємо справу – на випадок, якщо вона не отримала достатньої освіти після різанини у клубі.


"Дивися", - похмуро сказав я.


Вона зазирнула усередину. Її рот відкрився, і вона зблідла. За мить вона була на півдорозі коридором, нахилилася і задихалася.


Я сказав. "Бачите, що я мав на увазі?"


Хто... хто вони? Чому…»


«Двоє марокканців – мої друзі, Ахмед та його дружина. Двоє інших – люди, які катували та вбили їх».


"Але чому?" - Запитала вона, її обличчя все ще було білим від шоку. "Хто вони? Чого вони хотіли?


«Незадовго до своєї смерті Ахмед сказав мені, що намагався зв'язатися зі мною протягом кількох тижнів. Він дізнався, що щось відбувається тут, у Танжері. Когось викрали та привезли сюди. Телефонуйте у будь-які дзвони. ? "


Її очі розширились.


«Викрадено? Ти маєш на увазі – це може бути мій батько?»


«Ремі Сен-П'єр, мабуть, так думав. Бо коли Ахмед не зміг зв'язатися зі мною, він зв'язався з Сен-П'єром. Безперечно, саме тому Ремі привів нас із вами сюди».


"Щоб поговорити з Ахмедом?"


Я кивнув головою.


«Але перш, ніж Ахмед зміг поговорити з будь-ким, ці двоє чоловіків дісталися до нього. Вони представилися посланцями Сен-П'єра, що означає, що вони знали, що Ахмед намагався зв'язатися з Ремі. Вони хотіли дізнатися, що Ахмед знав і що – взагалі він передав»


.


"Але хто вони були?"


Я взяв її за руку і повів коридором. Ми почали підніматися сходами, що ведуть до бару.


«Ахмед називав їх «нашими старими друзями», – сказав я. «Але він не мав на увазі дружніх друзів. Незадовго до свого вбивства Ремі Сен-П'єр використав ті ж слова, щоб позначити людей, які могли стояти за зникненням вашого батька. Він також дещо сказав про те, що ці люди перебувають у положенні проникнути в РЕНАРД та дізнатися достатньо про свого батька, щоб викрасти його у потрібний момент».


Дівчина зупинилася. "Вони також змогли знайти Сен-П'єра і вбити його", - повільно сказала вона. "Убити його в той час, коли вони могли б убити і нас двох".


Я кивнув головою. «Внутрішня інформація з багатьох джерел у французькому уряді. Що і хто це пропонує?


Наші погляди зустрілися.


"ОАС", - просто сказала вона.


"Вірно. Таємна армійська організація, яка очолила повстання проти президента де Голля і кілька разів намагалася вбити його. Ремі і я працювали проти них разом. Ахмед мав сина, який працював охоронцем де Голля, сина, який був убитий одним про замахи. Ми запобігли. ці спроби, але не знищили ОАС. Ми завжди це знали. Вона дуже живуча..."


«І досі має високопосадовців», - закінчила вона форму.


"Вірно знову".


"Але що їм потрібно від мого батька?"


"Це, - сказав я, - одна з речей, які ми збираємося з'ясувати".


Я піднявся рештою сходів, пройшов через бар і відчинив двері в житлове приміщення Ахмеда в задній частині будинку.


"Але як?" сказала дівчина позаду мене. Яка інформація у нас є? Ваш друг казав вам щось перед смертю?


Я зупинився перед спальнею.


«Він сказав мені кілька речей. Я не збираюся розповідати вам нічого з них. У всякому разі, поки що».


"Що? Але чому?" Вона обурилася. «Це мого батька викрали, чи не так? Я напевно повинна подумати ... »


"Я не бачив жодних реальних доказів того, що ви дочка Дюроша". Я відчинив двері до спальні. «Я впевнена, що тобі потрібно прийняти душ і переодягнутися так само, як і мені. Ахмед має дочку, яка ходить до школи в Парижі. Тобі варто знайти її одяг у шафі. Вона може навіть підійти. Мені не подобається те, що ви зараз носите”.


Вона почервоніла.


«Вода має бути гарячою», - сказав я. «Ахмед має єдину сучасну сантехніку в Медині. Тож веселіться. Я повернусь через декілька хвилин".


Вона зайшла всередину і, не кажучи ні слова, зачинила двері. Я вдарив її там, де вона жила - її жіноче марнославство. Я повернувся до бару і зняв слухавку. Через п'ять хвилин я зробив три дзвінки: один до Франції, один до авіакомпанії та один Хоку. Коли я повернувся до спальні, двері до ванної кімнати були ще зачинені, і я чув шум душу. Я схопив одну з мантій Ахмеда і, скинувши туфлі та шкарпетки, попрямував коридором в іншу ванну. Гарячий душ майже змусив мене знову відчути себе людиною. Коли цього разу я повернувся до спальні, двері ванної були відчинені. Дівчина знайшла одну з мантій дочки Ахмеда та вдягла її. Одягти було нічого, і те, що було, просто підкреслювало те, що не було прикрите. Те, що не було вкрите, було добре.


«Нік, – сказала вона, – що нам тепер робити? Хіба ми не повинні піти звідси, поки хтось не прийде і не знайде ті тіла?


Вона сиділа на ліжку і розчісувала своє довге густе чорне волосся. Я сів поруч із нею.


"Ще ні", - сказав я. «Я чогось чекаю».


"Як довго нам доведеться чекати?"


"Недовго."


Вона скоса глянула на мене. "Ненавиджу чекати", - сказала вона. "Можливо, ми зможемо знайти спосіб прискорити час", - сказала вона. У її голосі був особливий тон, хриплий, млосний тон. Тон чистої чуттєвості. Я відчував свіжість її білої м'якої плоті.


"Як би ви хотіли провести час?" Я запитав.


Вона підняла руки над головою, розсовуючи пишні обриси грудей.


Вона нічого не сказала, але подивилася на мене з-під опущених повік. Потім одним плавним рухом вона відкинула мантію і повільно провела долонею по оксамитовій шкірі внутрішньої частини стегна до коліна. Вона опустила очі і простежила за рукою, повторюючи рух. "Нік Картер", - м'яко сказала вона. "Звичайно, така людина, як ти, дозволяє собі деякі радощі життя".


"Такі як?" Я запитав. Я провів пальцем по її потилиці. Вона здригнулася.


«Наприклад…» - її голос був тепер хрипким, її очі заплющилися, коли вона важко притулилася до мене, повернувшись обличчям до мене. "Такий, як цей..."


Повільно, з болісною чуттєвістю, її гострі нігті злегка дряпали вгору по шкірі моїх ніг. Її рот метнувся вперед, і її білі зуби прикусили мої губи. Потім її язик звернувся до мого. Її дихання було гарячим, частим. Я притис її до ліжка, і важкі, повні вигини її тіла злилися з моїм, коли вона корчилася піді мною. Вона нетерпляче скинула халат, коли зісковзнув зі свого, і наші тіла з'єдналися.


"О, Нік!" вона ахнула. "Боже мій! Нік!"


Мені відкрилися таємні жіночі куточки її тіла. Я спробував її тіло, проїхався на її гребені. Вона була вся волога. Її рот був такий же гарячий, як і її плоть. Вона горіла всюди – зливаючись зі мною. Ми зійшлися разом, як вихор, її тіло вигиналося і металося в моєму ритмі. Якщо її танці були спекотними, її занять коханням було достатньо, щоб спалити вщент більшу частину Танжера. Я не заперечував такого опіку. І за кілька хвилин після того, як вогонь вщух, він знову спалахнув. І знову. Вона була досконалою жінкою і зовсім покинутою. Кричати від бажання, та був від задоволення.


Враховуючи всі обставини, це був дуже хороший спосіб дочекатися телефонного дзвінка.


* * *


Дзвінок прийшов на світанку. Я звільнився від нетерплячих, все ще вимогливих кінцівок і пішов холодною кам'яною підлогою в бар. Розмова тривала менше двох хвилин. Потім я повернувся до спальні. Вона дивилася на мене сонними, але все ще голодними очима. Вона простягла мені руки, її соковите тіло запрошувало мене продовжити бенкет.


"Я сказав ні. "Гра закінчилася. У мене є три питання, на які ти повинен відповісти. Відповідай на них правильно, і я знатиму, що ти Мішель Дюрош".


Вона моргнула, потім сіла прямо.


«Запитай», - сказала вона, її тон раптово став діловим.


«Перший: Якого кольору була ваша перша домашня тварина в дитинстві?»


"Коричневий". - одразу сказала вона. "Це був хом'як".


«Два: Який подарунок зробив тобі батько на п'ятнадцятий день народження?»


Ні. Він забув. Наступного дня він привіз мені мотоцикл, щоб надолужити втрачене».


Я кивнув головою.


«Поки що вірно. Ще одне. Як звали вашого найкращого друга в інтернаті, коли вам було дванадцять?


"Ті", - відразу сказала вона. «Бо вона була англійкою і завжди хотіла чаю після обіду».


Я сів на край ліжка.


"Добре?" вона сказала. "Ви вірите мені зараз?"


«Згідно з RENARD, це без будь-яких розумних сумнівів робить вас Мішель Дюрош. І те, що досить добре для RENARD, досить добре для мене.


Вона посміхнулася, потім позіхнула і підняла руки над головою.


"Пора одягатися", - сказав я. «Ми з тобою збираємося покататися літаком. Чоловік на ім'я Девід Хок хоче поговорити з тобою. І зі мною».


Її очі знову стали діловими. Вона мовчки кивнула і вислизнула з ліжка. Вона почала переглядати одяг у шафі. Я тяжко проковтнув, дивлячись на її розкішне оголене тіло. Трапляються випадки, коли бути діловим секретним агентом непросто.


"Ще одне питання", - сказав я.


Вона перетворилася. Я знову проковтнув.


«Як, - спитав я, - дочка Фернана Дюроif навчилася виконувати найеротичніший танець живота, який я коли-небудь бачив у своєму житті? Уроки?


Вона посміхнулася. Її голос упав на чотири октави.


«О ні, – сказала вона. «Просто талант. Природний талант».


Довелося погодитись.


Четвертий розділ


Air Maroc має швидкий, комфортний і зручний ранковий рейс з Танжера, який прибуває до Мадриду якраз до неквапливого обіду, а потім перетинає такий же швидкий, зручний і зручний післяобідній рейс до Нью-Йорка через Iberia.


Дорого для туристів. Чудово для бізнесменів. Чудово для дипломатів.


Погано для таємних агентів.


Ми сіли на повільний, старий і хиткий рейс до Малаги, де просиділи біля спекотного аеропорту протягом трьох годин, перш ніж сісти на інший повільний, старовинний і напевно хиткий літак на Севілью, де був курний, просочений потім вечір, перш ніж ми змогли сісти. на борт приголомшливого польоту до Ніцци. Там їжа покращала, і літак, на який ми сіли до Парижа, був Air France DC-8. У Парижі їжа була навіть краща, якби ми обидва не надто втомилися, щоб по-справжньому насолодитися нею; і літак 747 компанії Air France до Нью-Йорка, на який ми сіли о сьомій ранку, був зручний і пунктуальний. Тим не менш, до того часу, коли ми приземлилися в аеропорту Джона Кеннеді, моя чарівна гаряча танцівниця живота перетворилася на змучену і дратівливу маленьку дівчинку, яка не могла думати - чи говорити - ні про що, крім чистого ліжка та сну, про те, що не було не рухаюся.


«Ти спав», - звинувачуюче пробурмотіла вона, коли ми спускалися трапом від літака до терміналу.


"Щоразу, коли літак злетів, ти засинав, ніби вимикав вимикач, і спав як немовля, поки ми не приземлялися. Це надто ефективно. Ти не людина, а машина".


"Набутий талант", - сказав я. «Необхідний виживання. Якби я залежав від зручних ліжок для відпочинку, я давно втратив би свідомість».


«Що ж, я зараз знепритомнію назавжди, - сказала вона, - якщо я не зможу лягти в ліжко. Хіба ми не можемо...»


"Ні", - твердо сказав я. "Ми не можемо. По-перше, ми маємо подбати про багаж».


«А, – пробурмотіла вона, – забери наш багаж. Звісно".


«Не бери слухавку, – сказав я. «Позбудьтеся зайвого багажу. Людського багажу. Небажаних друзів, котрі надто зворушливо прив'язані до нас».


Вона спантеличено подивилася на мене, але в мене не було часу пояснювати, та й натовпу, який зараз збирається, щоб пройти імміграційний контроль, все одно було нікуди. Ми стали частиною цього натовпу, нам поставили штампи в наших реалістично виглядаючих, але фальшивих паспортах, а потім пішли через митницю, щоб записати наш багаж. Через кілька хвилин я був у телефонній будці і зробив кодований дзвінок до штаб-квартири AX на Дюпон-Серкл, Вашингтон, округ Колумбія. Поки я чекав дзвінка на скремблері, я глянув через скляні стіни будки.


Вони досі були з нами.


Китайська дівчина, яка виглядала дуже екзотично та чарівно у в'єтнамському дао, очевидно, була поглинена покупкою французького журналу мод у переповненому газетному кіоску. Француз, дуже чемний у зшитому на замовлення костюмі, з яскраво вираженими срібними пасмами у волоссі, млосно дивився в далечінь, ніби чекав на машину з шофером.


Звичайно, це був не той француз, який вирушив з нами у подорож. Той, хто зустрів нас в аеропорту Танжера, був лисіючим, пом'ятим чоловічком у погано підібраній спортивній сорочці та штанах, що ховалися за екземпляром Paris Match. У Малазі його замінив головоріз, обличчя якого свідчило про вкрай невдалу кар'єру на рингу або про деякі грубі бари. Він залишався з нами через Севілью прямо в Ніццу, де його замінив дипломатичний персонаж, за яким я зараз спостерігав.


Китайська дівчина підібрала нас в аеропорту Танжера і залишалася з нами на кожному етапі, не намагаючись приховати той факт, що вона стежила за нами. Вона навіть дуже свідомо зіштовхнулася зі мною під час польоту з Парижа і спробувала зав'язати розмову. По англійськи. Це вона не могла збагнути. І, щиро кажучи, вона мене турбувала.


Але смішно манівець, який я проклав від Танжера до Нью-Йорка, дав мені те, що я хотів: шанс дізнатися, чи йде за нами слід і хто. Я передав цю інформацію Хоуку, коли він підійшов до телеграфу. Коли я закінчив, настала пауза.


"Сер?" – нарешті сказав я.


"Hak hak harurrmunmrnph!" Хоук відкашлявся, розмірковуючи. Я майже відчував жахливий запах однієї з його дешевих сигар. Я повністю поважав Хоука, але моє захоплення не поширювалося на вибір сигар.


«Китайська. Ти чув регіональний діалект? - нарешті спитав він.


«Кантонська. Чистий та класичний. Англійською…"


Я зробив паузу.


"Добре?" - Запитав відповіді Хоук. "У неї був певний акцент, коли вона говорила англійською?"


"Мотт-стріт", - сухо сказав я. «Можливо, Пелл».


"Хак хак хак", - почулися звуки. Хоук думав. Харумп. Виходить, вона народилася тут. Нью-Йорк, Чайнатаун».


«Виразно, – сказав я. Більше тиші. Але тепер я був певен, що ми думаємо на одній хвилі. Бути агентом китайських комуністів було майже нечуваною справою для етнічних китайців американського походження. Тож на кого вона працювала? - Запитав я Хоука.


"Ми не можемо сказати однозначно", - повільно сказав він. «Є низка цікавих можливостей. Але зараз ми не маємо часу перевіряти її. Просто струси її. І струси француза. Я хочу, щоб ти був у Вашингтоні опівночі. З дівчиною. І, Нік…»


"От, сер", - насилу сказав я. Зовні будки Мішель, що притулилася до неї, заплющила очі і почала мирно ковзати по скляній поверхні, як крапля дощу, що падає. Стривожений, я простяг одну руку і підняв її. Її очі розплющилися, і вона зовсім не виглядала вдячною.


«Нік, потряс француза, але не роби йому боляче».


«Ні…» Я втомився. Я почав дратуватися. «Сер, він має бути ОАС».


Тепер Хоук звучав роздратовано.


«Звичайно, він ОАС. Наша людина з імміграційної служби у JFK підтвердила це кілька хвилин тому. Він також є французьким дипломатичним чиновником. Другий клас. Газети. Публічність - це не зовсім те, на чому процвітає AX, чи не так, Ніке? Так що просто струсіть його і дівчину у відповідній ненасильницькій і непривабливій манері і вирушайте сюди, до Вашингтона.


"Ясно, сер", - сказав я якомога бадьоріше.


Пролунало клацання, і лінія обірвалася. Хоук не любив прощань. Я зробив ще один дзвінок - в агентство, яке спеціалізувалося на оренді іномарок для людей з дещо незвичними потребами - потім вийшов із будки і виявив, що Мішель виявила, що можна спати спокійно стоячи. Я вразив її.


"Ви, - сказав я, - прокиньтеся".


"Ні", - сказала вона твердо, але сонно. "Неможливо".


«О, так, - сказав я. "Це можливо. Просто ти недостатньо намагаєшся».


І я дав їй ляпас. Її очі розплющились, обличчя спотворилося від люті, і вона потяглася, щоб схопити мене за очі. Я тримав її за руки. Я не мав часу витрачати час на довгі пояснення, тому я прямо сказав їй.


«Ви бачили, що трапилося з Ахмедом та його дружиною? Хочете, щоб це сталося з нами? Можна з упевненістю сказати, що так і буде, якщо ми не зможемо струсити цих двох персонажів, які переслідують нас. І ми не можемо похитнути, якщо мені доведеться витрачати частину свого часу на те, щоб тягати сплячу красуню з одного місця в інше.


Частина гніву померла в її очах. Обурення залишилося, але його вдалося контролювати.


"А тепер, - сказав я, - кава".


Ми зайшли до найближчої кав'ярні аеропорту та випили кави. І ще кави. І ще кави. Чорний з великою кількістю цукру для швидкої енергії. На той час, коли моє ім'я – тобто ім'я в моєму паспорті – було названо через пейджингову систему, у кожного з нас було по п'ять чашок. Незважаючи на це, я наказав дати із собою ще чотири, коли ми поїдемо.


На стоянці на нас чекав BMW. Це досить маленька машина, і вона не має яскравого спортивного вигляду Jag або Ferrari. Але його швидкість розгону дорівнює швидкості Porsche, і він тримає дорогу, як автомобіль Mercedes. Крім того, при правильній роботі він може розганятися до 135 миль на годину відразу. Над цим належним чином працювали. Я знав. Я їздив на ньому раніше. Я кинув наші сумки в багажник і дав рудоволосому хлопцеві, який доставив машину, п'ять доларів, щоб компенсувати його розчарування тим, що він приїхав сюди в такому завантаженому транспортному потоці, що він ніколи не розганяв машину понад 70 миль на годину.


Коли ми виїжджали з аеропорту, я ясно побачив француза. Він був у коричнево-білому «Лінкольн Континенталь» 74-го року, за кермом якого їхав мерзенний на вигляд маленький персонаж із чорним волоссям, зачесаним назад з чола. Вони під'їхали до нас ззаду, за кілька машин позаду.


Я цього чекав. Що мене спантеличило, то це китаянка. Коли ми проїжджали повз, вона сідала в червоний «порше» на парковці і поводилася так, ніби вона мала весь час на світі. Вона навіть не глянула, коли ми проходили. Невже вона здала нас іншому хвості?


Зараз найкращий час, щоб дізнатися.


"Ремінь безпеки пристебнутий?" - Запитав я Мішель.


Вона кивнула головою.


«Тоді, будь ласка, стежте за знаком заборони куріння, доки політ не досягне крейсерської висоти».


Мішель спантеличено подивилася на мене, але я більше нічого не сказав, зосередившись на тому, щоб освіжити у пам'яті відчуття від машини та її органів керування. На той час, коли ми були біля в'їзду на швидкісну автомагістраль Ван Вік, я почував себе так, ніби їхав на ній останні вісім годин. Я пригальмував, потім зупинився, чекаючи досить великої перерви в русі швидкісною автомагістралі. Приблизно за хвилину кілька машин позаду нас об'їхали і виїхали на швидкісну дорогу. Не француз і його щурий приятель, які тепер були змушені йти за нами.


"Що ми чекаємо?" - Запитала Мішель.


"Ми чекаємо, - сказав я, - цього!"


Я вдарив ногою по педалі акселератора та вилетів на швидкісну автомагістраль. За кілька секунд одометр показав 70. Француз йшов за нами, теж прискорюючись. Він мав бути. Перерва в русі була досить великою для двох машин. Якби він чекав, він би втратив нас.


"Mon Dieu!" ахнула Мішель. "Ким ти працюєш…"


"Просто тримайся і насолоджуйся", - сказав я. Зараз у нас було більше 70 француз просто нам на хвості. А ще за кілька секунд ми підніматимемося на дах машини перед нами. Але я не збирався чекати на ці секунди. Мої очі уважно вивчили зустрічний транспорт, і я знайшов те, що мені потрібно. Моя нога натиснула на гальмо, потім відпустила його, поки я крутив колесо, і машина з вереском розвернулася на двоколісному розвороті через розділову перегородку і опинилася на зустрічній смузі. У простір, достатній для розміщення лише однієї машини.


"Mon Dieu!" Мішель знову ахнула. Краєм ока я побачив, що її обличчя було біле. "Ти вб'єш нас!"


Француз пролетів повз, все ще прямуючи до Нью-Йорка. Йому буде потрібно ще хвилина або близько того, щоб знайти місце для розвороту, особливо в машині, яка зроблена для комфорту


та зручності управління на далеких поїздках, а не для маневрування.


"Просто роблю все можливе, щоб не дати тобі заснути", - сказав я Мішель, потім знову крутнув кермо, не попрацювавши цього разу пригальмовувати або знижувати передачу, відправивши машину на Південний Державний бульвар.


«Клянуся тобі, – сказала Мішель, – я більше ніколи не засну. Просто пригальмуй».


"Скоро", - сказав я. Потім глянув у дзеркало заднього виду і тихо вилаявся. Француз був там. Двадцять машин позаду, але позаду нас. Його маленький щурий приятель був кращим водієм, ніж я вважав.


"Почекай", - сказав я Мішель. «Час стати серйозним».


Я різко смикнув за кермо, проїхав по крайній лівій смузі, за кілька дюймів від тракторного причепа, а потім продовжив ще більше роздратувати його водія, знизивши швидкість до 30 миль на годину. Він пройшов праворуч, з обуреним звуком ріжка. Інші машини зробили те саме. Тепер француз відставав лише на дві машини, теж у крайній лівій смузі. Я уважно вивчав схему руху, по черзі збільшуючи швидкість і сповільнюючи рух, коли ми наближалися до світлофора, що веде до повороту на парк Бейслі Понд. Я зайняв ліву смугу, знизившись до 20 миль на годину, коли з'явилося світло, і я побачив, що воно червоне.


200 ярдів дороги прямо переді мною були чистими в моєму провулку. Зайнялося зелене світло, і я натис ногою на газ. На той час, коли ми виїхали на перехрестя, BMW їхала 60. Лінкольн йшов відразу за нами, майже з тією ж швидкістю. Я дозволив BMW проїхати дві третини шляху через перехрестя, не зменшуючи швидкості, потім різко смикнув ліворуч за кермо, перемикаючись на знижувальну передачу без гальмування. BMW крутиться як дзига практично на одному місці. Мене і Мішель сильно шпурнуло, але притиснуло ременями безпеки. Менш ніж через півсекунди моя нога знову опинилася на педалі акселератора, відправивши BMW на шляху Лінкольна, менш ніж за дюйми від його радіатора, на перехрестя. Я став на гальмо, відчув, як BMW різко зупинився якраз вчасно, щоб пропустити одну зустрічну машину, потім натиснув на педаль газу і помчав через перехрестя вчасно, щоб пропустити іншу на дальній смузі. Він міг врізатися в іншу машину або викликати неконтрольоване обертання та зрив, але BMW знову прискорився плавно, коли я спрямував його на дорогу по периметру парку.


"Ти в порядку?" - Запитав я Мішель.


Вона відкрила рота, але не могла говорити. Я відчував її тремтіння.


"Розслабся", - сказав я, знявши одну руку з керма і поплескавши її по стегні. "Тепер стає легше".


А потім знову побачив Лінкольн. Це було майже чверть милі назад порожньою прямою дорогою, але навіть у сутінках я міг розрізнити її характерний низький силует.


Цього разу я навіть не став лаятись. Щурячий чоловічок явно був природженим водієм. Він міг зрівнятися зі мною сміливими трюками зі сміливцем на досить довгий час - насправді, досить довго, щоб поліція неминуче зупинила нас. Що я не міг собі дозволити, навіть якби він, із дипломатичними номерами, мабуть, міг.


"Пора, - сказав я собі, як і Мішель, - змінити темп".


Я дозволив BMW уповільнити до комфортних, легальних, 40 mph. Підійшов "Лінкольн". У дзеркало заднього виду я міг бачити, що одне переднє крило сильно розбите, фара вимкнена, а бічне скло розбите. Француз виглядав шокованим. Його водій мав приголомшений вираз з шаленими очима.


Вони від'їхали на кілька машин позаду та витримали дистанцію. З тією ж швидкістю я виїхав на бульвар Нью-Йорк. Вони лишилися. Ззаду під'їхали інші машини, п'ять, десять, п'ятнадцять. Француз не спробував пройти.


Можливо, вони просто намагаються йти за нами до місця призначення. З іншого боку, вони можуть стримуватися, чекаючи, поки ми не потрапимо до тихого темного місця.


Час йшов. Цінний час.


Я вирішив дати їм по руках.


Я проїхав ще дві милі і повернув праворуч на бульвар Лінден, прямуючи до військово-морського госпіталю. На півдорозі склад меблів, що не використовується ночами, займав майже квартал. Я зупинився перед ним і почав чекати. Це було ідеальне місце для засідки.


Лінкольн наблизився на п'ятдесят футів.


Я чекав.


Ніхто не вийшов.


Я зачекав ще мить і, коли француз та його водій досі не рушили з місця, я дав Мішель інструкції. До її честі, навіть якщо вона все ще тремтіла, вона просто кивнула, її очі звузилися від готовності.


Потім я вийшов з БМВ і пішов назад до лінкольна. Коли я підійшов досить близько, щоб заглянути в фару і потрапити в машину, я спостерігав, як шок на обличчі француза поступово перетворюється на вираз настороженої настороженості, коли я наближався. Його водій, стомлений трюками, просто виглядав здивованим і дурним.


Я перегнувся через капот «лінкольна» і постукав лобовим склом прямо перед обличчям француза.


"Добрий вечір", - чемно сказав я.


Водій із тривогою глянув на француза. Француз продовжував дивитись перед собою, тривожно, насторожено, нічого не кажучи.


Мішель повинна була тепер сісти на сидіння водія, так як моя голова і тіло закривали огляд з Лінкольна.


"У вас є чарівна антена для двостороннього радіозв'язку", - сказав я, знову чемно посміхаючись.


Тепер Мішель мусить включити передачу на досі працюючому BMW, чекаючи мого наступного кроку.


"Але місцями вона трохи іржава", - продовжив я. "Тобі дійсно потрібно його замінити".


І через долю секунди Вільгельміна опинилася в моїй руці і стріляла. Перша куля відірвала радіоантену від машини і змусила її обертатися в повітрі, друга вистрілила фару, що залишилася, і, коли Мішель повернула BMW до різкого розвороту, ввімкнувши далеке світло, коли вона продовжувала Лінкольн, щоб засліпити і француза, і водія, мої третя і четверта кулі пробили дві шини з правого боку великого седана.


Це був наступний маневр, про який я турбувався, але Мішель чудово впоралася з ним. За кілька ярдів від «лінкольна» вона загальмувала рівно настільки, щоб мій стрибок у польоті дозволив мені вхопитися за відчинене вікно збоку і триматися за двері. Потім вона знову набирала швидкість, тепер світло згасло, віраж навколо Лінкольна і над тротуаром, у якого він був припаркований, ховаючи моє тіло, що зігнулося, у дальньої сторони BMW, поки на тротуарі ми не досягли кінця вулиці. . Потім знову верескаючий поворот праворуч, моє тіло повністю закрите з поля зору, і ми мчали бульваром Нью-Йорка, мої руки чіплялися за дверцята, як дві п'явки.


За чверть милі вона зупинилася. Одним плавним рухом я опинився на сидінні водія, вона на пасажирському сидінні, жоден з нас не сказав ні слова.


Минула ще миля, перш ніж вона заговорила.


"Це було ... занадто ризиковано", - сказала вона. «Вони могли убити вас, коли ви підходили до їхньої машини. Крім небезпеки вашого акробатичного стрибка на цю машину».


"Це був розрахований ризик", - сказав я. «Якби вони хотіли напасти на нас, вони не сиділи б так просто, коли ми під'їхали до узбіччя. Що стосується того, що ви називаєте моєю акробатикою - якби я не був готовий так ризикувати, я був би готовий до пенсії. Я поки що не такий”.


Мішель просто похитала головою. Вона все ще виглядала враженою. Я безшумно повернув колесо і попрямував у бік Манхеттена, рухаючись місцевими вуличками, де можна було б легко помітити ще один хвіст. Але я був майже певен, що ми втратили француза та його друзів. Звільнення від антени для їхнього двостороннього радіозв'язку означало, що вони не могли послати когось іншого, щоб той зайняв їхнє місце. Щодо китаянки, я був певен, що струснув будь-яким іншим хвостом, який вона могла нам одягнути.


Струснув на самому початку. Без праці.


Занадто легко.


Чому вони мали так швидко здатися?


Це мене турбувало. Але тепер я нічого не міг з цим поробити. Я просто зберігав свою занепокоєння в якомусь відсіку свого розуму, готовий вилити його будь-якої миті.


У Манхеттені я припаркувався у жвавому провулку і зателефонував. Через п'ятнадцять хвилин прибула людина з автомобільного агентства на абсолютно нічим не примітному і дуже анонімному Ford Galaxy. Цілком нічим не примітний, якщо не брати до уваги кількох змін під капотом, які дозволяють легко робити до 110. Він взяв BMW, не висловивши ніякого інтересу або подиву з приводу моєї раптової зміни машини, і поїхав, побажавши нам вдалої поїздки.


Коли ти за кермом, і ти не спав більше сорока восьмої години, це було так добре, як може бути в будь-якій поїздці. Мішель пощастило. Вона спала, поклавши голову мені на плече. Я тримав «Форд» на швидкості рівно п'ять миль на годину понад встановлену швидкість і пив чорну каву з контейнерів, поки не захотілося заткнути рота.


За нами не стежили.


Без десяти хвилин до півночі я припаркував машину за кілька футів від штаб-квартири Amalgamated Press and Wire Services, досить старої ветхої будівлі на Дюпон-Серкл, яка маскувала штаб-квартиру AX.


Хоук чекав у своєму офісі.


П'ятий розділ.


"От і все, сер", - за годину я закрив свій аккаунт. «ОАС майже напевно має Дюроша. З ними він добровільно чи ні – це зовсім інша справа».


"А де він з ОАС - це ще одна історія", - похмуро додав Хоук.


Я кивнув головою. Я вже сказав йому про свої підказки, три слова: Леопарди, Перли, Вулкан. У мене ще були думки про значення цих слів, але Хоук явно не був у настрої їх чути. Він похмуро затягнувся своєю огидною сигарою, дивлячись кудись через моє ліве плече. Його гостре обличчя з загартованою старою шкірою і напрочуд м'якими блакитними очима мало той вираз, який був у нього, коли він напружено думав - і був стурбований. Якщо він хвилювався, я також.


Раптом, ніби він щось вирішив, Хоук нахилився вперед і загасив сигару в попільничку, що тріснула, за двадцять п'ять центів.


"П'ять днів", - сказав він.


"Сер?" Я сказав.


"У вас є рівно п'ять днів, - сказав він холодно і ясно, - щоб знайти Фернана Дюроша і відвезти його з ОАС".


Я дивився. Він дивився у відповідь, проникаючи в мене своїми блакитними очима, які тепер стали твердими, як загартована сталь.


"П'ять днів!" Я сказав. «Сер, я агент, а не фокусник. Зважаючи на те, з чим мені доводиться працювати, це може зайняти у мене п'ять тижнів, а то тільки…»


"П'ять днів", - сказав він знову. Тон його голосу означав "без обговорення". Він різко штовхнув своє крісло, що обертається, і розвернувся так, що відвернувся від мене, дивлячись у брудне вікно. Потім він сказав мені.


«За кілька годин до вашого приїзду до Нью-Йорка ми отримали повідомлення. Від полковника Рамбо. Я гадаю, ви його пам'ятаєте».


Я пам'ятав. Він вислизнув із наших рук після замаху на де Голля і пішов у вигнання. В Іспанії його підозрювали. Але він, як і раніше, високопосадовець в ОАс.


«Рамбо повідомив нам, що тепер ОАс може перетворити енергетичну кризу в США на щось більше, ніж криза. Катастрофу. І якщо він каже нам правду, катастрофа буде м'яким способом висловити це».


Тон Хоука був сухим та холодним. Так було завжди, коли проблеми були серйозними.


"І що саме це за сила, сер?" Я запитав.


«Згідно з Рамбо, - сказав Хоук, більш сухим і холодним, ніж будь-коли, - тепер ОАС може повністю знищити всі нафтопереробні заводи та бурові установки в західній півкулі».


У мене відвисла щелепа, мимоволі.


"Це здається неможливим", - сказав я.


Хоук знову обернувся до мене обличчям.


"Немає нічого неможливого", - похмуро сказав він.


Декілька миттєвостей ми дивилися один на одного через його стіл у тиші, кожен відчував себе ніяково, усвідомлюючи, що саме могла означати ця загроза, якщо вона була реальною. Було досить погано, якби нафтові бурові установки були знищені; це відключило б значну кількість нафти прямо тут. Але руйнація нафтопереробних заводів, які переробляли нафту не тільки із західної півкулі, а й з арабських країн, могло скоротити постачання нафти до США на вісімдесят відсотків.


Олія для основних галузей промисловості, для бензину, для опалення, для перетворення на інші форми енергії, наприклад, в електрику.


Сполучені Штати, якими ми їх знали, зупиняться. Наша країна буде практично паралізована.


"Можливо, це блеф?" Я запитав. «Чи мають докази, що вони можуть це здійснити?»


Хоук повільно кивнув головою.


«Вони заявляють, що подадуть докази протягом п'яти днів. Докази того, що вони не тільки можуть це зробити, але навіть із попереднім попередженням, ми не можемо їх зупинити».


"А доказ?"


«За п'ять днів ОАС підірве і повністю зруйнує нафтопереробний завод Shell біля узбережжя Кюрасао. Якщо, звісно, ми зможемо зупинити їх. І вивести їх із справи».


А якщо ми цього не зробимо? Яка їхня ціна за те, щоб вони не підірвали все інше?»


Хоук повільно витяг ще одну сигару з нагрудної кишені свого пом'ятого коричневого костюма.


«Вони не повідомили про це нам. Проте. Вони заявляють, що подальше спілкування буде продовжено після того, як доведуть, що вони можуть робити».


Йому не довелося йти далі. Якби ОАС справді довела, що може виконати свою загрозу, вимоги, які вони могли б пред'явити США, були б приголомшливими у фінансовому, політичному та у всіх інших відносинах.


Це був шантаж, здирство, у неймовірних масштабах.


Ми з Хоуком глянули один на одного через його стіл. Я заговорив першим. Одне слово.


"Дюрош", - сказав я.


Хоук кивнув головою.


«Зв'язок надто сильний для збігу. ОАС має Дюрош. Дюрош – фахівець – геній – у підводних рухових установках, комп'ютеризації цих пристроїв та їх використанні з ядерними боєголовками. Проти берегових нафтових вишок і нафтопереробних заводів у цій півкулі. Тому ... "


"Таким чином, Дюрош дав їм цю здатність", - закінчив за нього я.


Хоук затиснув сигару зубами і запалив її короткими лютими затяжками, перш ніж знову заговорити.


"Вірно", - сказав він. "І тому…"


«Отже, я маю п'ять днів, щоб відвезти Дюроша з ОАС», - знову закінчив я.


"У тебе є п'ять днів, щоб


відвезти Дюроша геть від ОАС та знищити всі пристрої, які він для них розробив. І креслення від них”.


Так от воно що. П'ять днів.


«І Картер, - голос Хоука, як і раніше, був сухим і холодним, - це соло. ОАС попередила, що якщо ми заручимося підтримкою будь-якої іноземної поліції чи офіційних осіб, вони негайно знищать усі офшорні нафтові вежі та нафтопереробні заводи. від Каракаса до Майамі”.


Я кивнув головою. Це прикинув.


"Тобі доведеться взяти дівчину з собою", - продовжував він, машинально затягуючи сигару. «Вона може надати вам точну ідентифікацію свого батька. Ми не можемо допустити, щоб ви витягли не ту людину. Я не люблю залучати її, але…»


"Що, якщо Дюрош не піде добровільно?"


Очі Хоука звузилися. Я вже знав відповідь.


"Виведіть Дюроша!" – відрізав він. «вільно чи мимоволі. І якщо ти не зможеш його вивести...»


Йому не треба було закінчувати. Я знав, що, якщо я не зможу вивести Дюроша з якоїсь причини, мені доведеться вбити його.


Я сподівався, що Мішель цього не розуміла.


Я підвівся, потім дещо згадав.


"Китайська дівчина", - сказав я. "Комп'ютер щось про неї виявив?"


Брови Хоука підвелися.


"Цікаво", - сказав він. «Це цікаво, бо в ній немає нічого особливо цікавого. Немає записів Інтерполу. Немає повідомлень про причетність до будь-якої форми шпигунства. Її звуть Лі Чин. Двадцять два роки. Дуже рано закінчила Вассар, найкраща у своєму класі. Дипломна робота у Массачусетському технологічному інституті. Потім вона поїхала до Гонконгу і пропрацювала рік там, працюючи у сімейному бізнесі Import-Export. Лише повернулася до Нью-Йорка кілька місяців тому. Важко уявити, як вона вписується в картину зараз».


Це було цікаво. Ось що мене непокоїло. Але тепер я нічого не міг з цим поробити. Я повернув Лі Чин у її особливе маленьке відділення у своїй голові.


"Є ідеї, з чого почати?" - спитав Хоук.


Я сказав йому. Він кивнув головою. Сигарний попіл впав на його піджак, зручно приєднавшись до інших мазків і плям. Блиск Хоука не поширювався на гардероб чи догляд за ним.


«Я зв'яжуся для вас із Гонсалесом, якщо ви зможете його використати. Він не найкращий, але він добре обізнаний з місцевістю».


Я подякував йому і подався до дверей. Коли я збирався закрити його за собою, я почув, як Хоук сказав:


"І, Картер ..." - повернулася я. Він усміхнувся, і його голос пом'якшав. "Якщо ти не можеш бути обережним, будь добрим".


Я посміхнувся. Це був особистий жарт між нами. Лише обережний агент мав шанс вижити. Виживав лише добрий агент. Свого часу Хоук був більш ніж добрий. Він був найкращим. Він не відразу сказав це, тому що це не був його стиль, але він знав, що переді мною. І він дбав.


"Добре, сер", - просто сказав я і зачинив двері.


Я виявив, що Мішель сидить – точніше, сутулиться – на стільці біля похмурої маленької кімнати, в якій Маклафлін, N5, проводив з нею час для підбиття підсумків. Він уже записав усе, що вона говорила, на плівку, і тепер ця плівка ретельно переглядатиметься кількома іншими агентами, а потім завантажуватиметься в комп'ютер для отримання будь-якої інформації, яку я міг пропустити. Але в мене не було часу чекати на результати. Я нахилився і подув їй у вухо. Вона прокинулася, як від поштовху.


"Знову час подорожі", - сказав я. «Час для гарної подорожі літаком».


«О ні, - простогнала вона. "Чи повинні ми?"


"Ми повинні", - сказав я., допомагаючи їй підвестися.


«Куди ми тепер летимо? На Північний полюс».


"Ні я сказала. «Спочатку ми піднімемося наверх у Special Effects, щоб отримати наші нові прикриття, включаючи паспорти та посвідчення особи. Потім ми вирушимо до Пуерто-Ріко».


Пуерто-Ріко? Принаймні, там тепло та сонячно».


Я кивнув, ведучи її коридором до ліфта.


"Але чому?"


«Оскільки, - сказав я, натиснувши кнопку ліфта і дістаючи нову пачку цигарок з кишені, - я зрозумів значення цих останніх слів Ахмеда».


Вона запитливо подивилася на мене. Я засунув цигарку до рота.


«Я думав, Ахмед сказав «леопард». Він не сказав. Те, що він сказав, було прокаженим. Як у разі прокази».


Вона здригнулася. "Але як ви можете бути впевнені?"


«Через наступне слово. Я подумав, що він сказав «перлина». Але насправді це була «Ла Перла»».


Я запалив сірник і підніс його до сигарети.


"Я не розумію", - сказала Мішель.


«Ці два слова йдуть разом, – сказав я. «Ла Перла – це район нетрів у Старому Сан-Хуані, Пуерто-Ріко. У Ла Перла є колонія прокажених. Мабуть, вашого батька забрали з Танжера та сховали в колонії прокажених».


Очі Мішель розширилися від страху.


«Мій батько – у колонії для прокажених?»


Я затягнувся цигаркою. Вона згасла. Я запалив ще один сірник і підніс його до кінчика.


"Я б сказав, ідеальне місце, щоб сховати його".


Мішель була білою.


"І ми йдемо в цю колонію прокажених?"


Я кивнув, потім роздратовано насупився. Цигарка просто не запалювалася. Я ліниво глянув на наконечник.


"Якщо нам пощастить, а він все ще тут, ми можемо ..."


Я зупинився на півслові. Мене охопило холодне тремтіння. Великим і вказівним пальцями я відкусив кінчик сигарети і струсив папір та тютюн.


"Що це таке?" - Запитала Мішель.


"Це те", - категорично сказав я, простягаючи долоню. У ньому був невеликий металевий предмет. Він мав форму стрижня, довжиною трохи більше півдюйма і менше діаметром, ніж сигарета, у якому він був захований.


Мішель нахилилася, щоб розглянути його.


«Помилка, якщо використовувати популярну термінологію», - сказав я, і в моєму голосі має бути відбито огиду до самого себе через мою недбалість. «Пристрій спостереження. І це одне із найсучасніших. Приймач Corbon-Dodds 438-U. Він не тільки вловлює та передає наші голоси на відстані більше милі, а й випромінює електронний сигнал. яку будь-хто, у кого є відповідне приймальне обладнання, може використовувати для визначення нашого розташування з точністю до кількох футів”.


«Ти маєш на увазі, - Мішель випросталася з подивом, - той, хто це підкинув, не тільки знає, де ми знаходимося, але й чув усе, що ми говорили?


"Цілком вірно", - відповів я. І я знав, що саме тому китаянка не спромоглася вистежувати нас. В усякому разі, не в межах видимості. Вона могла робити це на дозвіллі, за півмилі або близько того, весь час прислухаючись до нашої розмови.


Включно з моєю детальною заявою Мішель про те, куди ми йдемо і чому.


Мішель подивилася на мене.


"ОАС", - прошепотіла вона.


"Ні." Я похитав головою. "Я так не думаю. Всю дорогу від Танжера до Нью-Йорка стежила за нами дуже симпатична китаянка. Вона зіштовхнулася зі мною у літаку з Парижа. У мене в сорочці була напівпорожня пачка цигарок. кишеню та невідкриту в кишені моєї куртки. Їй вдалося замінити мою повну пачку цигарок своєї».


І, враховуючи, що я курю лише свої власні цигарки, зроблені на замовлення, з ярликом NC, надрукованим на фільтрі, вона доклала багато зусиль, щоб зробити це. І мала досить великі можливості.


"Що ж нам тепер робити?" - Запитала Мішель.


Я уважно вивчив прослуховування. Передня половина розтанула від жару мого сірника. Складні мікросхеми були зруйновані, і жучок, мабуть, перестав передавати. Питання було в тому, з якої машини велося прослуховування, з першого чи другого? Якби це була перша, то була б велика ймовірність, що китаянка не отримала достатньо інформації, щоб знати, куди ми йдемо. Якби це була друга...


Я скривився, потім зітхнув і притиснув жучок до підлоги підбором. Це принесло мені певне емоційне задоволення, але більше нічого не дало.


«Що ми робимо зараз, – повідомив я Мішель, коли двері ліфта відчинилися і ми увійшли всередину, – це полетимо до Пуерто-Ріко. Швидко».


Більше нічого не міг зробити. Я знову повернув китаянку у її власне купе у моїй свідомості. В черговий раз.


Купе виходило досить великим.


Я хотів, щоб вона залишилася у ньому.


Шоста глава


Пан Томас С. Доббс із Dobbs Plumbing Supplies, Inc., Гранд-Рапідс, штат Мічиган, та його дружина франко-канадського походження, Марі, вийшли з дому. головний термінал аеропорту Сан-Хуан; вони були навантажені фотоапаратами, спорядженням для снорклінгу, рештою обладнання, необхідним для їх канікул на Карибах, включаючи солом'яний капелюх з плетінням Пуерто-Ріко, яку містер Доббс купив у терміналі відразу після прибуття. У них мало бути, як пан Доббс сказав кожному, хто слухатиме їх, «час ревучого». Вони мали намір «пофарбувати цей маленький старий острів у червоний колір». Вони збиралися «вивернути навиворіт старий Сан-Хуан, зокрема й казино».


Як можна було здогадатися, це була пара типових, у міру неприємних американських туристів.


"Таксі! Таксі!" - ревів містер Доббс, шалено розмахуючи руками.


Місіс Доббс була тихішою. Вона виглядала трохи втомленою. Але вона явно насолоджувалася сонцем та теплом.


"Мммм", - сказала вона чоловікові, повертаючи своє красиве обличчя догори. «Хіба це не чудове сонце? І ти відчуваєш запах стільки квітів. О, Нік…»


Я схопив її за руку, немовби збираючись затягнути в таксі, яке зупинилося перед нами.


"Том", - пробурмотів я, не ворушачи губами. «Не Нік. Том».


"Том", - покірно повторила вона. «Хіба це не гарно? Я просто хочу одягнути купальний костюм, полежати на пляжі десь на сонці і послухати океан». Потім вона скривилася. «Крім того, я вважаю, у вас є інші справи, і вам потрібно, щоб я пішла з вами».


«Чорт візьми, люба, - проревів я. «Це саме те, що ми маємо намір зробити. Плеснути на той пляж і отримати страшенно гарну засмагу. Ми платимо за це достатньо».


Носій перестав завантажувати наші сумки в багажник кабіни. Я обурливо недооцінив його, заповнивши це жорстоким серцевим ляпасом по спині і криком: «Не кидай все в одному місці, друже!» і застрибнув у кабіну поруч із Мішель, грюкнувши дверима з такою силою, що кабіна машини затріщала. Водій з роздратуванням глянув на мене.


"Готель "Сан Джеронімо", приятель. Туди ми й збиралися. Тільки найкраще для Томаса К. Доббса та його маленької дружини», - сказав я. Потім різко і підозріло: Це ж найкраще, правда? Іноді ці турагенти...»


«Так, сеньйоре, – беззвучно сказав водій, – це найкраще. Вам там сподобається.


Я був упевнений, що якби я направив його до громадського туалету, він би сказав, що це теж найкращий варіант.


«Добре, друже. Ти доставиш нас туди швидко, і в цьому є для тебе добрі чайові», - широко сказав я.


"Сі", - відповів водій. "Я доставлю тебе туди швидко".


Я відкинувся на подушки сидіння і дістав з кишені піджака сигару, яка була трохи менш неприємною, ніж ті, які любив Хоук. Я міг бачити, як водій трохи морщився, коли я її запалював.


Я, звичайно, перестарався. Занадто багато вдавання. Впевнившись, що мене запам'ятають.


І в цьому було сенс. Хороший агент не повинен переборщувати, розігрувати дуже багато речей, щоб його запам'ятали. Що робило мене або дуже поганим агентом, або дуже розумним хорошим агентом, про якого взагалі не думали б як про агента.


"Том, - тихо сказала Мішель, - ти справді мав на увазі те, що сказав про поїздку на пляж?"


«Звичайно, люба, - сказав я помірним тоном. "Спочатку ми вирушаємо на старий пляж. Потім ми одягаємося, нам приносять кілька цих Peeny Colazza або щось ще, потім ми встромляємо зуби в найбільший рис стейк, який тільки можна знайти на цьому острові, потім ми йдемо в ті казино і розважаємося Як це звучить для першого дня і ночі, га?


"Справді?" - сказала Мішель тим самим низьким голосом. "Але я думала, ти..."


«Ти думала, що твій старий чоловік не вміє добре проводити час. Думала, що він не може думати ні про що, крім сантехнічного приладдя. Ну, тримайся за капелюх, любий. Пляж і випивка, вечеря та кістки, ось і ми! "


І ось ми, на радісне здивування Мішель, поїхали. По-перше, це те, що зробили б містер Томас С. Доббс та його дружина. І, по-друге, було б самогубством займатися моєю серйозною справою в Сан-Хуані до пізньої ночі. Лежати на пляжі з білим піском, під палючим сонцем на моєму тілі і гуркотом карибського прибою, що заспокоює мої вуха, було досить гарним способом скоротити час очікування.


"Том."


Я перекинувся на бік і глянув на Мішель. І вирішив, що це не просто добре, це було... ну, назвіть ваш чудовий ступінь. Підійде все чи все: пишні груди Мішель більше, ніж заповнювали крихітний, майже прозорий бюстгальтер від бікіні, який вона носила, шовкова шкіра її живота звужувалася до низу бікіні, який був трохи більше, ніж два маленькі трикутники і шматок шнурка, довгі , що хвалько ворушаться на піску.


«Том, — промуркотіла вона, заплющивши очі й піднявши обличчя до сонця, — будь ласка, налий мені трохи олії для засмаги».


"Із задоволенням."


Я розподілив теплу олію по її шиї, по гладких плечах, по животі та по стегнах. Її тіло ніжно ворушилось під моїми руками. Її шкіра стала теплішою, м'якшою. Вона перекотилася на живіт, і я знову розподілив масло по плечах, розстебнув її бюстгальтер і розподілив його по її спині, мої руки ковзнули з її боків, торкаючись її грудей. Вона зітхнула, і звук був більше схожий на стогін, ніж на зітхання. Коли я закінчив, ми лягли поруч, стикаючись один з одним. У нас обох були заплющені очі, і аура сексу між нами була густою, гарячою та наростаючою. Яскраве сонце, здавалося, невблаганно зближало нас, як магніт та залізо.


«Том», – нарешті прошепотіла вона, – «Я більше не можу цього виносити. Давай повернемося до нашої кімнати».


Її голос був м'яким, але наполегливим. Я відчув ту ж потребу. Не кажучи жодного слова, я знову зачепив її бюстгальтер, підняв на ноги і повів назад у готель. Коли ми ввійшли до кімнати, вона трохи відсунулась від мене.


"Повільно, Нік", - сказала вона низьким, хрипким голосом, її темні очі дивилися в мої. «На цей раз я хочу, щоб це тривало повільно. Нехай це триватиме вічно».


Моя рука простяглася до неї. Вона спіймала його і притиснула чашкою до її повного вигину.


«Зроби це назавжди, любий. Я хочу все, зараз, все».


Під моєю рукою її розпечена на сонці плоть напружилася. Я відчував пульс крові. Пульс почастішав. Я притяг її до себе, і мій відкритий рот накрив її, мій язик досліджував, твердо і вимогливо. Вона еротично корчилася, але повільно, наче під нечутний барабанний бій, темп якого збільшувався з нестерпно контрольованою швидкістю.


"Чи може вода загасити цей вогонь?" – різко прошепотіла я.


"Тільки посилюй полум'я, дорогий", - сказала вона, відразу зрозумівши, що я мав на увазі.


Одним швидким рухом я зняв із неї бюстгальтер, а потім і плавки від бікіні. Чуттєва усмішка скривила її губи. Її рука відштовхнула мої руки, і її очі кинулися на мене з гордістю та захопленням.


Я відчув, як мої власні інстинкти взяли гору, коли я підняв її і поніс у ванну. Миттю ми стояли під обпікаючою водою душа, наші мокрі тіла, що димилися, притиснулися один до одного і люто харчувалися одне з одним. Це було все ще повільно, але з криваво-жарким темпом чистого чуттєвого екстазу, що переходить у нестерпне, абсолютне та абсолютне володіння чоловіком жінкою та жінкою чоловіком.


Коли це нарешті сталося, ми обидва закричали, безмовно, як чисті інстинкти, якими стали на короткий час.


"Задовільно?" - пробурмотіла вона, коли ми обоє трохи одужали.


"Цілком вірно", - сказав я, все ще намагаючись сфокусувати погляд і віддихатися.


* * *


Залишок вечора був також повним і задовільним - принаймні був би, якби Я справді був Томасом К. Доббсом. Ми пили піна-коладу на відкритій терасі, де стояла армія метушливих офіціантів, поки карибський захід сонця надавав барвистість, наче на вимогу. Коли ми ввійшли всередину поїсти, армія офіціантів перетворилася на полк, меню було трьох футів завдовжки, і від усього закладу пахло витраченими грошима, як водою. Все, що можна було купити за гроші, було доступним і купувалося у великій кількості.


На жаль, суміші для тропічних напоїв – це моя ідея про те, як найкраще зіпсувати хороший ром, і я повністю згоден з Альбертом Ейнштейном у тому, що стейк на двадцять чотири унції – ідеальна їжа для левів, і лише левів. У більш звичайних обставинах - які мені іноді важко уявити - я насолоджувався б тільки що спійманим «конком» або морськими їжаками, обсмаженими з часником і карибськими спеціями. Але Томас С. Доббс позеленів би при думці про будь-який з них, а на даний момент я був Доббсом. Тому я вперто зображував його вечір, тішився виглядом Мішель у прозорій сукні, яка б дало кожному чоловікові багато насолод на моєму місці.


Пізніше, коли ми взяли таксі до казино Caribe Hilton, я втішився втратою кількох сотень доларів із грошей AXE на колесі рулетки, що, безперечно, зробив би Томас С. Доббс. Нік Картер зробив би це, граючи за столом у блекджек та виграв. Чи не гігантська сума, але, за системою Картера, кілька тисяч не азарт.


Що й зробила Мішель.


"Скільки?" - Запитав я, повертаючись у готель на таксі.


«Чотирнадцять сотень. Насправді було п'ятнадцять, але я дав дилеру стодоларову фішку як чайові».


"Але я дав тобі лише п'ятдесят доларів пограти!"


«Звичайно, – весело відповіла вона, – але це все, що мені потрібно. Чи бачите, у мене є ця система…»


«Добре, добре, – похмуро сказав я. Були часи, коли Томас К. Доббс мав чіткий біль у задній частині.


Але були й часи, коли я міркував про наш номер у Сан-Джеронімо, коли я спостерігав, як Мішель виходить оголеною з ванної, коли повернення до Ніка Картера теж мало свої недоліки.


Настав час повернутися до Ніка Картера.


Я ввімкнув телевізор, щоб заглушити наші голоси, якщо в кімнаті прослуховують прослуховування, і притягнув до себе Мішель.


«Настав час для роботи», - сказав я, щосили намагаючись не зводити очей з її шиї. «Я мушу повернутися через чотири чи п'ять годин, принаймні до ранку. А поки що залишайся в кімнаті із замкненими дверима і нікого не впускай ні з якої причини. Ви знаєте, що робити, якщо цього не зроблю». Я повернуся до ранку”.


Вона кивнула головою. Ми все це обговорювали перед від'їздом із Вашингтона. Ми також обговорювали питання, чи їй потрібно мати пістолет. Вона ніколи не стріляла з будь-якого виду зброї. Тож пістолета їй не дісталося. У будь-якому разі це не принесло б їй користі, і я не вірю в те, щоб давати зброю людям, які не знають, як і коли використовувати його. Що вона справді отримала, то це кільце з імітацією діаманта. Діамант був нешкідливим. В оправі було чотири зубці, які при натисканні на ремінець виходили за межі алмазу. Якщо хтось із цих зубців пробивав шкіру ворога, то він миттєво втрачав свідомість. Проблема в тому, що ворог повинен був підійти досить близько, щоб Мішель могла використати кільце. Я сподівався, що їй не доведеться користуватися цим.


Я сподівався, що їй не доведеться користуватися цим.


Я сказав їй про це, потім встояв перед спокусою підкреслити мої слова довгим поцілунком і пішов.


Я вийшов з готелю, як кажуть у фільмах, задньою дорогою. За винятком того, що вийти з будь-якого готелю «зворотним шляхом» не так вже й просто. По-перше, вам потрібно знайти зворотний шлях. У цьому випадку він виявився спереду і був вузьким прольотом пожежної драбини. Оскільки наш номер знаходився на чотирнадцятому поверсі, і ніхто при здоровому глузді не пройшов би по чотирнадцяти прольотах, а я пройшов чотирнадцять прольотів. Потім, вдячний за заняття у тренажерному залі з Уолтом Хорнсбі, інструктором з фітнесу AX, я спустився ще двома прольотами до підвалу. Там мені довелося ховатися за сходами, поки двоє одягнених у комбінезони службовців готелю, розповідаючи брудні анекдоти іспанською, не винесли кілька десятків сміттєвих баків. Коли вони зникли нагорі, я вийшов надвір. Це був провулок трохи більше, ніж провулок від смуги Кондадо. А Гонсалес, який сидів за кермом скромної непоказної червоної Тойоти, був припаркований не більше ніж за п'ятдесят футів від нього. Коли я забрався на пасажирське сидіння поруч із ним, у полі зору нікого не було.


«Ласкаво просимо до кращої служби таксі на острові Пуерто-Ріко», - весело сказав він. "Ми пропонуємо…"


"Запропонуйте швидку поїздку в Ла Перла", - сказав я, сунувши Вільгельміну собі в руку і перевіряючи боєприпаси. «А поки ви ведете машину, скажіть мені, як дістатися колонії прокажених у Ла Перла».


Бадьорість Гонсалеса відразу випарувалася. Він увімкнув передачу і рушив, але не виглядав щасливим. Його вуса почали нервово посмикуватися.


«Це», - повільно промовив він після кількох хвилин мовчання, - «божевілля. Їхати в Ла-Перла в такий нічний час – божевілля. Іти в колонію прокажених у будь-який час нерозумно, але йти в цей час ночі не тільки безумство, а й можливе самогубство».


"Можливо", - погодився я, переставляючи Вільгельміну в оббивку і перевіряючи, чи затишно Х'юго сидить у замшевих піхвах.


"Ви в курсі, що більша частина лікарні лепрозорної колонії знаходиться в заразному крилі?"


"Я в курсі", - сказав я.


«Ви знаєте, що навіть прокажені з незаразного крила небезпечні, оскільки вони відчайдушно бідні і не мають законних способів видобути гроші?»


«Я теж це знаю, - сказав я, притискаючи П'єра до мого стегна.


Гонсалес повернув кермо, спрямовуючи "Тойоту" від Кондадо до Старого Сан-Хуана.


"І термін мого Блакитного Хреста минув", - похмуро сказав він.


"Ти просто провідник", - сказав я йому. "Я йду один".


"Але це ще гірше!" - Сказав він з тривогою. «Я не можу дозволити тобі увійти одному. Одна людина не мала б шансу, навіть у Ніка Картера. Я наполягаю…"


"Забудь про це", - коротко сказав я.


"Але..."


«Гонсалесе, ваш ранг N7. Ви знаєте, який у мене. Я наказую вам».


Він затих, і ми провели решту поїздки в мовчанні. Гонсалес жував вуса. Я глянув у дзеркало заднього виду на хвости. Їх не було. Десять хвилин звивистих поворотів маленькими вузькими вуличками привели нас повз особняк старого губернатора по схилу пагорба до околиць приморських нетрів Ла Перла. Поки ми проїжджали ним, карибський бриз трясло жерстяними дахами. Ви могли чути прибій, що розбивається об морську стіну, і запах риби, сміття, що розкладається, і маленьких захаращених кімнат без водопроводу. Гонсалес обігнув невеликий квадрат, провів "Тойоту" по провулку, який давав їй близько дюйма вільного простору з кожного боку, і припаркувався за рогом. Темна вулиця була безлюдною. Латинська музика слабо долинала з вікна над нами.


"Ви сповнені рішучості зробити цю дурість?" - спитав Гонсалес голосом, сповненим тривоги.


"Іншого виходу немає", - категорично відповів я.


Гонсалес зітхнув.


"Прокажена колонія знаходиться наприкінці вулиці. Насправді це лепрозарій, який поєднує в собі лікарню та гуртожиток для прокажених. Він займає площу, еквівалентну площі міського кварталу, і має форму фортеці, що складається з однієї великої будівлі з центрального двору. Є тільки один вхід. і вихід.Він веде до кабінетів лепрозарію.За ним є одна замкнена двері.Вона веде у двір.З двору є три крила: східне крило, яке є лікарня, західне крило, яке являє собою гуртожиток для прокажених, стан яких стабілізувався, і південний крило”.


Гонсалес обернувся і пильно подивився на мене.


"У південному крилі, - сказав він, - знаходяться ті прокажені, які заразні і яким не дозволяється виходити з лепрозарію".


Я кивнув головою. Я зробив домашнє завдання на потворну тему прокази. Це хронічне інфекційне захворювання, яке


атакує шкіру, тканини тіла та нерви. На ранніх стадіях воно виробляє білі плями на шкірі, потім білі лускаті струпи, гнильні виразки та вузлики. Нарешті частини тіла буквально виснажуються і відвалюються, викликаючи кошмарні деформації. Завдяки антибіотикам, розробленим після Другої світової війни, тепер можна зупинити хворобу у певний момент. Але на ранніх стадіях він все ще дуже заразний.


"У вас є те, що я просив принести?"


Без слів Гонсалес поліз на заднє сидіння і простяг мені докторську сумку та два комплекти посвідчень особи. картки. Один належав доктору медицини Джонатану Міллеру. Інше - інспектору Міллеру з митного управління Сан-Хуана.


"Шприці повні", - сказав Гонсалес. «Один із них повинен за секунди нокаутувати дорослого чоловіка і тримати його непритомним як мінімум вісім годин. Картер...»


Він зробив паузу. Я глянув на нього.


"Прокажені, чиї виразки були заліковані, настільки ж небезпечні, як і заразні. Вони сплять і їдять тут безкоштовно, і їм дають ліки. Але вони не мають грошей на інші речі - сигарети, ром, азартні ігри - і небагато з них можуть ходити Отже, добре відомо, що вони замішані в багатьох тіньових речах.


Я відчинив двері машини і вийшов.


«Це, – сказав я, – ось на що я розраховую. Я також розраховуватиму, що ви чекатимете мене на тій маленькій площі, повз яку ми пройшли, до ранку. Якщо я не вийду на той час, йдіть. . Ви знаєте, що робити.


Гонсалес кивнув головою. Я повернувся і пішов геть, перш ніж він навіть увімкнув передачу.


"Buena suerte", - почув я його тихий голос позаду мене.


Хай щастить.


Мені це потрібно.


Розділ сьомий


Лепрозарій був присадкуватим, важким, потворним будівлею з штукатурки, що обсипалася, яку хтось пофарбував у яскраво-червоний колір, що зробило його ще більш потворним. Він був двоповерховим, і вікна на кожному поверсі були зачинені важкими дерев'яними віконницями, щільно зачиненими навіть в умовах карибської спеки. Я знайшов дзвінок збоку від дерев'яних дверей і сильно смикнув. Я почув усередині гучний металевий брязкіт, потім тишу. Я знову потяг. Знову брязкіт. Потім кроки. Двері прочинилися, і з них виглянуло тонке сонне жіноче обличчя.


"Що ти хочеш?" - роздратовано спитала вона іспанською.


«Я доктор Джонатан Міллер», - відповів я рішуче на моєму дещо іржавому, але досить швидкому іспанському. "Я тут, щоб побачити пацієнта Діаса".


У лепрозарії мав перебувати пацієнт на ім'я Діас. Це було одне з найпоширеніших імен Пуерто-Ріко.


"В цей час ви прийшли відвідати пацієнта?" - Сказала жінка ще більш роздратовано.


"Я з Нью-Йорка", - сказав я. «Я тут лише кілька днів. Я роблю послугу сім'ї Діаса. Я не маю іншого часу. Будь ласка, впустіть мене, сеньйоре. Я мушу повернутися до своєї клініки до завтрашнього дня».


Жінка завагалася.


«Сеньйора, - сказав я, надаючи голосу різкої нотки нетерпіння, - ви даремно витрачаєте мій час. Якщо ви не впустите мене, покличте когось із авторитетів».


"Вночі тут більше нікого немає", - сказала вона з ноткою невпевненості в голосі. Вона глянула на мою лікарню. «У лікарні чергують лише дві медсестри. В нас дуже мало кадрів».


"Двері, сеньйора", - різко сказав я.


Повільно, неохоче вона відчинила двері і відійшла вбік, щоб впустити мене, потім зачинила і замкнула її за мною.


«Який саме Діас тобі потрібний? Феліпе чи Естебан?»


"Феліпе", - сказав я, оглядаючи велику кімнату, заставлену стародавніми картотечними шафами і обставлену двома хиткими металевими столами та кількома стільцями. Сильний запах дезінфікуючого засобу і слабкий, але виразний запах людської плоті, що розкладається.


«Феліпе Діас знаходиться у західному крилі зі стабілізованими ящиками. Але я не можу завезти вас туди. Я мушу залишатися біля дверей», - сказала жінка. Вона підійшла до столу, відчинила ящик і дістала зв'язок ключів. "Якщо ти хочеш піти, ти маєш іти один".


«Буено, – сказав я, – я піду сам.


Я простяг руку за ключами. Жінка простягла їх. Я глянув на її руку і зітхнув. Від долоні відходили тільки великий та дюйм вказівного пальців.


Жінка впіймала мій погляд і посміхнулася.


"Нічого подібного, сеньйоре", - сказала вона. «Мій випадок стабілізувався, і я не заразна. Я одна із щасливчиків. Я втратила лише кілька пальців. З іншими, такими як Феліпе…»


Я змусив себе взяти ключі з цієї руки і рушив до дверей у дальній стіні.


"Діас у ліжку дванадцять, прямо навпроти дверей", - сказала жінка позаду мене, коли я відчинив двері. «І, сеньйоре, будьте обережні, не заходьте у південне крило. Там дуже заразні випадки».


Я кивнув і вийшов надвір, зачинивши за собою двері. Тьмяна електрична лампочка ледь освітлювала голий брудний двір з декількома худими пальмами та кількома рядами ослонів.


Вікна з цього боку були відчинені, темні, і я чув хропіння, зітхання, кашель і кілька стогонів. Я швидко перетнув двір у бік західного крила, потім відчинив двері великим залізним ключем.


Запах ударив мене як молоток. Він був густим і важким, пахло гниючим людським тілом, пахло трупом у спеку. Ніякий дезінфікуючий засіб у світі не міг приховати цей запах, і мені довелося боротися з хвилею нудоти, що захлеснула мене. Переконавшись, що не захворію, я витяг з кишені ліхтарик-олівець і провів променем по темній кімнаті. Ряди тіл, що лежать на ліжках, скрючилися в незручних положеннях сну. Тут і там розплющувалося око і обережно дивився на мене. Я спрямував промінь на ліжко прямо навпроти дверей і тихо пройшов через кімнату. Фігура на ліжку натягла простирадло на голову. Десь з-під простирадла долинало полоскане хропіння. Я простяг руку і знизав одне плече.


"Діаз!" – різко прошепотіла я. "Прокинься! Діас!"


Фігура заворушилася. Повільно з'явилася одна рука і стягнула простирадло. Голова обернулася, і стало видно обличчя.


Я тяжко проковтнув. Це було обличчя із кошмару. Носа не було, а одне вухо перетворилося на гнилий грудку плоті. Чорні ясна дивилися на мене там, де вичерпався верхній хп. Ліва рука була куксою, зморщеною нижче ліктя.


"Кому?" - хрипко спитала Діас, сонно дивлячись на мене. "Qué quiere?"


Я заліз у піджак і клацнув посвідченням особи.


«Інспектор Міллер, митне управління Сан-Хуана, – сказав я. "Тебе розшукують для допиту".


Понівечене обличчя незрозуміло глянуло на мене.


"Одягайся і виходь", - різко сказав я. «Тут не треба будити всіх».


Він все ще виглядав непорозумінням, але повільно скинув простирадло і встав. Йому не треба було одягати одяг. Він спав у ній. Він пішов за мною по підлозі і вийшов через двері у двір, де стояв і моргав, дивлячись на мене в напівтемряві.


«Я не витрачатиму час даремно, Діасе», - сказав я. «Ми отримали інформацію про те, що через лепрозарій діє мережа контрабандистів. З одного боку, тут зберігаються контрабандні товари. Наркотики. І, за нашою інформацією, ви у всьому по вуха».


"Кому?" - Сказав Діас, переляканий погляд змінився сонним. «Контрабанда? Я не розумію, про що ви кажете».


«Немає сенсу прикидатися тупицею», - відрізав я. «Ми знаємо, що відбувається, і ми знаємо, що ви причетні до цього. Тепер ви збираєтеся співпрацювати чи ні?


"Але кажу вам, я нічого не знаю", - заперечив Діас. «Я нічого не знаю про наркотики чи контрабанду тут чи деінде».


Я вп'явся в нього очима. Мені не подобалося робити те, що я мав робити далі, але я зробив це.


«Діас, – повільно сказав я, – у тебе є вибір. Ти можеш або співпрацювати з нами і вийти на волю, або я можу заарештувати тебе прямо тут і зараз. Це означає, що я відправлю тебе до в'язниці. Звичайно, в одиночну камеру, оскільки серед інших ув'язнених не може бути прокаженого. І, ймовірно, протягом тривалого часу, тому що нам може знадобитися багато часу, щоб розкрити цю справу без вас. І протягом цього часу, ймовірно, ми не зможемо надати ліки вам потрібно зупинити вашу хворобу.


В очах Діаса майнув жах.


"Ні!" він ахнув: Ти не можеш цього зробити! Я помру! Жахливо! Клянуся тобі на могилі моєї матері, я нічого не знаю про…»


"Це твій вибір, Діасе", - похмуро сказав я. "І тобі краще зробити це зараз".


Понівечене обличчя Діаса вкрилося згодом. Він затремтів.


"Але я нічого не знаю!" - благав він. "Чим я можу вам допомогти, якщо я..."


Він зробив паузу. Мої нерви напружилися. Це могло бути те, що я ловив.


"Почекай", - повільно сказав він. «Почекай. Можливо…"


Я чекав.


«Кілька місяців тому, – сказав він, – це сталося кілька місяців тому. Тут були незнайомці. Чи не прокажені. Чи не лікарі. Але вони щось приховували чи, можливо, когось».


"Приховуючи це, чи його, де?" - Запитав я.


«Куди ніхто не подивився б. В інфекційному відділенні».


«Давай, – сказав я.


«Вони пішли приблизно за місяць. Забравши з собою все, що вони ховали. Це все, що я знаю, присягаюся вам честю моєї матері».


"Мені потрібно більше інформації, Діасе", - твердо сказав я. Де вони взяли те, що ховали?


«Я не знаю, присягаюся, Якби я знав, я б сказав тобі. Але...»


Він зробив паузу. В його очах з'явився неспокій.


"Продовжуй", - зажадав я.


Хорхе. Хорхе повинен знати. Він прокажений, заарештований.


, який працює медбратом у заразному крилі. Він би все бачив, можливо, підслуховував щось цінне для вас. Але..."


"Але що?"


«Щоб поговорити з ним, нам довелося перейти в заразне крило. Для мене це дрібниця. Але тобі ... »


Йому не треба було закінчувати пропозицію. Я знав небезпеку. Але я також знав, що треба робити.


"Ви можете принести мені стерильний халат, рукавички, кепку, все вбрання?"


Діас кивнув головою.


"Зроби це", - сказав я коротко. "І швидко".


Він зник у будівлі і за кілька хвилин з'явився знову, несучи те, що я просив. Коли я одягнув халат, кепку, маску хірурга та рукавички, він підштовхнув до мене пару туфель.


«Ви маєте залишити своє взуття за дверима. Всі ці речі будуть стерилізовані, коли ви їх знову знімете».


Я зробив, як він сказав, потім рушив через двір, тримаючи в руці черевики.


"Ви можете отримати ключ від південного крила?" Я запитав.


Діас трохи посміхнувся, його відсутня верхня губа перетворилася на жахливу гримасу.


"Він замкнений тільки зовні, сеньйоре", - сказав він. «Щоб утримати прокажених. Неважко утримати інших».


Діас відкрутив засув на інші важкі дерев'яні двері і відступив убік, дозволяючи мені пройти першими. Я різко жестом запросив його йти вперед. Знову темна кімната, але цього разу з освітленням в одному кінці, де за столом сидів чоловік у білому, підперши голову руками, і спав. Знову ряди дитячих ліжечок, незграбні постаті. Але тут дехто скручувався від болю. Звідти і там долинали уривчасті стогін. Запах був навіть гірший, ніж у західному крилі. Діас пройшов по проходу до чоловіка в білому, пильно подивився на нього, потім підняв голову за волосся.


"Хорхе", - грубо сказав він. «Хорхе. Прокинься. Сеньйор хоче поговорити з тобою».


Очі Хорхе розплющилися, він глянув на мене не у фокусі, потім його голова впала на руки. Частина його лівої щоки зникла, оголюючи білу кістку.


"Айі", - пробурмотів він. "Такий гарний. І такий хоробрий, щоб працювати з прокаженими. Такий гарний".


Діас подивився на мене і скривився.


"П'яний", - сказав він. «Він використовує свою зарплату, щоб напиватися щоночі».


Він знову підняв голову Хорхе і грубо грюкнув його по гнилий щоці. Хорхе задихнувся від болю. Його очі розплющились і зосередилися.


«Ви повинні поговорити з сеньйором, Хорхе, – сказав Діас. «Він із поліції, митної поліції».


Хорхе витріщився на мене, піднявши голову з очевидним зусиллям.


"Полісія? Навіщо?"


Я вийшов за межі Діас і перевернув своє посвідчення особи. у Хорхе.


"Для інформації", - сказав я. «Інформація про те, хто тут ховався, ким і куди вони йшли, коли йшли звідси».


Незважаючи на те, що він був п'яний, в очах Хорхе з'явився лукавий вираз.


«Тут ніхто не ховається. Тут лише прокажені. Заразна. Дуже небезпечна. Тебе тут не повинно бути.


Я вирішив поводитися з Хорхе трохи інакше, ніж з Діас.


«За інформацію є нагорода», - сказав я повільно та чітко, дістаючи гаманець. Я побачив, як очі Хорхе трохи розширилися, коли я витягнув п'ять двадцятидоларових купюр. "Сто доларів. Виплачено негайно».


"Айі", - сказав Хорхе. «Я хотів би стільки грошей, але…»


«Нема чого боятися. Ніхто ніколи не дізнається, що ти мені сказав, окрім Діаса. І Діас знає краще, ніж говорити.


Погляд Хорхе був прикутий до грошей у моїй руці. Я посунув його через стіл. Хорхе облизнувся, потім раптово схопив гроші.


«Я не знаю, хто вони такі, – швидко сказав він, – але вони не були латиноамериканцями. Їх було троє. Вони прийшли за одну ніч і замкнулися у порожній кімнаті в задній частині крила. Більше двох. Тижня вони не з'являлися. Прокажений із заарештованим пацієнтом приносив їм їжу двічі на день. Саме цей прокажений стерилізував кімнату за ніч до їхнього прибуття. Потім одного разу вночі вони пішли так само раптово, як і прийшли. Прокажений теж зник, але пізніше ми дізналися, що його тіло було знайдено за кілька кварталів звідси. Його задушили».


"Ви хоч уявляли, куди вони пішли звідси?" - Запитав я.


Хорхе завагався.


«Я не впевнений, але я думаю – двічі, коли прокажений увійшов до кімнати з їжею, мені здається, я чув, як один із чоловіків говорив щось про Мартініка».


Щось клацнуло у моєму мозку.


Мартініка. Вулкан.


Раптом за Хорхе у стіні відчинилися двері. Через нього пройшла постать, одягнена, як і я, у стерильний халат, маску, кепку та все інше. Хорхе напівобернувся, подивився, потім усміхнувся.


"Буенос ночей, сеньйорита", - сказав він. Потім, як на мене, у його голосі повернулася частина сп'яніння. «Така красива, така симпатична маленька чініта, і вона приходить допомогти прокаженим. Щойно прибула».


Чиніта. Китаянка.


Поверх хірургічної маски східні очі з двома століттями дивилися просто на мене.


Занадто знайомі східні очі із двома століттями.


"Ласкаво просимо на вечірку, Картер", - сказала вона.


Я похмуро глянув на неї.


"Для тебе, Лі Чин, - сказав я, - вечірка закінчена".


Я рушив до неї. Вона підвела руку.


«Не робіть помилок, про які ви пошкодуєте», - сказала вона. "У нас є…"


Її голос завмер на півслові, і я побачив, як її очі раптово розширилися від страху.


"Картер!" гукнула вона. "За тобою!"


Я повернувся. Пляшка Хорхе на кілька дюймів промазала по моєму черепу, розбившись об стіл у руці. Через частку секунди мій карате вдарив його по шиї і не схибив. Він упав на підлогу, як зрубана колода. Навіть коли він падав, я знову почув голос Лі Чина. Цього разу він був рівний, твердий і смертельно спокійний.


"Двері", - сказала вона. "І ліворуч від вас".


Біля дверей було троє. У тьмяному тіньовому світлі я міг бачити гротескні, потворні кінцівки, обличчя з поїденими рисами, порожні очниці, обрубки рук. Я також міг бачити блиск двох ножів і смертоносний шмат свинцевої труби, коли вони повільно рухалися до мене.


Але саме від фігур зліва у мене по спині пробіг холодок. Їх було п'ять, шість, може, більше, і всі вони піднялися з ліжок, щоб обережно ковзати в мій бік.


Це були прокажені із заразними хворими. І їх напівоголені тіла наближалися все ближче, вкриті білими виразковими пухлинами, що страшенно стирчали з хворої плоті.


Чи Чин перейшла на мій бік.


«Один із ваших західних філософів одного разу помітив, – сказала вона спокійно, майже в розмові, – що ворог мого ворога – мій друг. Ви згодні?"


"На даний момент, - сказав я, - абсолютно точно".


"Тоді давайте захищатися", - сказала вона, і її тіло злегка зігнулося, руки вислизнули вперед у тому, що я відразу ж дізнався як класичну позу готовності кунг-фу.


Те, що сталося потім, сталося так швидко, що я ледве міг простежити за цим. У групі прокажених біля дверей раптово стався рух, і яскравий спалах леза ножа промайнув у повітрі. Я повернувся убік. Чи Чин не рушив з місця. Одна з її рук метнулася вгору, повернулася, утворила швидку параболу, і ніж знову рушив у рух - до людини, яка кинула його. Він видав крик, який закінчився зітханням, коли лезо пронизало його шию.


Наступної миті кімната вибухнула хаотичним рухом. Прокажені рушили вперед групою і кинулися на нас. Моя права нога вилетіла і знайшла слід у животі одного нападника, коли я жорсткими пальцями проткнув уперед сонячне сплетіння іншого. Свинцева трубка просвистіла у мене за плечем. Х'юго був у моїй руці, і чоловік зі свинцевою трубою впустив її, коли смертоносне лезо встромилося йому в шию. Кров ринула з сонної артерії фонтаном. Поруч зі мною тіло Лі Чин рухалося плавним звивистим рухом, її руки скручувалися і опускалися, а тіло гротескно погойдувалося повітрям і падало зім'ятим з головою під неможливим кутом.


«Це марно, Картер», - я почув хрипке каркання голосу Діаса звідкись із напівтемряви. «Двері замкнені зовні. Ти ніколи не виберешся зараз. Ти станеш прокаженим, як і ми».


Я розсік Хьюго в повітрі перед собою, відтіснивши двох напівоголених прокажених руками.


"Твій одяг", - кинув я Лі Чин. «Не дозволяйте їм порвати ваш одяг і торкатися вас. Вони намагаються заразити нас».


"Ти збираєшся згнити, як і ми, Картер", - знову почулося хрипке каркання. «Ти й маленька чініта. Твоє тіло впаде з ... »


Крик закінчився ахом, коли Лі Чин присіла, розвернувся, впав назад, хапаючи руху, і відправила тіло Діаса до стіни з силою катапульти. Його очі побіліли, а потім заплющились, коли він упав. В той же момент я відчув, як чиясь рука схопила мене за спину, і почув звук блювоти. Я розвернувся, взявши прокаженого за спину однією рукою в рукавичці, коли Х'юго врізався під кутом до його сонячного сплетення. Він зім'явся, з рота текла кров. Шматок мого стерильного халата все ще стискав у його руці. Обернувшись, я помітив, як Лі Чин вилазить із чергового котячого присіду, а тіло прокаженого падає до стіни. Її сукня теж була розірвана. На секунду наші погляди зустрілися, і ця ж думка, мабуть, спала нам на думку одночасно.


"Двері", - сказав я.


Вона трохи кивнула, і її тіло знову стало котячим. Я бачив, як вона стрибнула на стіл, який використовував Хорхе.


потім здійснила неможливий політ над головами трьох нападаючих і приземліться біля дверей. Я йшов за нею, використовуючи Хьюго, щоб розчистити шлях. Коли ми разом стояли біля дверей, у нас залишалося лише кілька секунд до того, як прокажені знову напали на нас.


"Всі разом!" - гаркнув я. Зараз!


Наші ноги вистрілили одночасно, як два тарани. Пролунав тріск, але петлі трималися. Черговий раз. Тріск був голосніший. Черговий раз. Двері вискочили з петель, і ми кинулися по ній у двір, знівечені руки тяглися до нас, хапали наш одяг, запах вмираючої плоті проникав у наші ніздрі.


"Двері в офіс!" Я почув крик Лі Чин. "Відкрита!"


Я чув тупіт біжать ніг по висушеній землі у дворі, коли прокажені переслідували нас групою. Нам заважали халати хірургів і вони швидко наближалися до нас. Я вклав усі останні запаси енергії в останній ривок швидкості, побачив, як Лі Чин зробила те саме позаду мене, і кинулася через відчинені двері в офіс. Фігура Лі Чин за моєю спиною перетворилася на пляму швидкості, коли я зачинив двері, жорстоко натиснувши на вагу тіл, що наближаються. На мить я відчув, що двері знову зламали. Потім вона раптом зачинилася, і я вистрілив у замок. По той бік дверей пролунав шум голосів, потім тиша.


Чи Чин стояла поруч зі мною.


"Дивися", - сказала вона, вказуючи на один з кутів кімнати.


Жінка, яка мене впустила, лежала купою, нерухомо. Було легко зрозуміти чому. Її горло було перерізане від вуха до вуха. Поруч із нею лежав телефонний апарат, дріт його був вирваний із стіни.


«Прокаженим, які напали на нас, мабуть, заплатила ОАС», - сказав я. «Цієї жінці явно не заплатили. Вона, мабуть, нічого про це не знала. Коли вона почула рукопашний бій у заразному крилі, вона, мабуть, намагалася зателефонувати до поліції і…»


«І зробила помилку, залишивши двері у двір відчиненими, коли вона це зробила», - закінчила за мене Лі Чин.


Я кивнув головою.


«Але немає жодної гарантії, що хтось із прокажених не скористався телефоном для виклику підкріплення ОАС. І я не збираюся бути тут, коли вони прибудуть. Ми збираємось піти звідси зараз. І разом. Ви повинні потрібно дещо пояснити”.


"Звичайно", - спокійно сказав Лі Чин. "Але як щодо нашого одягу?"


Халати обох наших хірургів були розірвані. Нижній одяг був забруднений. Зрозуміло, що треба було робити.


"Стриптиз", - наказав я, підлаштовуючи свої дії під свої слова.


"Всі?" - спитав Лі Чин з підозрою.


"Всі", - сказав я. «Якщо ви не захочете одного разу прокинутися і виявити, що у вас відвалюються пальці».


«Але куди ми підемо? Без одягу…"


«Хтось чекає на мене в машині. Всього за кілька кварталів звідси», - запевнив я її.


Лі Чин підвела очі від розстібання бюстгальтера.


"Кілька кварталів!" вона сказала. "Ви не маєте на увазі, що ми збираємося ..."


Я кивнув, виліз із шортів і рушив до вхідних дверей.


"Готовий?"


Чи Чин, відкинувши клаптик трусиків, виглядала сумнівно, але кивнула. Я схопив її за руку і відчинив вхідні двері.


"Бежемо!"


Мені подобається думати, що ми були першими гравцями Сан-Хуана.


Восьмий розділ


Гонсалес дрімав. Коли він прокинувся від мого постукування по вікну, він виявив оголеного Ніка Картера, що стояв пліч-о-пліч з красивою і надзвичайно оголеною китаянкою, його щелепа впала на туфлі. Якийсь час він нічого не робив, окрім як дивився. І не на мене. Я не міг його звинувачувати. Чин Чин була маленькою, майже крихітною, але кожен дюйм її тіла мав ідеальні пропорції. Чорне, як смола, волосся спадало на її маленькі тверді груди з великим віночком і сосками, що стирчали. Її стегна і ноги були гладкими, живіт стиснутим і вигнутим. Її обличчя акцентував ідеальний носик ляльки, і коли вона відвела убік чітко окреслені губи, її зуби засліпили. Важко було повірити, що ця дівчина була майстром кунг-фу – чи, краще сказати, коханкою, – яка могла битися з будь-якою кількістю чоловіків у рукопашному бою. Не те, щоб я збирався це забути.


Я знову постукав у вікно, вибивши Гонсалеса з його трансового погляду.


«Гонсалес, – сказав я, – якщо ти не проти перервати своє вивчення фізичної культури, я був би вдячний, якби ти відчинив двері. І я думаю, що жінка оцінила б вашу куртку ».


Гонсалес кинувся до ручки дверей.


"Двері", - сказав він. «Так. Звісно. Двері. Піджак. Звісно. Я був би дуже щасливий віддати дамі мої двері. Я маю на увазі мою куртку».


Потрібно було кілька секунд замішання, але, нарешті, двері відчинилися, і Лі Чин були прикриті від плечей до колін курткою Гонсалеса. я отримав


плащ, який, враховуючи невисоке зростання Гонсалеса, насилу дістався моїх стегон.


"Добре", - сказав я, сідаючи на заднє сидіння з Лі Чин, тимчасово сідаючи Вільгельміну і Хьюго по кишенях плаща Гонсалеса і ігноруючи його невисловлене, але явно відчайдушне бажання дізнатися, що сталося. «Давай забираємося звідси до біса. Але поки що не повертаємося в готель. Просто покатайся трохи. Ця маленька леді має що сказати мені».


"Звичайно", - спокійно сказала Лі Чин. Вона порилася в кишенях куртки Гонсалеса, доки не знайшла пачку цигарок, запропонувала одну мені, а коли я відмовився, закурила одну для себе і глибоко затяглася. "З чого мені почати?"


"На початку. З основ. Наприклад, що саме ви намагаєтеся робити і чому?


"Добре. Але хіба ти не думаєш, що людині, яка за кермом, слід дивитися перед собою частіше, ніж вона дивиться в дзеркало заднього виду?


"Гонсалес", - сказав я застережливо.


Гонсалес винувато озирнувся на дорогу і продовжив їхати зі швидкістю близько двадцяти миль на годину.


"Ви щось знаєте про Чайнатаун?" - Запитала Лі Чин.


«Хто-небудь знає щось про Чайнатаун, якщо вони не етнічні китайці?»


"Гарний аргумент", - посміхнувся Лі Чин. «У будь-якому разі, я дочка Лунг Чіна. Я також його єдина дитина. Лунг Чин - глава сім'ї Чин чи клану Чин, якщо хочете. Це великий клан, і я не проти ви, що він дуже багатий. Він має багато різних ділових інтересів, не тільки в китайському кварталі Нью-Йорка, Гонконгу та Сінгапурі, але й у всьому світі. Оскільки у мого батька не було інших дітей, зокрема, жодних синів, я був вихований і освічений, щоб дбати про інтереси клану Чин, де б вони не знаходилися і якими б вони не були. У будь-якому разі, я могла б це зробити».


«Включаючи розумне використання майстерності у бойових мистецтвах?»


"Так", - кивнув Лі Чин. «І вивчення гуманітарних наук у Вассарі. І вивчення технологій загалом у Массачусетському технологічному інституті».


"Широко освічена молода леді", - зауважив я.


"Я повинен бути такий. Моя робота на даний момент, ну, ви можете назвати це засобом усунення несправностей для клану. Коли щось йде не так, як треба, або є загроза інтересам клану, де б і що не було, моя завдання - втрутитися і виправити положення.


«А що зараз не працює гладко або перебуває під загрозою?» - Запитав я, вже впевнений у відповіді.


"Та добре тобі, Картер", - сказала вона. "Ви, мабуть, вже здогадалися про це. Клан має серйозні інтереси у венесуельській нафті. І нафта в кількох інших точках у Південній Америці теж. І ОАС загрожує знищити офшорні нафтові вежі та нафтопереробні заводи вздовж і впоперек. узбережжя. Чи правда?"


"Дуже добре", - похмуро сказав я. «Дуже добре поінформована. Не думаю, що ти хочеш розповісти мені, чому ти так добре поінформована?


"Звичайно, ні", - весело відповіла вона. "Більше, ніж я можу розповісти вам, як я дізнався, що ви зустрілися з Мішель Дюрош у Танжері, і навчилися цьому вчасно, щоб стежити за вами звідти. Давайте просто скажемо, що клан Чин великий, і він має багато вух у багатьох місцях". ".


"Включаючи електронні вуха, вставлені в сигарети", - нагадав я їй.


"Так", - сухо відповіла вона. «Ви були моїм єдиним ключем до розгадки місцезнаходження Дюроша. Я не могла ризикувати вас втратити. І ми обидва дуже знаємо, що Фернан Дюрош є ключем до всієї загрози ОАС. У будь-якому випадку, тепер, коли ми знаємо, де наш дорогий лікар. Смерть викрали після того, як його сховали у лепрозарії..."


"Почекай", - різко втрутився я. "Як ви думаєте, куди саме його було доставлено?"


«Та добре тобі, Картер. Ти знову граєш зі мною в ігри», - нетерпляче сказала вона. «Я чув, що сказав Хорхе, так само добре, як і ви. Як ви думаєте, чому я прилетіла сюди і з'явилася як медсестра, як тільки мій жук підхопив вашу розмову з дочкою Дюроша - просто перед тим, як ви викурили його з ладу. Як це було на смак? "


"Фол", - сказав я. "Але ви не відповіли на моє запитання".


Хорхе сказав: «Мартініка. Останнє слово вашого друга Ахмеда було "Вулкан". Чи можу я процитувати вам путівник?» Французький карибський острів Мартініка є домом для сплячого, імовірно згаслого вулкана, Мон-Пеле. Висновок: Дюрош та штаб-квартира OAS знаходиться у кратері Мон-Пеле на Мартініці або поряд з ним».


Я мовчки вилаявся. Ця дівчина була гарна.


«Добре, – сказав я. «Ваша детективна робота ретельна. І ви непогано справляєтеся із суворими проблемами. Але тепер, маленький коник, настав час вам відмовитися від загальної картини. Ви можете представляти інтереси суспільства. Клан Чін, але я представляю інтереси Сполучених Штатів, не кажучи вже про будь-яку іншу нафтовидобувну країну в цій півкулі. Це питання пріоритету.


Зрозуміло? "


"Але це все", - сказала Лі Чин, викинувши недопалок у вікно. «Інтереси, яким я служу, та інтереси, яким ви служите, не суперечать один одному. Ми обидва хочемо одного й того ж – вивести схему ОАС з ладу. І ми знаємо, що повинні діяти однаково, прагнучи звільнити Дюроша. Висновок: настав час об'єднатися».


"Забудь про це", - сказав я. "Ви б просто все ускладнили".


"Як я зробила в лепрозарії?" - спитала Лі Чин, лукаво дивлячись на мене. «Послухай, Картере, я можу допомогти у цій справі, і ти це знаєш. У жодному разі ти не зможеш утримати мене від цього. Я більше, ніж рівня для будь-кого, з ким ти можеш спробувати утримати мене в полоні, і якби ви заарештували мене, це просто ускладнило б вас».


З хвилину я дивився у вікно і думав. Те, що вона сказала, було правдою. Мабуть, я не міг утримати її від цього. Мабуть, вона зараз сиділа там, вигадуючи якийсь незрозумілий спосіб пошкодити мені нігті на ногах, якщо я вирішу спробувати. З іншого боку, можливо, вона працювала на опозицію, незважаючи на її досить правдоподібну історію, і прийшла мені на допомогу в лепрозорії, щоб здобути мою прихильність. Але навіть у цьому випадку, було б краще мати її там, де я міг би стежити за нею, ніж дозволити повзати десь поза увагою.


«Давай, Картер, – сказала вона. «Перестань сидіти і намагатися виглядати незбагненно. Це угода?


«Добре, – сказав я. «Вважайте, що ви тимчасово найняті AX. Але тільки доти, доки ви тягнете свою власну вагу».


Лі Чин ляснула віями і скоса подивилася на мене.


"Погляньте на старе китайське прислів'я", - сказала вона з найхриплішим акцентом, який я чув з часів Чарлі Чана.


"Що це таке?" – сказав я.


«Ви не можете стримувати хорошу людину, бо коли справи йдуть важко, а коли вони починають діяти, і я тільки починаю боротися».


"Хммм", - сказав я. "Конфуцій?"


"Ні. Chinatown High, 67 клас".


Я схвально кивнув.


«У будь-якому разі дуже глибоко. Але тепер, коли ми маємо нашу культуру на день, я хотів би обговорити, як ми збираємося вирушити на Мартініку».


Весь її вираз обличчя змінився. Вона була цілком діловою.


«Якщо ви добре прочитаєте свій путівник, – сказав я їй, – ви знаєте, що Мартініка – це заморський департамент Франції, як Гаваї – штат у Сполучених Штатах. Це означає, що закони та адміністрація французькі…»


"Це означає, - закінчила за мене Лі Чин, - що в них можуть проникнути члени ОАС".


Я кивнув головою.


«Це означає, що ми маємо в'їхати на Мартініку без їхнього відома про наше прибуття. Це порушує проблему транспортування. Ми з Мішель подорожуємо під прикриттям, але ми не можемо ризикувати, що його не буде, особливо після того випадку у лепрозарії”.


Лі Чин задумливо погладила один бік її обличчя.


«Отже, не в повітрі», - сказала вона.


"Ні", - погодився я. «Це гористий острів. Єдине місце, де можна приземлитися – це аеропорт, і нам доведеться пройти митний та імміграційний контроль. З іншого боку, хоча є лише одне місце для посадки літака, є сотні місць щодо невеликого розміру. човен міг кинути якір і залишатися непоміченим протягом кількох днів».


"За винятком того, що оренда човна була б хорошим способом повідомити величезну кількість людей на цьому острові, що ми плануємо поїздку", - розсіяно сказав Лі Чин, закурюючи ще одну сигарету Гонсалеса.


"Згоден", - сказав я. "Таким чином, ми думаємо про те, щоб взяти човен напрокат, а не орендувати його".


"Звичайно, без відома господаря".


"Ні, поки ми не повернемо його з оплатою за його використання".


Лі Чин викинув цигарковий попіл у вікно і виглядав діловим.


"Нам доведеться обговорити це питання з оплатою, Картер", - сказала вона. Останнім часом я трохи переборщила з витратами.


"Я поговорю з бухгалтером", - пообіцяв я їй. «Тим часом нам обом потрібно трохи поспати. Сьогодні ввечері. Ви не знаєте, де знаходиться причал для яхти?


Вона кивнула головою.


«На східному краю є кафе під назвою «Пуерто-Реаль». Я зустрінуся з вами там завтра опівночі. У вас є де зупинитися доти?»


"Звичайно", - сказала вона. «Клан Чин…»


Я знаю, я знаю. Клан Чин – дуже великий клан. Добре, що Гонсалес може висадити мене біля мого готелю, потім купити тобі одяг і відвезти тебе туди, куди ти хочеш».


"Добре", - сказала вона, викидаючи недопалок у вікно. «Але. Картер щодо цього одягу…»


"Вона підуть на мій рахунок", - запевнив я її.


Вона посміхнулася.


Ну, що за хрень. Варто купити один одяг, щоб побачити, як він знімає інші.


Коли я знову увійшов до апартаментів «Сан-Джеронімо», був світанок, а Мішель все ще міцно спала. Вона теж не була надто одягнена навіть для сну. Фактично, все, що на ній було одягнено, був кут простирадла, що скромно прикривав близько чотирьох дюймів її стегна. Я прийняв душ тихо, але ретельно, використовуючи трохи карболового мила, яке я взяв із собою спеціально для цієї мети, і ліг у ліжко поряд з нею. Я був стомлений. Я був сонний. Все, чого я хотів, це заплющити очі і від душі хропіти. Принаймні, так я думав, поки Мішель не ворухнулася, не розплющила одне око, не побачила мене і не повернулася, щоб притиснути свої пишні груди - такі не схожі на маленькі, тверді, підняті груди Лі Чин - до моїх оголених грудей.


"Як пройшло?" - пробурмотіла вона, одна рука почала гладити мене по спині, до основи шиї.


«Окрім битви з полком заразних прокажених, озброєних ножами та палицями, в цьому не було нічого», - відповів я, власноруч приступивши до дослідження якоїсь цікавої місцевості.


"Ви повинні розповісти мені про це", - хрипко сказала Мішель, все її тіло тепер притискалося до мене, притискаючись до мене.


"Я зроблю це", - сказав я. А потім якийсь час більше нічого не говорив, мої губи були зайняті в інший спосіб.


"Коли ти скажеш мені?" - пробурмотіла Мішель за хвилину.


"Пізніше", - сказав я. "Набагато пізніше."


І це було набагато пізніше. Фактично того дня, коли ми знову лежали на білому піщаному пляжі, вбираючи ще трохи гарячого карибського сонця.


"Але чи справді ви довіряєте цій китайській дівчині?" - Запитала Мішель, наносячи тепле масло для засмаги на мою спину, розминаючи м'язи моїх плечей.


"Звичайно, ні", - сказав я. «Це одна з причин, через яку я волію мати її, щоб я міг її доглядати».


"Мені це не подобається", - сказала Мішель. "Вона здається небезпечною".


"Вона і є така", - сказав я.


Мішель якийсь час мовчала.


"І ви кажете, що вона роздяглася догола перед вами?" - Запитала вона раптово.


"Строго при виконанні службових обов'язків", - запевнив я її.


"Угу!" вона пирхнула. «Мені здається, що вона є експертом у кількох речах, крім кунг-фу».


Я посміхнувся. "Було б цікаво дізнатися".


"Ні, поки я поряд, ти не будеш!" - гаркнула Мішель. "Мені не подобається ідея, що вона буде з нами".


"Ви мені це вже сказали", - сказав я.


«Що ж, я говорю тобі знову», - похмуро відповіла вона.


І вона мені знову сказала. Коли ми їли ще цих проклятих Пінья Колад перед обідом. І коли ми під час обіду прикидалися левами. І коли ми в таксі по обіді, їхали до казино.


"Дивися", - нарешті сказав я. «Вона йде з нами, та й годі. Я не хочу чути про це знову.


Мішель поринула в похмуру тишу, яка стала ще похмурішою, коли ми вийшли з казино і сіли в орендований автомобіль, який я доставив. Я проігнорував її, зосередивши всі свої можливості на керуванні, проїзді та околицях Сан-Хуана, поки не переконався, що втратив будь-кого, хто міг би переслідувати нас. Була майже опівночі, коли я припаркував машину за кілька кварталів від причалу з яхтою, і ми переодяглися в комбінезони та светри, які я приніс із собою в портфелі.


«Де ми зустрінемо цього твого чемпіона з кунг-фу?» - спитала Мішель, коли я взяв її за руку і повів темними тихими вулицями до басейну з яхтою.


«У брудному, темному, зовсім сумнівному нетрі», - весело сказав я їй. "Тобі це сподобається."


Пуерто-Реаль був справжнім нетрі. І це було брудно, темно і зовсім погано. Це було також місце, де люди займалися своїми справами та намагалися не надто уважно дивитися на незнайомців. Іншими словами, це було найкраще місце для зустрічей, які я міг придумати. Я відсунув фіранки з бісеру, що висіли над входом, і глянув у темний, димний інтер'єр. Довга поперечина з плитки, що потріскалася, тяглася через усю кімнату, і півдюжини убогих персонажів пили за нею, деякі грали в доміно з барменом, деякі просто дивилися в простір. Навпроти бару, поставленого біля штукатурної стіни, що обсипалася, за кількома хиткими столиками була галаслива гра в кістки, кілька самотніх п'ючих і один п'яний, який буквально плакав у своєму пиві. Все пахло несвіжим пивом, несвіжим сигаретним димом та ромом. Мішель з огидою скривилася, коли я підвів її до столу.


"Це гірше, ніж Танжер", - пробурмотіла вона мені. "Як довго ми повинні чекати на цю дівчину?"


"Поки вона не з'явиться", - сказав я. Я якраз збирався піти в бар, щоб випити, коли один із самотніх п'ючих встав з-за столу в іншому кінці кімнати і похитнувся до нас, несучи пляшку і кілька склянок. Очевидно, він був п'яний, і йому не пощастило через неймовірно брудний, заляпаний фарбою комбінезон, рваний вовняний светр і вовняна шапка, що наполовину закривала обличчя.


.


«Гей, amigos», - сказав п'яний, перегнувшись через наш столик, - «ліши випити разом. Ненавиджу пити наодинці».


«Відчепись, приятелю. Ми…»


Я зупинився на півслові. Під кепкою мені підморгував знайоме східне око. Я витягнув стілець.


"Лі Чін, - сказав я, - познайомся з Мішель Дюрош".


"Привіт", - сказала Лі Чин, посміхаючись, коли вона ковзнула в крісло.


"Добрий вечір", - сказала Мішель. А потім солодким голосом: «Яке у вас чудове вбрання».


"Я рада, що тобі сподобалося", - відповіла Лі Чин. «Але б ви бачили ту, що в мене вчора ввечері. Картер може вам сказати.


Очі Мішель небезпечно блиснули. "Я здивована, що він взагалі помітив", - різко крикнула вона.


Чи Чин тільки посміхнулася.


"Конфуцій сказав, - сказала вона, знову зробивши хокейний акцент, - хороші речі приходять у маленьких упаковках".


«Добре, пані, – втрутився я. - Збережіть дружню розмову на якийсь інший час. Ми маємо роботу, і ми маємо робити це разом».


Чи Чин негайно кивнула. Мішель придушила погляд. Я взяв пляшку, яку принесла Лі Чин, і розлив усе по чарках. Чи Чин випила свій напій одним легким ковтком, потім сіла, дивлячись на мене, чекаючи. Я зробив ковток і мало не вибухнув.


"Боже!" Я ойкнув. "Що це за матеріал?"


"Новий ром", - недбало сказав Лі Чин. "Трохи міцний, чи не так?"


"Міц!" Я сказав. «Все… добре, дивіться. Приступимо до роботи. Нам потрібний човен, досить великий для нас чотирьох, з достатньою потужністю, щоб швидко дістатися до Мартініки, але недостатньо великий, щоб привернути увагу і вимагати глибокого занурення у водній гавані».


"День леді", - сказав Лі Чин.


Я запитливо глянув на неї.


«Він стоїть на якорі приблизно за чверть милі від гавані», - сказала вона. «Належить американському мільйонеру на ім'я Хантер. Він не був поряд із ним близько трьох місяців. Лише одна людина на борту, щоб подбати про це, і вона напивається у місті».


"Ви були зайняті", - схвально сказав я.


«Мені нудно сидіти без діла, – сказав Лі Чин. «У будь-якому разі, я сплю всього чотири години на добу, тож мені потрібно було чимось зайнятися, і мені все одно подобаються човни. Ця красуня Картер, особливо для того, що ми задумали. Це вісімдесятифутова бригантина. з посиленим корпусом та такелажем, трьома щоглами, низько побудованими для міцності на відкритій воді та при сильному вітрі. Схоже, в ньому можуть спати щонайменше чотири, а може й більше. входити та виходити з гавані, на швидкості на відкритій воді, навіть під вітрилом. Це краса, справжня мрія».


Я кивнув головою.


"Звучить добре".


«Є лише одна проблема», - додав Лі Чин. «Доглядач. Коли він повернеться і виявить, що човен зник, він неодмінно звернеться до поліції».


«Він не знайде човна зниклого», - сказав я. «Ми люб'язні чекатимемо його. Коли він прибуде, ми запропонуємо йому невелику подорож. Зрозуміло, замкненим у каюті».


«Додавання ще однієї людини, якій ми не можемо довіряти», - роздратовано сказала Мішель. Її очі ковзнули Лі Чин.


«Нічого не вдієш, - сказав я. «А ми сидимо тут дарма. Погляньмо на День леді».


Я встав. Мішель відсунула стілець, підвелася і вийшла з бару, не дивлячись на Лі Чина. Ми пішли за ним. Після огидної атмосфери бару тепле карибське нічне повітря пах надзвичайно добре. По басейну яхти пливли човни, блимаючи вогнями. То була мирна, приємна сцена. Я сподівався, що так і буде, поки ми позичимо Lady Day.


"Дивися", - сказала Лі Чин, витягаючи з-під светра невеликий бінокль. "Там."


Я взяв бінокль і направив його у вказаному напрямку. Після деякої нечіткості та деякої адаптації у поле зору вискочила «День леді». Я тихо свиснув від захоплення. Як і сказав Лі Чин, це було так гарно. Його довгі, гладкі лінії безпомилково скидалися на океанські човни, а висока щогла на міделі означала велику потужність під вітрилом. Судячи з того, як вона йшла, я міг сказати, що вона легко може взяти якір на мілководді. Я вивчив його трохи більше, ніж відірвав бінокль від очей.


"Мені в цьому не подобається тільки одне", - сказав я.


"Що це таке?" - Запитав спантеличений Лі Чин. Я міг сказати, що вона закохалася в човен з першого погляду. «До корми прив'язана шлюпка, – сказав я.


"Яка?" - сказав Лі Чин і схопила бінокль. Вона дуже добре знала, до чого я хилю: якщо шлюпка була біля човна, сторож, мабуть, уже повернувся. Чи Чин на мить вивчала «День леді», потім опустила бінокль і похитала головою.


"Моя двоюрідний брат Хон Фат втратить пару паличок для їжі через це", - сказала вона. «Він мав наглядати за цим сторожем і повідомляти мені, коли він повернеться. Він ніколи мене раніше не підбивав».


"Це може бути не сторож", - нагадав я їй. Це може бути інший член екіпажу, який прибув, щоб підготувати її до подорожі. Або навіть хтось, що має на увазі невелику крадіжку. Хтось, хто вивчив звички сторожа так само, як і ви. У будь-якому випадку День леді теж добре для наших цілей здатися. Нам просто потрібно підготуватися до нового гостя у поїздці”.


Чи Чин відповідно кивнула. Наші погляди зустрілися. Ми, мабуть, обидва думали про те саме - якби в День леді був хтось, ми не могли дозволити йому побачити, як ми наближаємося на човні, - тому що наступне, що вона сказала, було просто:


"Акваланг?"


"Вірно", - сказав я і повернувся до Мішель. "Ви колись займалися підводним плаванням з аквалангом?"


Мішель глянула на Лі Чина.


"Як щодо тебе?" вона сказала.


"Я в порядку", - відповів Лі Чин.


«Ну, я й сама не така вже й погана, - сказала Мішель.


Я вагався. Якби Лі Чин сказав, що вона досвідчений альпініст, я підозрюю, що Мішель стверджувала б, що підкорила Еверест. Але я погодився із цим.


«Добре, – сказав я Лі Чин. «Акваланги на трьох. І водонепроникна сумка для зброї.


"Звичайно", - сказала вона. "Двадцять хвилин."


І вона пішла, розчиняючись у темряві, як тінь, що рухається.


«У неї є двоюрідний брат, який може наглядати за сторожем. Вона може отримати акваланг на запит», - роздратовано сказала Мішель. "Де вона все це знаходить?"


"Клан Чин, - сказав я з серйозним обличчям, - дуже великий клан".


І наша конкретна гілка клану Чин повернулася менш як за двадцять хвилин. Її супроводжував досить товстий китаєць років дев'ятнадцяти, який важко дихав, ставлячи спорядження.


"Балони повні", - сказала Лі Чин. «Я змогу дістати лише один глибиномір, але ми всі можемо пройти за тими, хто його носить. Це мій двоюрідний брат Хонг Фат».


«Кличте мене Джим», - сказав Хонг Фат. «Слухай, я ніколи не відходив від цього сторожа. Я сам наполовину п'яний тільки тому, що нюхав його дихання з відстані десяти футів. І він спить головою об стіл, що спить, як п'яна дитина, прямо в цю хвилину».


«Нам просто потрібно буде ризикнути на будь-кого в День леді», - сказав я. «Ходімо. Ми одягнемося там, на набережній, за цією купою шлакоблоків».


Ми затягли спорядження на причал, розділили і почали одягатися в гідрокостюми. Вони були нові та пахли гумою. Я надів ласти, потім перевірив свою маску та кисень, як і інші. Х'юго та Вільгельміна увійшли до водонепроникної сумки разом зі смертоносним маленьким дерінджером, який принесла Лі Чин. П'єр продовжував зручно влаштовуватися на внутрішній стороні мого стегна під гідрокостюмом.


"Вау", - сказав Хонг Фат. «Істоти із чорної лагуни знову атакують».


«Послухай, кузен, - сказав Лі Чин, - повертайся в той бар і не зводь очей з цього сторожа, або я заберу твою хонду. Якщо він почне повертатися до Леді День, дай мені кайф.


Хун Фат шанобливо кивнув і покотив у темряву.


"Кайф?" Я сказав.


"Моя сережка", - коротко сказав Лі Чин. «Електронний приймач. Іноді буває зручно».


"Без сумніву", - сухо сказав я. Я перевірив, чи ми всі троє готові, потім жестом запросив Лі Чина і Мішель до краю набережної. Це була ніч яскравого місячного світла, але я не бачив, щоб на нас дивилися.


"Слідкуйте за мною", - сказав я. «V-подібна формація. Залишайтеся на моїй глибині».


Обидві кивнули. Я надів маску на обличчя, увімкнув кисень і спустився у воду. За мить ми троє плавно ковзали на плавцях через зеленувато-чорну глибину гавані до Дня Леді.


Дев'ятий розділ.


Більшість Карибського моря кишить акулами, і район навколо гавані Сан-Хуан не виняток, тому я тримав напоготові рушницю, яку Лі Чин надала. Випадковий погляд через плече заспокоїв мене щодо Мішель. Вона рухалася по воді легко та плавно, що свідчило про багаторічне знайомство з дайвінгом. У всякому разі, вона була рівнішою за Лі Чин, і крізь скло її маски я подумав, що можу вловити посмішку задоволення при цьому. Однак я не часто озирнувся. Гавань була переповнена човнами, і нам доводилося пробиратися між ними, а іноді й під ними, уважно стежачи за ліскою, якорями і навіть випадковою нічною ліскою. І, звісно ж, акули. Вода була зеленувато-чорною і каламутною від ночі, але я помітив, що час від часу летять зграї крихітних рибок з гострими кулями чорних морських їжаків.


на морському дно, а одного разу громіздкий, напрочуд витончений і швидкий відступ кальмара. Я сплив один раз, ненадовго, для визначення напрямку, потім знову пірнув і рушив уздовж дна. Наступного разу я виплив, щоб зачепитися за якір «Дня леді». Через секунду, за кілька дюймів від них, з'явилася голова Мішель, потім Лі Чин. Ми всі вимкнули кисень і зняли маски з облич, а потім пригорнулися купкою і прислухалися.


З Дня леді не було жодного звуку.


Я приклав палець до губ, закликаючи до тиші, потім зобразив, що піднімуся першим, і вони мали чекати, поки я не подам сигнал. Обидва відповідно кивнули. Я зняв ласти, передав їх Лі Чин і почав піднімати якірну мотузку, тримаючи водонепроникну сумку, розгойдуючись, коли човен розгойдувався на хвилях.


На палубі нікого не було. Ліхтар для причалювання постійно світився на кормі, але в каюті було темно. Я переліз через перила, витяг Вільгельміну з водонепроникного мішка і на мить мовчки сів на палубі, прислухаючись.


Тим не менш, ні звуку.


Я перегнувся через перила і жестом запросив Лі Чин та Мішель приєднатися до мене. Лі Чин вийшов першим, швидкий і моторний, як акробат. Мішель йшла за нею повільніше, але з дивовижною впевненістю та легкістю. Коли я опустив кисневий балон і маску на палубу, дві жінки стояли поруч зі мною, капаючи, і їхні пальці працювали з ременями безпеки.


"Залишайся тут", - прошепотіла я Мішель. «Лі Чин і я збираємося привітатись з тим, хто перебуває в каюті».


І, сподіваюся, заснув, подумки додав я.


Мішель люто похитала головою.


«Я йду з…»


Я схопив її обличчя обома руками і пильно глянув на неї.


"Ми вже через це проходили", - прошепотіла я крізь стиснуті зуби. "Я сказав, залишайся тут".


На мить вона зухвало подивилася у відповідь. Потім очі її опустилися, і вона ледь помітно кивнула. Я відпустив її обличчя, кивнув Лі Чин і безшумно поповз палубою. Біля дверей каюти я зупинився і нерухомо сів, прислухаючись.


Нічого. Ні хропіння. Навіть тяжкого дихання.


Лі Чин запитливо підняла брови. Я кивнув головою. Вона притулилася до одного боку дверей, коли я обережно доторкнувся до дверної ручки.


Це виявилося.


Повільно я прочинила двері. У місячному світлі, що проникав через ілюмінатори, я міг бачити два ліжка, шафи для зберігання речей, стіл та лаву.


Ліжка та лава були порожні. Ліжка були акуратно застелені.


Жодних слідів людської присутності не було.


Я знову зробив знак Лі Чину і обережно, безшумно прослизнув через щілину у двері, обертаючись, щоб уникнути будь-кого, хто міг би опинитися за нею.


Ні одного. Ніхто.


Чи Чин позаду мене, я штовхнув двері на камбуз.


Порожньо.


І в каюті чи на камбузі не було місця, де можна було б сховатися. Я постояв на мить, замислившись. Шлюпка означала, що на борту хтось є. Якщо не в каюті чи камбузі, то де? Один люк був щільно задертий.


Те саме мало статися з нами обома одночасно, тому що Лі Чин раптово схопив мене за руку і вказав на ліжка. Потім вона підняла два пальці і запитливо підняла брови.


Вона мала рацію. Це був надто великий човен для двох людей. Я дозволив своїм очам повільно ковзати по кожному сантиметру стіни кабіни.


Вони зупинилися біля панелі в дальньому кінці за камбузом.


Зробивши знак Лі Чину прикрити мене ззаду, я безшумно підійшов до панелі та почав відчувати її краї. Якщо вони приховували хитрий замок чи пружину, то вони добре це приховували. Я обережно притиснув ліпний орнамент навколо панелі, обережно просуваючись вгору з одного боку, зверху та вниз з іншого боку. Я тільки почав працювати з нижнім молдингом, коли почув позаду скрип. Я повернувся і подумки вилаявся.


Я працював не з тією панеллю. Панель, над якою я мав працювати, була біля дверей, через які ми ввійшли до каюти. Ця панель відсунулась.


А за ним стояв високий худорлявий чорний чоловік. На ньому була піжама з квітковим малюнком. Він наставляв дробовик. На мене.


Його губи посміхалися. Його очі не були.


"О, боже", - він м'яко похитав головою. «Ви, хлопці, мовчіть. Я взагалі не знав, що маю відвідувачів».


Я кинув погляд на Лі Чина. Вона стояла надто далеко від дробовика, щоб схопити його, перш ніж він зможе вистрілити в когось із нас, щоб дістатися до нього. А її маленького дерринжера ніде не було видно. Вона побачила, що я дивлюся на неї, і знизала плечима, ніби з жалем.


«Вибач, Картер», - сказала вона. "Я ... ну ... ти знаєш, чорт забирай, правда в тому, що я забула взяти його


із мішка”.


"Чудово", - похмуро сказав я.


"Забули вийняти його із сумки?" - мовив чорний чоловік з удаваним подивом. «Забув вийняти що із сумки? Кота?» Він знову похитав головою. «Ви, хлопці, мене спантеличуєте.


Його ліва рука - та, в якій не було рушниці - опустилася до столу поруч із ним у каюті за трюковою панеллю. Він сунув щось у рот і неквапливо жував, не зводячи з нас очей ні на мить.


"Тепер я чекаю відвідувачів, будучи доброзичливим. І я дуже ціную, що ви трохи розважили мене, оскільки я відчував себе трохи самотнім, звільнивши мого сторожа за те, що він більше відданий вині, ніж Леді Дей. Його ліва рука знову опустилася і знову це було підозріло схоже на шмат шоколаду: «Але, будучи в основному цікавим котом, я напевно зацікавився б, знаючи мету вашого візиту.Я маю на увазі, не могли б ви розповісти про мене, що саме тут відбувається?"


Я глянув на Лі Чина і трохи похитав головою. Ми обоє мовчали.


Чоловік знову похитав головою. Інший шоколад - це безперечно було те, що - з'їдали сильні на вигляд зуби.


"Що ж, мені шкода це чути", - сказав він. «Я щиро вірю. Тому що це означає, що мені доведеться зробити невеликий візит до берега, ти розумієш? Доведеться трохи поговорити із місцевою поліцією».


Я ще нічого не сказав. Він повільно увійшов до каюти, де ми стояли. Він жестом наказав Лі Чину відступити ще далі.


"Другорядні думки?" він запитав. "Я чую якісь інші думки?"


Якби він міг чути мої думки, він не розмовляв би з нами. Він намагався розібратися з Мішель - яка спускалася сходами в каюту на котячих лапах, дерінджер Лі Чина був направлений прямо в потилицю чорної людини.


«Як шкода, – сказав він. "Це дійсно ..."


"Не рухайся!" – різко сказала Мішель. Вона сильно вдарила дулом дерінджера по черепу чоловіка. Він завмер. "Кинь дробовик!"


Він не рушив ні на дюйм. Навіть його очні яблука не ворухнулися. Але його руки не послабили хватки на дробовику.


"Ну, тепер", - повільно сказав він. «Я не вірю, що це зроблю. Я ніби прив'язаний до цієї рушниці, можна сказати. І мій палець міцно тримається на спусковому гачку, можна сказати. Якби куля пройшла мені в голову, цей палець рефлекторно стиснув би спусковий гачок, і двоє твоїх друзів виявились би такими, що прикрашають стіну».


Ми всі завмерли в тиші, картина з рушниць, напруги і серця, що б'ються.


Несподівано, з неймовірною швидкістю для людини такого високого і довготелесого, чоловік упав і розвернувся. Приклад рушниці потрапив Мішель у живіт. Вона сміялася і ахнула. Деррінджер упав, і за півсекунди чорна людина вже тримала його в лівій руці. Але Лі Чин вже був у русі. Її права нога метнулася вперед, і її тіло ковзнуло вперед. Рушниця вилетіла з рук чорношкірого і впала на перебирання. За кілька секунд він опинився в моїх руках, спрямований прямо на нього.


Але Деррінджер, що тепер був у його руці, притиснувся до шиї Мішель, направивши вгору, до її черепа. І він тримав тіло Мішель між собою і мною – і дробовиком та Вільгельміною.


Він посміхнувся.


«Я вірю, що це мексиканське протистояння. Або як щодо афро-американського протистояння у цьому випадку. Чи, якщо не зневажати маленьку леді, китайсько-американське протистояння?»


Він мав рацію. Він міг тримати нас у нерухомості, використовуючи тіло Мішель як щит, поки міг стояти. Але він теж був знерухомлений. Щоб використовувати радіо "корабель-берег", йому довелося б звільнити Мішель, чого він не зміг би зробити, не повідомивши про нього.


Я не збирався ризикувати, що Мішель відірве череп.


І я не міг ризикнути викликати поліцію Сан-Хуана.


І вже точно не передбачалося, що я розстрілюватиму ні в чому не винних американських власників яхт.


Я прийняв рішення.


"Давай поговоримо", - похмуро сказав я.


«Відмінно, чувак, – сказав він. Деррінджер не зрушив ні на дюйм.


"Я так розумію, ви Хантер, власник цієї яхти", - сказав я.


"Це я", - сказав він. Роберт Ф. Хантер. З Robert F. Hunter Enterprises. Але мої друзі називають мене Світсом. Тому що я трохи звик до солодкого».


"Добре, Хантере", - сказав я повільно і неквапливо. «Я збираюся погодитися з вами, тому що нам потрібна ваша співпраця. Мене звуть Нік Картер, і я працюю в агентстві уряду Сполучених Штатів».


Зіркі очі трохи блиснули.


"Тепер ти не став би мене підставляти, чи не так?" - Протягнув Хантер. «Бо я не думаю, що містер Хоук оцінив би, щоб хтось видавав себе за людину номер один». "Тепер ти не будеш


На цей раз мої очі блиснули.


«Розкажи мені про Яструб». - Запитав я.


«Ну, розумієш, приятелю, я маю невеликий бізнес з імпорту-експорту. Поряд із невеликим бізнесом із нерухомістю, невеликим бізнесом з реклами та парою інших бізнесів. Вони непогано справляються. , Я думаю, ви могли б сказати, що я ніби мільйонер, що, на мій погляд, досить круто. Але я не забув, що це були старі добрі США А. з усіма його недоліками. дала мені можливість спекти свій хліб. Тому, коли старий містер Хоук зв'язався зі мною кілька років тому і попросив мене скористатися послугами мого експортно-імпортного офісу в Гані, щоб надати йому і AX кілька послуг, я зовсім не заперечував. Я навіть не заперечував, коли містера Ніка Картера, агента Хоука, який спочатку сказав мені, що збираються розпочати роботу, відкликали у зв'язку з надзвичайною ситуацією десь у Південно-Східній Азії, і туди послали людину другого рівня”.


Я згадав про роботу. Гана була важливою. Південно-Східна Азія була важливішою. Я ніколи не був у Гані. Макдональд, N5, був відправлений замість мене.


«Добре, – сказав я. “Ви знаєте, хто я. А тепер дозвольте мені сказати вам, що мені потрібне».


Раптом заговорила Мішель, яка стояла з заскленілими очима і паралізована жахом, а також хваткою Хантера.


«Будь ласка, будь ласка… пістолет…»


Хантер глянув на неї і трохи зняв дерінджер з її голови.


"Перш ніж ти скажеш мені, що тобі потрібно, - сказав він мені, - як щодо того, щоб дати мені поглянути на невелику ідентифікацію".


Я мовчки зняв гідрокостюм і показав йому татуювання на внутрішній стороні руки. Він уважно глянув на неї. Потім розплився у широкій посмішці. Деррінджер недбало кинули на ліжко. Мішель упала на підлогу, і я почув глибокий подих полегшення.


«Кіллмайстер, – бурхливо сказав Мисливець, – це справжнє задоволення. Мисливець за солодощами та День леді у твоєму розпорядженні».


"Дякую", - коротко сказав я. «Познайомтеся з моїми товаришами Лі Чином, фахівцем з усунення несправностей клану Чин, які мають всесвітні інтереси, і Мішель Дюрош, дочкою французького вченого Фернана Дюроша».


"Це дуже приємно, пані", - сказав Хантер, кланяючись кожному, потім заліз у кишеню піжами і виліз із нього з маленькою коробкою, яку він з урочистістю простягнув. «Спробуйте шоколад. Зі смаком апельсина. Зроблено на моє замовлення в Перуджі, Італія».


Мішель мовчки похитала головою. Чи Чин витягла шоколадку з коробки і сунула в рот.


«Гей, – сказала вона. "Не погано."


"Дозвольте запропонувати вам, хлопці, трохи освіжитися", - сказав Хантер, йдучи до камбуза. «У мене тут повний фонтанчик із содовою. Як щодо хорошого морозива з содовою чи морозива з гарячою помадкою?»


Ми з Мішель похитали головами.


«Я вип'ю газовану воду», - сказав Лі Чин. "Маліно, якщо вона в тебе є, Хантер".


«Кличте мене Цукеркою», - сказав він. «Підходить одне свіже малинове газування».


Світс порався біля фонтану з газуванням. Я глянув на Мішель. Вона виглядала враженою, але поступово фарба повернулася до її обличчя. Чи Чин, як я і очікував, не ворухнулася.


«Привіт, чувак, - сказав Світс, - тобі не потрібно давати мені більше інформації, ніж ти хочеш, але я, ймовірно, міг би надати трохи більше допомоги, якби був трохи обізнанішим у плані даних, тобто. "


Я вже ухвалив рішення про це. Моя інтуїція - а якщо агент не може часто приймати поспішні рішення на основі своєї інтуїції, він мертвий агент - підказувала мені, що Хантер мав рацію.


"Вважайте себе членом команди", - сказав я. «А оскільки ми не маємо часу марнувати, ось історія».


Я дав йому це, опустивши деталі, які він не повинен був знати, в той час як Лі Чин задоволено потягувала газировку, а Світс сам копався в банановому розкладі.


"Так ось і все", - закінчила я. «Нам потрібний ваш човен для швидкої подорожі на Мартініку».


"Ви отримали це", швидко сказав Світс, злизуючи шоколадний сироп із одного пальця. "Коли ми їдемо?"


«Тепер, – сказав я. «Скільки людей у команді потрібно для «Дня леді»?


"Ммм, - сказав Світс, - хто-небудь із вас коли-небудь працював у команді?"


"Я впораюся", - сказав я.


"Я трохи погралася в яхт-клубі Гонконгу", - недбало сказала Лі Чин, ймовірно, маючи на увазі, що вона була капітаном переможця регати.


"Я виросла, проводячи літо на човні мого батька на озері Люцерн", - відразу сказала Мішель.


"Що ж, Карибське море - це не зовсім озеро Люцерн, - сказав Світс, - але я думаю, що ми четверо впораємося з цим нормально".


"Карти?" - Запитала Лі Чин, допиваючи газировку.


"В іншій каюті", - сказав Світс. "В іншій каюті", - сказав Світс. Він поліз у ящик. "Хтось після содової м'яти?"


Я похитав головою.


«Лі Чин, намалюйте курс на північну сторону острова, десь на узбережжі за Сен-П'єром», - сказав я. Потім до Світса: "Наскільки тихий у тебе двигун?"


Він усміхнувся і підвівся.


«Остинь, чувак, – сказав він. «Навіть риба не дізнається, що ми йдемо. Підемо з цієї гавані, перш ніж ви встигнете сказати «бу». А тепер дозвольте мені принести вам кілька комбенізонів. Ці гідрокостюми не надто хороші для води».


Менш ніж за півгодини ми вийшли з гавані Сан-Хуана і попрямували на південь, тепер уже під вітрилами та з вимкненим двигуном, до Мартініки.


У бік вулкана.


Десята глава


Від гавані Сан-Хуан до Мартініки приблизно 400 морських миль. На ранок ми залишили позаду понад сорок миль, обійшовши західне узбережжя Пуерто-Ріко і вийшовши у відкрите Карибське море. За підрахунками Лі Чин, знадобиться ще двадцять чотири години, перш ніж ми покинемо якір десь на північ від Сен-П'єра. Це означало, що ми матимемо лише два дні, щоб не допустити, щоб ОАС знищила нафтопереробний завод на Кюрасао. Це буде складно. Я витратив більшу частину свого часу, переглядаючи кожну деталь наявної інформації у своїй голові та розробляючи докладний план.


Решту часу ми з Мішель ділили у дальній каюті. Там було два ліжка, але нам потрібне було лише одне. Ми знайшли це гарне застосування. Коли справа доходить до таких речей, я сам маю досить багату уяву, але Мішель показала те, що я повинен визнати, був творчим генієм. До того часу, коли минули перші вісімнадцять годин на борту, я був майже так само знайомий із кожним вигином тіла Мішель і більше захоплювався ним, ніж із роботою Вільгельміни. Лише ближче до вечора мені вдалося вивільнитись із її все ще бажаних рук, прийняти душ і одягла комбінезон, який нам позичив Світс.


"Куди ти йдеш?" - спитала Мішель, хвалько ворушачись у ліжку.


"На палубу", - сказав я. «Я хочу поговорити зі Світсом та Лі Чин. І я хочу, щоб ти також був там».


"Не хвилюйся. Я б не подумала про те, щоб випускати тебе з поля зору зараз», - сказала Мішель, негайно вилазячи з ліжка і тягнувшись за парою комбінезону та футболкою, які при надяганні змушували її виглядати навіть менш одягненою, ніж коли вона була без одягу.


Я посміхнувся у відповідь і почав підніматися сходами на палубу.


"Хай!" Я чув. Потім стукаючі звуки, кректання і знову «Хай!»


На кормі, під гротом, Лі Чин і Світс займалися чимось на зразок імпровізованого морського додзе. Світс був роздягнений до пояса, його чорна шкіра блищала від поту в яскравому сонячному світлі Карибського моря. На Лі Чин був костюм, який її господар, можливо, не схвалив: бікіні було настільки вузьким, що здавалося, ніби воно виготовлене з мотузки. Але що було цікаво, то це те, що майстерність Лі Чина в кунг-фу протиставлена, очевидно, рівному майстерності Світса в караті. Карате незграбне, різке, з використанням зосереджених сплесків сили. Кунг-фу є лінійним, щоб супротивник не міг дізнатися, звідки ви. Я з захопленням спостерігав, як Лі Чин і Світс билися, маневрували і перевершували один одного до повної зупинки. З цих двох я дав Лі Чину невелику перевагу. Але лише незначне. Я вирішив, що Sweets Hunter буде найціннішим членом команди як на суші, так і на морі.


"Привіт, Картер", - сказав Лі Чин після того, як вона та Світс урочисто вклонилися один одному. "Подихати повітрям?"


«Заради ефіру та конференції», - сказав я. «І це включає тебе. Солодощі».


"Звичайно, приятель", - сказав Світс, витираючи груди великим рушником. "Просто дозволь мені перевірити автопілот".


Через кілька хвилин ми всі зібралися на кришці люка, схилившись над картою Мартініки, яку Лі Чин знайшла у добре обладнаній скрині з картами. Я вказав на прибережне містечко Сен-П'єр.


"Тепер це просто сонне рибальське село", - сказав я їм трьом. «Мало заселено. Нічого не відбувається. Але за ним, за кілька миль від нас, знаходиться наш вулкан, Мон-Пеле».


«Надто близько для комфорту, якби він був активним», - зауважив Світс; розгортаючи шоколадну карамель.


Я кивнув головою.


Приблизно межі століть він був активний. На той час Сен-П'єр був не просто сонним селом. Це було найбільше місто на острові. І одне з найжвавіших та найсучасніших міст Карибського басейну. Фактично вони назвали його Парижем Вест-Індії. Потім вибухнув Мон-Пеле. Сен-П'єр був повністю зруйнований. Було знищено понад сорок тисяч чоловік - все населення міста, крім одного засудженого, що перебуває у підземній в'язниці. Навіть сьогодні можна побачити руїни будівель, залиті лавою.


"Але тепер він затих, чи не так?" - сказала Мішель.


"Ймовірно, затих, можливо, тільки бездіяльний", - відповів я. "Спит. Може знову вибухнути, враховуючи обставини".


З вулканами мало що. Справа в тому, що якщо ви збираєтеся виробляти та зберігати вибухонебезпечні пристрої, кратер Мон-Пеле, який величезний, був би гарним місцем для цього. Тому що будь-хто, хто думає напасти на вас, вагатиметься через страх викликати вулкан».


"І якби ці вибухові пристрої були завантажені на човни, маленьке сонне рибальське село, таке як Сен-П'єр, було б хорошим, ненав'язливим місцем для цього", - зауважив Лі Чин.


"Добре", - погодився я. "Отже, ми шукатимемо ознаки незвичайної активності як усередині вулкана, так і навколо нього, а також на Сен-П'єрі. Після того, як ми знайдемо місце, щоб кинути якір, де нас не помітять, ми поділіться на команди по дві людини". Ми з Мішель представимо себе туристами і оглянемо Мон-Пеле. Чи Чин, ви і Світс можете прикинутися тубільцями.


"Не дуже добре", - сказала Лі Чин. «Я досить вільно розмовляю французькою, але мій акцент - Південно-Східна Азія. Краще дотримуватися іспанської мови і сказати, що я емігрант з Куби. Там багато китайців».


"І багато негрів", - зауважив Світс, розгортаючи ще одну карамель. «Ми могли б приїхати на Мартініку як робітники на плантаціях. У мене десь є чудове маленьке мачете».


"Добре", - сказав я. "Тоді ви двоє зайдіть на Сен-П'єр".


Що нам робити, якщо ми щось знайдемо? - Запитала Мішель.


«У столиці є ресторан. Форт де Франс, який називається La Reine de la Caribe. Ми зустрінемося там і об'єднаємо сили для дій наприкінці дня».


Світс виглядав трохи стривоженим.


"Що за ресторан, чувак?" він запитав. «Я трохи розбірливий у своїй їжі».


«На Мартініці найкраща їжа на Карибах, – сказала Мішель. "Чого ще можна очікувати від французького острова?"


"Гарні десерти?" вимагав Цукерки.


«Найкраще», - відповіла Мішель із явним відтінком шовінізму.


"Я не знаю про це", - сказала Лі Чин, встаючи і приймаючи неможливі пози. «Зважаючи на те, що я чула про французьку кухню, ви знову зголоднієте через півгодини після того, як закінчили їсти».


Мішель кинула на неї гострий погляд, почала щось говорити, потім, мабуть усвідомивши іронію зауваження Лі Чин, стиснула губи і відвернулася.


«Послухайте, - різко сказав я, - ви двоє працюватимете разом у цій команді, тому ви співпрацюватимете і не вороже ставитеся один до одного, подобається вам це чи ні. Я не збираюся говорити це знов. А тепер давайте поїмо, а потім трохи поспимо. Я візьму першу варту».


«А я, - сказала Мішель, обережно не дивлячись на Лі Чина, - готуватиму. На благо всіх нас».


Їжа Мішель була гарною. Краще, ніж гарною. Навіть Лі Чин погодився із цим. Але я не думаю, що хтось із нас спав краще, ніж неспокійно, коли ми були поза чергуванням. Коли розвиднілося, ми всі четверо стояли біля перил, дивлячись на скелястий, гористий, але пишно-зелений профіль Мартініка, окреслений на тлі східного неба. Біля північного краю острова гора Мон-Пеле круто і зловісно здіймалася до широкого тупого краю свого кратера.


«Неприємний вигляд мурашника, чи не так, – зауважив Світс, передавши колесо штурвалу Лі Чин.


"Не так страшно, як те, що може бути всередині", - відповів я. "У вас є вогнева міць, яку ви можете нести?"


Солодкий посміхнувся. Він витяг з кишені сорочки обгорнуту фольгою вишеньку в шоколаді, розгорнув її і сунув у рот цілком.


"Хочете поглянути на арсенал?" спитав він.


Через півгодини ми вийшли на палубу, якраз у той момент, коли Лі Чин кинула якір у ізольованій бухті, прихованої від моря косою та оточеною густою рослинністю джунглів, яка приховувала б День леді від наземних доріг. Зі вражаючої скриньки зі зброєю Світс вибрав 50-міліметровий Walther, гострий, як бритва, гравітаційний ніж, який він тримав за поясом у попереку, і п'ятнадцять потужних міні-гранат, замаскованих під намисто, які він носив ланцюг на шиї. З його рваними штанами, сорочкою, що розвівається, і пошарпаним солом'яним капелюхом, а також зі зношеним, але гострим мачете, який він носив на шкіряних ремінцях, ніхто не прийняв би його ні за що, крім робітника цукрової плантації. У повсякденних, але дорогих спортивних сорочках і штанах, які він обставив для Мішель та мене, ми були б прийняті за заможних туристів. Лі Чин у комбінезоні, зношеній футболці, солом'яному капелюсі, з кошиком для сніданку і досить скромним виглядом виглядала слухняною дружиною, яка несла обід свого працюючого чоловіка.


Світс придумав і ще дещо: двотактний міні-байк Honda, якого ледь вистачило б на двох. У тиші кожен з нас думав про свої думки, ми перекинули її через борт у човен. Досі у тиші, чуючи хрипкий вереск птахів джунглів навколо нас та відчуваючи початок ранкового сонця.


Щоб розігрітися до обпікаючого удару опівдні, ми гребли до берега. Джунглі росли перед нами, як непрохідна стіна, але після того, як ми надійно прив'язали човен до плантаційного дерева і підняли Хонду на берег, Світс оголив свій мачете і взявся за роботу. Ми повільно йшли за ним, поки він розчищав дорогу. Через майже півгодини ми стояли на краю галявини. Через поле, за кілька тисяч ярдів від нас, гладко вимощена дорога вилася до Сен-П'єра на півдні, а на північному сході стояв Мон-Пеле.


"Дивися", - сказала Мішель. «Бачите ці яри шириною сотні футів, що йдуть від кратера вулкана на південь, де нічого не росте? Це були стежки лави, що ведуть до Сен-П'єра».


Це було чудове видовище. І вигляд, який він викликав в уяві, був ще більш жахливим - тисячі тонн каменю віднесло в небо, розпечені річки лави з'їли все на своєму шляху, раптова злива вулканічного попелу перетворила людей і тварин на скам'янілість, поки вони стояли. Але мені було ніколи грати туриста по-справжньому.


"Прибережи огляд визначних пам'яток на потім", - сказав я. Тут ми й розділилися. Ми з Мішель поїдемо на «Хонді», щоб оглянути кратер вулкана та підходи до нього. Сладс, вам і Лі Чин доведеться прогулятися Сен-П'єр. Але це невеликий острів, і тобі залишилося не більше пари миль”.


"Чудово", - легко сказав Світс. «Я все одно міг би використати цю вправу».


«Я завжди можу нести його, якщо він втомиться, – сказав Лі Чин.


Світс усміхнувся, поправляючи свій «Вальтер» та гравітаційний ніж.


Я зробив знак Мішель, схопив Хонду за кермо і почав гнати по полю.


«Побачення сьогодні о сьомій, Рейн-де-ла-Каріб, неподалік головної площі Фор-де-Франс», - крикнув я через плече.


Світс і Лі Чин кивнули, помахали та рушили у протилежному напрямку. Через кілька хвилин Мішель сиділа за мною на «Хонді», і ми повільно їхали на підході до кратера Мон-Пеле.


Одинадцятий розділ


За сім годин ми дізналися два факти. Це були сім годин їзди по пильних грунтових дорогах під яскравим сонячним світлом, піт просочував наші тіла, пилюка забивала роти, сонце сліпило очі. Сім годин суперечок із поліцією, свідомо неправдиві вказівки польових робітників, похмурі відмови від інформації від міської влади. Сім годин ходьби по чагарниках і вулканічних полях, а потім лежачи на животі в тих же кам'яних полях, намагаючись побачити, що відбувається за кілька сотень ярдів від нас.


Все це того варте.


Як ми довідалися, кратер вулкана був закритий для публічного доступу. Дві офіційно означені стежки від бази до кратера, рекомендовані туристам для приємного двогодинного походу, були захищені високими дерев'яними перешкодами. Кожен бар'єр мав ворота, за якими стояв охоронець в уніформі, який ввічливо, але рішуче відмовляв у доступі, кажучи, що шляхи до кратера «закриті на ремонтні роботи».


Два інші шляхи до кратера теж були закриті для публіки. І це були стежки. Це були дороги з гарним покриттям, які явно вийшли з ладу за останні півроку або близько того. Вони знаходилися на східній стороні вулкана і були добре приховані від громадських доріг навколо основи вулкана, з'єднаних з цими дорогами ґрунтовими дорогами, кожна з яких була зачинена важкими дерев'яними воротами - знову ж таки, з охороною у формі.


Якщо ви пройдете довгий шлях пішки, навпомацки пробираючись крізь зарості джунглів навколо основи вулкана, потім через кущі та вулканічні породи, ви зможете побачити, що рухалося цими дорогами до кратера.


Вантажні автомобілі. Принаймні один раз на п'ятнадцять хвилин. Тяжкі тентовані вантажівки з підйомними воротами. Порожні. Вони йшли з півдня, з атлантичного боку острова, і швидко наближалися. Вони вийшли із кратера, повертаючись на південь, важкі, повільні, низькі.


У задній частині кожної вантажівки можна було побачити двох охоронців. Вони були одягнені в повну бойову форму, і вони мали автоматичну зброю.


"Можу я вам це пояснити?" Я запитав Світса і Лі Чина, розповівши їм всю історію того вечора.


"Не треба пояснювати це цьому чуваку", - сказав Світс. «Літери – ОАС, висота в милю. І у воєнізованій операції завширшки в милю. І так само очевидно».


«Це одна з причин, через яку вони зробили Мартініку своєю операційною базою», - сказав Лі Чин. "У них тут є друзі з французької адміністрації, які готові заплющувати очі на все це".


"До того ж, - додала Мішель, - це, безумовно, ідеальне місце для атаки на нафтопереробний завод у Кюрасао".


Я відповідно кивнув і зробив ще ковток свого напою.


Ми сиділи за столиком у ресторані Reine de la Caribe та пили у високих морозних склянках місцевий ромовий пунш. Це було добре, і я сподівався, що лангуст - карибська версія лобстера, яку ми замовили на потім, буде не гіршою. І ситно. Я відчував, що нам знадобиться багато запасів енергії в наступні двадцять чотири години. Світс і Лі Чин, яким вдалося підібрати на ринку респектабельніший одяг, виглядали такими ж стомленими, як і Мішель і я.


«Що ж, - сказав Світс, додаючи ще дві ложки цукру до свого пуншу, - у тебе був напружений день, Картер. Але я та мій друг тут, афро-азіатський альянс, як це можна назвати, зуміли відкопати трохи що відбувається у нас самих”.


"Такі як?" - Запитав я.


«Наприклад, Сен-П'єр мертвіший за Східну Пеорію в неділю ввечері в лютому після хуртовини», - сказав Лі Чін. «Риба, риба та ще риба. І рибалки. Риболовля. От і все".


"Тепер ми не маємо нічого проти риби", - сказав Світс. «Насправді, у нас був дуже смачний обід у кисло-солодкому соусі. Але...»


"Він має на увазі солодкий і солодкий", - сказала Лі Чин. «Вперше я їв десерт як основну страву. І ще скумбрію».


«У будь-якому випадку, - продовжував Світс з усмішкою, - ми вирішили, що, як ви й сказали, це був невеликий острів, тому ми сіли в один із цих маршрутів, ці громадські таксі, і влаштували нам невелику екскурсію островом на південь. морський берег."


«Де», - перервав його Лі Чин, змушуючи їх двох сильно нагадувати дію Матта та Джеффа, - «ми знайшли дію. Якщо ви хочете дії, спробуйте Лоррена та Маріго».


"Рибальські села на південному узбережжі", - сказав я.


«Там, де відбувається проклята рибалка», - сказав Світс, збираючи цукор із дна осушеної склянки. "Ніколи у своєму житті я не бачив стільки рибальських човнів, великих і маленьких, які сидять без діла і не ловлять рибу в хорошу рибну погоду. з них навіть немає двигунів”.


"Яхти?" Я запитав.


"Яхти, катери, шлюпи, бригантини, яхти - все, від човна до шхуни", - сказав Лі Чин.


Якийсь час ми всі сиділи мовчки. Підійшов офіціант і поставив кошики з хлібом та булочками. Зовні на головній площі долинали музика та сміх, крики місцевих голосів. Натовп. Це почалося деякий час тому і непомітно наростало, поки ми сиділи за напоями. Я побачив, як Світс кинувся до вікна.


"Що там відбувається?" - ліниво спитав він офіціанта. На мій подив, він говорив не французькою або англійською, а швидкою креольською мовою, рідною для французьких Антильських островів.


"Карнавал, мсьє", - сказав офіціант, широко посміхаючись. Це Марді Гра, останній день свята перед Великим постом. Ми маємо паради, костюми, танці. Тут багато веселощів».


«Звучить весело, – сказав Світс. "Жаль, що ми ..."


"Немає нічого цікавого для мене з моїм батьком, де він знаходиться", - різко втрутилася Мішель. Вона повернулась до мене. "Нік, що ми робитимемо?"


Я зробив ковток свого напою. Шум натовпу ставав дедалі голоснішим, ближче. Я міг чути рідке похитування сталевого барабанного оркестру, ймовірно, привезеного з Трінідада, і ритм місцевої бегінії Мартініке, що запам'ятовується, зіграної на валторнах.


«Базова установка очевидна, – повільно сказав я. «ОАС має свого роду штаб-квартиру в кратері Мон-Пеле. Було б легко вирізати мережу тунелів та камер із вулканічної породи – якби ви не враховували небезпеку повторного вибуху вулкана. І я думаю ОАС готові скористатися навіть таким шансом, уклавши з ними угоду”.


"І ви думаєте, що мого батька тримають там?" - з тривогою спитала Мішель.


Я кивнув головою.


«Я думаю, що хоч би які підводні вибухові пристрої не виробляла ОАС, воно виробляється там. Потім його перевозять вантажівками у два порти для навантаження на човни».


"Маленькі човни?" - сказав Світс із легкою недовірою. Крихітні човни? Звичайні рибальські човни?


"От чого я ще не розумію", - зізнався я. Я виявив, що треба говорити голосніше, щоб мене чули крізь вуличні звуки карнавалу. Парад, мабуть, зараз зовсім поруч із рестораном. Як можна запустити підводний пристрій з підводним двигуном з невеликого човна? І якщо воно не приводиться в рух, як може навіть безневинно виглядаючий рибальський човен потрапити всередину встановленого в морі кордону безпеки, який до цього часу буде встановлений навколо Кюрасао. нафтопереробний завод? Але ми знаємо, що ОАС щось завантажує на ці човни, і ми маємо припустити, що це вибухові пристрої. Що підводить нас до нашої проблеми».


Прямо за вікном пролунав хрипкий ріжок. Я мигцем побачив посміхаючі, кричущі, співаючі обличчя, що проходять повз, що тримають якийсь прапор.


«Проблема, - продовжив я, - у тому, що якщо ми вдаримо по рибальських човнах і зможемо вивести з ладу вибухові пристрої, штаб усередині вулкана буде вчасно попереджений про евакуацію. Навіть якщо не вся техніка, принаймні, персонал потрібно було збудувати його знову в інший час та в іншому місці. І це включає отця Мішель, який є ключем до всієї операції”.


Шум зовні перейшов у рев. Вулиці по той бік вікна були забиті. Я побачив спалах кольору, а потім ще один. Величезні маски з пап'є-маше з птахами, рибками, дивними істотами з карибських легенд, карикатури на людей, все яскраво барвисто і з перебільшеними характеристиками, марширували повз, розгойдуючись з боку на бік. Деякі фігури були в натуральну величину, а люди всередині них були повністю приховані від очей. А коли вони не йшли маршем, вони танцювали під вкрадливий ритм бігинки.


"З іншого боку, - продовжив я, перегнувшись через стіл, щоб мене було чути для інших, - якщо ми спочатку вдаримо по вулкану, штаб зможе передати човнам наказ відплисти". гавані, ці рибальські човни будуть втрачені серед десятків тисяч інших у Карибському басейні. Із вибуховими пристроями вже на борту”.


"І я б дав досить гарне припущення, - сказав Лі Чин, - що так близько до зворотного відліку атаки на Кюрасао, вони, ймовірно, вже озброєні".


«Ми маємо припустити, що це так, - погодився я. «Отже нам залишається зробити лише одне. Це не великий шанс, але це єдиний наш шанс».


Зовні пролунала ще гучніша музика. Одне з шибок вхідних дверей розбилося. Я почув, як офіціант роздратовано вилаявся і кинувся до вхідних дверей. Він відчинив її і почав заперечувати учасникам параду. З вулиці пролунав сміх та крики.


«Якщо я копаю тебе правильно, приятелю, – повільно сказав Світс, – нам доведеться атакувати човни та вулкан одночасно».


"Неможливо!" - прошипіла Мішель.


«Неймовірно, – сухо сказав я, – але не неможливо. І, як я щойно сказав, наш єдиний шанс. Світс і Лі Чин керуватимуть човнами. Мішель, ми з тобою здійснимо невеликий візит у Мон-Пеле».


Біля дверей раптово спалахнув колір. Один із парадерів, усе його тіло було вкрите яскраво-зелено-червоним костюмом риби, відштовхнув офіціанта і тепер стояв у дверях. Він махав рукою, покритою плавцем, своїм друзям на вулиці, кликаючи їх, незважаючи на протести обуреного офіціанта.


«Привіт, друже, - сказав Світс. «Я маю ще одну невелику ідею. Чому б ..."


"Дивіться!" - сказав Лі Чин. "Вони йдуть! Вау! Яка шалена сцена!»


Парадери раптово накрили офіціанта, як приливна хвиля, із зеленими та червоними рибами в їхніх головах. Були гігантські папуги, акули з вишкіреними ротами і сяючими зубами, гігантська вугільно-чорна гротескна постать получоловіка-напівптиці з легенди Карибського вуду, яскраво-рожева свиня з величезною мордою і, здавалося, десятки блискучі риби. Тепер вони шалено танцювали рестораном, кричали, розгойдувалися з боку в бік. Там, де раніше в кімнаті було тихо та спокійно, тепер панував хаос людей, рухів та хрипкий шум.


«Ти дещо знаєш. Картер, - сказав Лі Чин, коли танцюристи підійшли до нашого столика, - це може бути дуже весело. І, можливо, це все. Але з якоїсь причини це мені не подобається. "


Я теж. І я не міг сказати чому, як і Лі Чин. Саме це шосте почуття попереджає будь-якого хорошого агента про небезпеку там, де ніщо інше не може. Я хотів негайно вивести нас чотирьох із цієї кімнати подалі від натовпу. Але це було неможливо. Фігури з пап'є-маше оточували тепер наш стіл, шалено танцюючи довкола нас під музику з вулиць.


"Дансез!" вони почали плакати. "Дансез!"


Раптом руки простяглися, і Лі Чин і Мішель піднялися на ноги, коли голоси спонукали їх приєднатися до танцю. Я бачив, як Лі Чин почала скручувати руку і регулювати свою вагу в інстинктивній реакції кунг-фу, потім, як блискавка, рука Світс вилетіла, щоб утримати її.


"Охолодити їх!" - скомандував він. «Ці люди ніжні, ввічливі та доброзичливі за своєю природою, але ображає їхню гостинність – включаючи запрошення на танець – і можуть стати потворними!»


Мішель, все ще опираючись рукам, що потяглися до неї, потягла її і злякано глянула на мене.


«Цукерки – це правильно». Я сказав. «Їх набагато більше, ніж нас, і останнє, чого ми хочемо, – це бійка, до якої залучено поліцію».


За мить дві жінки піднялися на ноги і побігли підтюпцем.


«Чи дотримуйтесь Чин», - кинув я Світсу. «Не випускайте її із поля зору. Я візьму Мішель».


Ми обидва скочили на ноги і втиснулися в натовп, який швидко забирав двох жінок від столу. Я прослизнув між двома рибами з фольги і відштовхнув ліктем чорно-біло-червоного півня, дико ляскаючи крилами в такт музиці, щоб він підійшов до Мішель. Рожева свиня кружляла її запаморочливими колами, її величезна морда торкалася її обличчя.


"Бувез!" - Раптом закричав голос. Напій! І крик пролунав по всій кімнаті. "Бувез! Бувез!"


Рішуче намагаючись триматися поруч із Мішель, я побачив, як на стійку жбурляють гроші та хапають пляшки. Їх підкидали в повітрі через кімнату, витягали пробки та переходили з рук до рук.


"Бувез!" - крикнув мені у вухо голос, наполовину оглушивши мене. "Voici! Buvez!"


Перш ніж я усвідомив це, мені в руку засунули пляшку і притиснули до рота. Щоб покінчити з цим, я піднесла його до губ і швидко зробила ковток. Це був чистий новий ром із очеретяних полів, жирний і солодкий, і він обпікав мені горло, як сірчана кислота. Придушивши бажання заткнути рота, мені вдалося посміхнутися і передати пляшку її власнику, сріблясто-сірій чайці з довгим загостреним гачком замість дзьоба. Він повернув його мені до рук. Я підніс його до рота, вдав, що роблю ще один ковток, і передав його нетерплячим рукам зубастої акули.


Потім я озирнувся на Мішель, і вона пішла.


Я люто проштовхувався в натовп, використовуючи свої плечі та лікті, прокладаючи шлях через кошмарну безліч фігур тварин, птахів та риб.


"Мішель!" Я подзвонив. «Мішель! Відповідай мені!"


"Ось!" Я почув її слабкий голос. "Тут!"


Раптом я побачив її. Вона стояла біля дверей, цього разу в обіймах гігантського півня. І тяг її за двері. Потім раптом я відчув, що мене штовхають до дверей. Весь напрямок натовпу змінився. Так само, як вони увірвалися в ресторан, як приливна хвиля, тепер вони знову йдуть геть. Я дозволив собі нести себе серед тіл, що штовхаються, відчуваючи густий запах поту, мої вуха заглушені хрипкими криками, криками сміху і ревом мідних рогів. Попереду я міг бачити довге чорне волосся Мішель, коли її гойдав з боку в бік її партнер, чи тварина, чи птах, чи риба.


"Бувез!" - крикнули мені у вухо голос. "Бувез!"


На цей раз я відсунув пляшку вбік. Тепер ми були на вулиці, і я не міг ризикувати втратити з уваги Мішель навіть на мить. Солодощі та Лі Чина ніде не було видно.


Раптовий залп вибухів рознісся музикою. Я напружився. Потім небо осяяло спалахами і смугами світла. Червоний, білий, зелений, синій – фонтани світла, водоспади кольору. Феєрверк. За великим рахунком. Вони на мить засліпили мене. Потім мій зір прояснився, і в усьому моєму тілі задзвенів тривожний дзвін.


Натовп розділився. Більшість йшла прямо, але відгалуження перетворило кут на провулок. І Мішель була серед цього відгалуження.


Я пробирався крізь натовп, як бик високою травою. Коли я завернув за ріг, я опинився на вузькій вулиці, яка була трохи кращою за провулка. Мішель була в центрі групи в кінці, і поки я дивився, проклинаючи, я побачив, як її забирають за інший кут. Я протискивалася ліктями і плечима крізь натовп гуляк, багато хто з яких пив з пляшок? розбиваючи пляшки на бруківку. У міру того, як я йшов, вулиця ставала все темнішою і вже поки, нарешті, єдиним джерелом світла не стали нищівні вибухи світла високо в небі. Вони відкидали моторошні тіні на стіни будівель, на ковані ґрати вікон. Я дійшов до рогу і повернув, але опинився на ще одній темній вулиці, схожій на провулок.


У шоці я зрозумів, що там пусто.


Мішель не було видно.


Потім він раптом більше не був порожнім. Був потік тіл, дивних масок, і я був оточений навколо риб'ячих голів із фольги.


Момент абсолютної тиші раптово закінчився вибухом колеса іскор у небі над головою.


В руках постатей я міг бачити тьмяний блиск лез мачете, загострених до леза бритви.


«А, мсьє, - сказав один із персонажів, - схоже, риба спіймала рибалки».


"Рибу, - повільно і наполегливо сказав я, - її можна буде з'їсти на обід, якщо вона не стоятиме осторонь рибалки".


«Риба, - загарчала постать, - зараз випатрає рибалки».


Лезо мачете спалахнуло у його руці, і його рука вдарила вперед. Але він був повільніший за мою руку з Вільгельміною в ній. Тріск кулі луною пролунав по провулку майже відразу після того, як він рушив з місця, і він упав, кров хлинула через отвір у його обгорненій фольгою грудях і сочилася з рота.


Двоє чоловіків позаду нього рушили по обидва боки від мене. Друга куля від Вільгельміни потрапила тому, що ліворуч від мене, у його живіт, і він закричав від болю та жаху, коли моя права нога вдарила ногою по паху іншого, змусивши його миттєво впасти у становище зародка.


Я ледве встиг повернутися, щоб побачити в гротескному світлі римської свічки, що вибухає над головою, яскраве мерехтіння леза мачете, що шипить у повітрі. Я повернувся і ступив убік, і воно нешкідливо брязнуло по бруківці позаду мене. Вільгельміна знову сплюнула, і ще одна фігура риби впала, його череп миттєво перетворився на виверження червоної крові, сірої речовини мозку та білих уламків кісток.


Але мої дії виявили ще дещо. В іншому кінці провулку до мене повільно наближалася інша група фігурок риб. На мене нападали з обох боків, і всі шляхи втечі були заблоковані.


Крім того, я раптово усвідомив, як ще одна римська свічка вибухнула в небі і висвітлила провулок в один бік. Вгору.


Три фігури риб відокремлювалися від натовпу переді мною, обережно наближаючись до мене, розставлені настільки далеко, наскільки дозволяла алея. Озирнувшись через плече, я зрозумів, що три постаті позаду мене роблять те саме. Вони рухалися повільно, в якомусь ритмі, наче виконували якийсь смертоносний ритуальний танець. З натовпу позаду них пролунав гудячий спів. У нього був глибокий тон убивства.


«Туец… Туец… Туец… Туец…»


Вбити… Вбити… Вбити… Вбити…


Я чекав, рухаючись уперед і трохи убік, оцінюючи їхнє просування. Тепер вони були досить близько, так що я міг бачити очі, що сяяли за риб'ячими головами з фольги. Неприродно широко розплющені очі, закочувані, збуджені. Гаряче вбити. Тим не менш, я чекав.


«Туец… Туец… Туец… Туец…»


Танець убивства наближався. Я майже відчував на обличчі смертельний подих. Мачете почали підніматися. Я чекав, приховуючи Вільгельміна, мої м'язи напружилися в готовності.


«Туец… Туец… Туец… Туец…»


В даний час!


Я схопився високо, використовуючи всі свої сили. Мої простягнуті руки схопилися за ковані перила балкона над головою, тоді як мої ноги, стиснуті разом, як дві палиці, розгойдувалися зловісною дугою маятника. Пролунав промокший стукіт, коли мої туфлі врізалися в череп, а потім ще один, коли вони відкинулися назад.


Потім я перебрався через перила на балкон. Лезо мачете брязкало об перила, кинуте надмірно нетерплячими, розчарованими руками, а потім ще одне. Через кілька секунд Хьюго був у мене в руці, я вдарив мене вниз, відірвавши чотири пальці від руки людини, яка намагається піднятися на балкон. Його крик розривав вуха.


Потім я знову стрибнув угору, вхопившись за перила балкона з мене. Спів унизу перетворився на хаос лютих криків, змішаних зі стогонами і криками тих, кого я поранив. Рибні костюми зривали убік, щоб нападники могли залізти на балкони, як я. Але до того часу, як я дістався даху, тільки одному вдалося потрапити на найнижчий балкон. Я перестрибнув через виступ і присів, примружившись, у темну темряву дахів навколо мене.


Потім я ойкнув.


Усі будинки по обидва боки від мене поєднувалися дахами на одному рівні. А на даху найдальшого будинку зібрався натовп костюмованих фігур.


Серед юрби, щільно оточена тілами, була Мішель.


А до натовпу із запаленого петардами неба спускався вертоліт.


Вільгельміна стрибнула мені в руку, і я кинувся вперед, швидко пригнувшись. Я подолав перший парапет, стрибнув на наступний дах і зупинився, щоб вистрілити. Гігантське рожеве порося з величезною мордою розвернулося, притиснуло руки до обличчя і, впавши, закричало, поливаючи горло бризками крові.


"Нік!" Я почув крик Мішель, коли вона побачила мене. Потім: «Назад, Нік! Назад! Вони тебе вб'ють! У них автомат…»


Я влетів у дах якраз вчасно. Жорстокий стукіт пістолета Стіна прорізав ніч, і кулі вибили уламки цегли з труби прямо за моєю спиною. Я підняв голову і вистрілив. Ще одна фігура впала, але стукіт пістолета Стіна продовжувався. Вертоліт був просто над дахом, повільно сідаючи на посадку. Я стиснув зуби і вирішив ризикнути. За хвилину було б надто пізно; Мішель візьмуть на борт гелікоптера.


Мої м'язи напружилися, і я стрибнув уперед.


Я відчайдушно біг зигзагами, долаючи парапети даху, як зірка треку. Перед собою я міг бачити смертоносні спалахи пострілу з пістолета Стіна і вертоліт, що сідав на дах, його двері відчинялися зсередини.


Потім мій череп вибухнув, як сам Мон-Пеле, мій мозок спалахнув, і я відчув, що кидаюся вперед.


Чорнота.


Тиша.


Нічого.


Дванадцятий розділ.


Щось десь гнало мене ідеєю. Це не було ясною ідеєю, але я знав, що це було дуже неприємно. Я намагався уникати цього якнайдовше. Але він продовжував нити. Нарешті мені довелося визнати, що я знав, що це було.


"Очі", - сказав він. Ви повинні розплющити очі.


Я зробив. Я не хотів, але хотів.


Знайомі очі з подвійними віками на знайомому східному обличчі дивилися на мене згори донизу. Вони моргнули, а потім губи зігнулися в іскристій посмішці полегшення. Ще одне обличчя, цього разу чорне і таке ж знайоме, постало перед очима. Теж посміхається.


«Привіт, Картер, - сказала східна фізіономія, - ти завжди лягаєш спати так рано ввечері? Я маю на увазі, ми ще навіть не вечеряли».


Я підняв голову і застогнав. Біль пронизував мій череп, поки я не подумав, що мої очні яблука ось-ось вилиться. Я обережно, невпевнено торкнувся рукою черепа. Він виявив велику пов'язку.


«Я почуваюся», - сказав я насилу, - «як людина, чий скальп був розсічений кулею з пістолета Стіна».


"Ймовірно, тому що ви чоловік, у якого щойно відірвалася голова від кулі з пістолета Стіна", - припустив Лі Чин.


«Гей, приятелю, - м'яко сказав Світс, - хіба ніхто ніколи не казав тобі, що напад на людину, яка стріляє з автоматичної зброї, може призвести до пострілу?»


"Вони затягли Мішель у вертоліт", - сказав я, сідаючи. "Я повинен був спробувати зупинити їх".


"Що ж, це була хороша спроба", - сказала Лі Чин. «Я маю на увазі, я ніколи раніше не бачила, щоб бодай одна людина намагалася атакувати армію. Особливо армію, одягнену як свині, півні та риби. І стріляла з пістолета Стіна. Коли ми зі Світсом побачили, що гелікоптер приземляється, і прилетіли піднявся на цей дах і мигцем побачив, як ти набираєш номер Легкої Бригади, я спочатку не повірила своїм очам».


«Щойно вона повірила своїм очам, - сказав Світс, - вона стала досить швидкою навшпинькою з пов'язкою».


«Це просто шишка, Нік, – сказав Лі Чин. «Все буде в порядку, якщо не брати до уваги головний біль розміром з Велику Китайську стіну».


«Тим часом, – сказав я, – вони схопили Мішель. І вони пішли».


"Незручно", - зітхнув Світс. "Справжній незручний час для цього".


"Гірше", - погодився я. І це було найгірше. По факту…


Десь у глибині душі почали обертатися колеса.


«Ви все ще не думаєте про спробу одночасно атакувати човни та вулкан, чи не так?» - Запитала Лі Чин. «Бо з огляду на всі обставини я хотіла б прожити ще трохи. А якщо…"


Я жестом наказав їй замовкнути. Спершись на лікоть, я поліз у кишеню сорочки за цигарками, витяг зім'яту і закурив. Якийсь час я курив мовчки. І подумав. І що довше я думав, то більше переконувався, що ясно бачу речі для першої мелодії.


Мені не сподобалося, як вони виглядали.


Але в мене була одна перевага. Я був майже певен, що вороги не знали, що я знав.


Я збирався використовувати цю перевагу щосили.


Я знову повернувся до Лі Чина та Світса, одночасно витягаючи Вільгельміну для перезарядки.


«План, – сказав я їм, – змінився. Ми всі потрапимо у вулкан».


Вони кивнули.


«Це їхній штаб», - сказав він. "Мені здається, саме туди вони взяли Мішель".


«Мені здається, що вони теж так думали, – вставив Лі Чин.


"Цілком вірно", - сказав я. «І я, звісно, не хотів би їх розчаровувати. Але як додатковий бонус ми додамо невеликий інгредієнт, якого вони не очікують».


Брові Світса та Лі Чина піднялися одночасно. Я знову накрив Вільгельміну, намагаючись не звертати уваги на запаморочливий біль, і почав говорити. Коли я закінчив, вони обидва часи мовчки дивилися на мене. Потім Світс повільно посміхнувся. Він витяг з кишені шоколадну карамель, розгорнув її і засунув у рот.


"Я думаю", - сказав він. «Це справжня жива драма. І я завжди хотів бути виконавцем».


"Так, але ти завжди хотів закінчити маленькими шматочками?" - Запитала Лі Чин. Потім мені: «Послухай, Картер, я прихильник сміливих дій і драми, але я думаю, що можуть виникнути деякі ускладнення, Якщо ми зрештою вибухнемо весь острів до небес, у нас може виникнути кілька заперечень. І є досить велика ймовірність того, що ми це зробимо. Не кажучи вже про те, що ми злетіли б до небес».


».


«Це, звичайно, гра, – сказав я. «Але у нас залишилося лише кілька годин, і це наш єдиний шанс».


Чи Чин мовчки задумалася.


«Ну що ж, - сказала вона нарешті, - мені завжди було цікаво, як це грати в маджонг з TNT. І мені все одно більше нічого робити сьогодні ввечері. Вважай мене».


«Вірно, – сказав я. «Ходімо. Не можна гаяти час».


Повернувшись на вулицю, пробираючись крізь буйні натовпи веселих карнавалів, ми знайшли громадське таксі, яке їхало з Форт де Франс через Сен-П'єр і далі в Морн-Руж, місто, найближче до вулкана. Щедрими чайовими я переконав водія їхати до Морна Ружу, залишивши тільки нас трьох пасажирів. Ми їхали мовчки, кожен із нас був занурений у свої думки.


У «Морн Руж» ми вийшли. Ми з Лі Чин мовчки потиснули один одному руки Світсу, наші очі зустрілися та зустрілися. Потім ми рушили дорогою до того місця, де був захований День леді. Він пішов іншою дорогою. У бік Мон-Пеле.


Тепер Лі Чина мала лише одну сережку.


У Світса була одягнена інша.


У радіорубці «Дня леді» я зв'язався з Гонсалесом і дав йому свої інструкції, наголосивши на їх терміновості. Потім ми чекали години дві. То були найважчі дві години за всю операцію. Але нам треба було дати Світсу час попрацювати. І мені треба було отримати звістку від Гонсалеса. Коли я це зробив і почув, що він сказав, адреналін ринув на моє тіло. Я вимкнув радіо і повернувся до Лі Чин.


«Нульова година», - сказав я. "Поїхали."


Через півгодини ми вже лежали на животі, пробираючись крізь невисокі чагарники, що оздоблювали підходи до кратера Мон-Пеле. Крім моєї звичайної родини Вільгельміни, Хьюго та П'єра, у мене був ізраїльський MKR Sten. Це одна з найчудовіших автоматичних знарядь, але зроблена через його високу точність, низьку можливість поломки і, що найчудовіше, глушник, який не знижує точність або скорострільність у скільки-небудь помітній мірі. Лі Чин несла його близнюка, обидва з великої збройової скриньки Світса.


"Почекай", - раптом прошепотіла я, вказуючи на Лі Чин.


Менш ніж за сто ярдів від нас на тлі нічного неба виділявся край кратера Мон-Пеле. Я підніс бінокль Світса до очей і переглянув його. Я вже знав з нашої виробничої подорожі того дня, що кільце з електризованого дроту висотою сім футів проходить через весь діаметр кільця. Те, що я зараз шукав, було іншим. Коли я знайшов його, я передав бінокль Лі Чин і показав їй жестом подивитися.


"Прожектори", - сказав я коротко. "Встановлений подвійно, звернені в протилежні сторони, на кожній опорній стійки огорожі."


"Угу, - сказала Лі Чин, прикривши очі біноклем, - і якщо щось стосується паркану, вони продовжуються".


«Вірно, – сказав я. "А тепер давайте дізнаємося трохи більше".


Я намацав чагарник і знайшов важку палицю, потім проповз ще ярдів п'ятдесят, Лі Чин позаду мене. Потім кинув ціпок. Пролунав звук стуку, коли він ударився об дріт, потріскування електрики, коли струм протікав через росу по ньому, і запалилися два прожектори. Лише два.


"Угу", - сказав Лі Чин. «Прожектори не лише висвітлюють, а й визначають джерело на заборі перешкод».


«За цим було, - сказав я, розплющуючи себе, як Лі Чин, - і з'явилася озброєна охорона».


Як за командою, на тлі неба з'явилися два охоронці з гвинтівками. Ми дивилися, опустивши голови, як вони світили ліхтариками вниз по схилу і навколо паркану, а потім, мабуть, вирішивши, що порушення було створене твариною, зникли.


Я повернувся до Лі Чин.


"Як твоя акробатика сьогодні ввечері?"


Вона запитливо подивилася на мене. Я точно сказав їй, що ми збираємось робити. Вона кивнула, не роздумуючи, і ми витратили ще п'ять хвилин, повзаючи вздовж паркану, щоб уникнути ділянки, за якою тепер могли спостерігати охоронці, перш ніж ми повернулися і поповзли прямо до нього. Коли ми були за кілька футів від мене, я обернувся і кивнув їй. Ми встали швидко та одночасно.


"Hoop-la!" - різко прошепотів я.


Її права нога була в моїх зімкнутих руках, її тіло вислизнуло з них, і вона перекинулася в повітрі і перелітала через паркан, як швидка, майже невидима тінь. Так само швидко вона котилася землею зсередини, як і я на животі з іншого боку. Усе це зайняло трохи більше трьох секунд. На четвертому я вже намацував поруч інший палицю. Знайшовши його, я глянув на годинник і почекав тридцять секунд, про які ми домовилися. Потім кинув.


Увімкнулися прожектори.


Я підняв Стен собі на плече, переключив на одинарну дію і двічі натиснув на курок.


По склу почулися дві слабкі тріщини, потім тріск і знову темрява.


Коли з'явилися силуети охоронців, вони зупинилися, посвітивши ліхтариками на прожектори, які так незрозуміло спалахнули, а потім погасли.


Я знову натиснув на спусковий гачок Стіна.


Лівий охоронець упав від пострілу в голову. І оскільки я використав одиночний, а не безперервний вогонь, він упав уперед, на паркан. Майже – через відсутність звуку з моєї зброї – ніби він раптово нахилився, щоб оглянути його. Але охоронець праворуч знав краще, і його гвинтівка вже піднімалася до його плеча, повертаючись, щоб визначити джерело кулі, коли з темряви долинув різкий шепіт Лі Чина.


"Стривай!" - кинула вона французькою. "Не рухайся! Я позаду тебе, а перед тобою чоловік. У нас обох є автоматична зброя. Якщо хочеш жити, роби, що я говорю».


Навіть у тьмяному світлі я бачив жах на обличчі чоловіка. Він опустив гвинтівку і чекав, явно тремтячи.


«Поклич людину в блоці управління, - сказав Лі Чин. «Скажіть йому, що ваш напарник упав на огорожу. Скажіть йому вимкнути струм. І звучіть переконливо засмученим!»


Чоловік негайно підкорився.


"Арман!" - Закричав він, повертаючись і кричачи в кратер. «Заради бога, відключіть струм на паркані! Марсель упав!»


Його жахливий тон був переконливим навіть для мене, мабуть, тому, що він був щиро наляканий. Через кілька секунд слабкий гул, що виходив від електрифікованого дроту, припинився. Ніч була тихою, якщо не брати до уваги тріскання комах, а потім далекого крику з кратера.


«Ток відключений, – сказав охоронець. Він усе ще тремтів.


"Заради тебе, я сподіваюся, що це так", - почув я шепіт Лі Чина. «Бо тепер ти збираєшся доторкнутися до нього. Спочатку нижнє пасмо. Тримай її всією рукою прямо поруч із жердиною».


"Ні!" - Сказав чоловік. "Будь ласка! Можлива помилка…»


"Зроби це!" - відрізав Лі Чин.


Тремтячи неконтрольованою, його дихання було таким утрудненим, що я міг ясно чути його, чоловік підійшов до паркану. Я тримав свій пістолет націленим на нього, але навіть при тому, що тепер він був всього за кілька футів від мене, він майже не помітив, як повільно, його обличчя спотворювалося в спотвореній агонії страху, він простягнув руку вниз до самого нижнього дроту.


"Візьми це!" - почувся погрозливий наказ Лі Чін.


Чоловік сповільнився ще мить, потім, як плавець, що пірнає в холодну воду, схопився за дріт.


Нічого не трапилося. Обличчя охоронця трохи розслабилося. Я бачив, як з його підборіддя капає піт!


"Тримай його, поки я не накажу тобі зупинитися", - наказав я йому.


Він кивнув з виразом оніміння. Я пройшов ще кілька футів, поки не дотягнувся до дроту, і витяг із задньої кишені пару кусачків. Потім, на кілька дюймів далі від руки охоронця, щоб, якби струм знову ввімкнули, поки я працював, він заземляв би його своїм тілом – і своїм життям – я перерізав нижнє пасмо.


"А тепер обійми наступне пасмо", - наказав я йому.


Він слухався. Я відрізав наступне пасмо і сказав йому перемістити руку до наступної. Я повторював цю процедуру до тих пір, поки всі пасма не були обрізані, потім сказав охоронцеві відійти і переступив через огорожу, використовуючи тіло охоронця, щоб захистити мене від погляду будь-кого, хто дивиться з воронки.


"Там нікого не видно", - тихо сказав Лі Чин.


Я обережно визирнув через плече стражника у вирву. Це була, м'яко кажучи, фортеця. Лабіринт будівель із цементних блоків, стіни яких, здавалося, були завтовшки не менше чотирьох футів, і ніде без вікон. Такий же потужний, як горезвісний Furhrerbunker, у якому Адольф Гітлер провів останні дні перед своїм самогубством. У двох точках будівлі вбудовувалися в кратер вулкана. Було три виходи, два з них були дверцятами розміром з людини, що вели до протилежних сторін зовнішнього кратера, один із них був досить великий для вантажівки. До цих дверей вела велика дорога, що йшла з-за краю кратера.


Чи Чин мав рацію. Нікого не було видно.


Я тицьнув охоронця в живіт своїм пістолетом.


"Де решта охоронців?" - різко зажадав я.


"Всередині", - сказав він, вказуючи на два крила з виходами розміром з людину. "Система відеоспостереження сканує весь кратер".


"Як вони можуть дістатися до краю, де ми знаходимося?" - Запитав я.


"Тут, нагорі, це інша траса", - сказав він, переконуючи мене, що говорить правду, жахом у його очах. "Сканери - це прожектори, і активуються, коли вони включаються".


Тож на даний момент ми були поза увагою. Але як тільки ми почнемо спускатись у кратер, нас уже буде дуже добре видно. Я замислився на мить, потім повернувся і прошепотів кілька коротких слів Лі Чін, що лежала поряд на животі. Через кілька хвилин я зняв з убитого вартового кашкет і куртку і одягнув їх на себе.


«Поклич людину в диспетчерській», - сказав я. охоронця. «Скажіть йому, що вашого партнера поранено, і ви його приведете».


Охоронець обернувся і крикнув у кратер. Тепер я міг бачити, як відчинилися одне з вихідних дверей і з'явилася постать, обрамлена світлом зсередини. Він махнув рукою і щось вигукнув на знак згоди.


"Добре, приятелю", - сказав я охоронцю. «Тепер ти збираєшся віднести мене до цієї диспетчерської. І повільно. За твоєю спиною з відстані кілька футів протягом усієї поїздки стоятиме пістолет».


Я чув, як охоронець проковтнув. Потім, витираючи піт з очей, він упустив гвинтівку, нахилився і підняв мене на руки. Я обернувся так, що мій ізраїльський мовчазний Стін був напоготові, а палець усе ще був на спусковому гачку. Але цього разу я вистрілив би автоматично.


"Добре, рятівник", - сказав я охоронцю. «Пішли. І коли я скажу тобі кинути мене, роби це швидко».


Повільно він почав спускатися схилом усередині кратера. Я чув, як Лі Чин повзла на животі за нами. Внизу, через відчинені двері, я міг бачити фігури, що рухаються диспетчерською. Я нарахував щонайменше дюжину. Ще я побачив щось цікаве. Виявилося, що були лише одні двері, що вели з диспетчерської усередину комплексу будівель.


Картер! Дивись! Дорога!»


Я глянув у напрям, який вказувала Лі Чин. Краєм вулкана по дорозі, що веде до масивних сталевих гаражних воріт, проїхала важка вантажівка зі скриплячими шестернями, коли вона перемикалася на знижену передачу на схилі. Він зупинився біля дверей. Миттю через двері беззвучно відчинилися, і вантажівка увійшла. При цьому я миттю побачив відчинені двері. Два озброєні охоронці, обидва білі, обидва з автоматами, і двоє місцевих робітників, безсумнівно, найняті для перенесення техніки.


Ні. Один місцевий робітник.


І один Мисливець за солодощами, одягнений, мабуть, у найбідніший одяг, який він колись носив у своєму житті. Говорив і сміявся на побіжному говірці з Мартініке поряд з ним, дивлячись на весь світ, як людина, задоволена тим, що тільки-но отримала добре оплачувану роботу.


Плануйте дії за графіком.


Наступний крок.


Тепер ми були менш ніж за сто ярдів від відкритих дверей диспетчерських. Охоронець, що мав мене, важко дихав і починав спотикатися від втоми. Добре.


"Готовий, Лі Чин?" - Запитала я, стискаючи руки на Стіні.


«Готово», - почувся її короткий шепіт.


«Охоронець, поклич своїх друзів, щоб вони допомогли мені нести», - сказав я йому. «Тоді будьте готові кинути мене. І жодних трюків. Пам'ятайте пістолет, спрямований вам у спину».


Він непомітно кивнув і знову тяжко проковтнув.


"Привіт, друзі, а як щодо невеликої допомоги?" - переконав він. "Марсель був поранений!"


Три або чотири постаті увійшли до дверей і попрямували до нас. Ще кілька людей зібралися за дверима, з цікавістю дивлячись назовні. Позаду мене я почув легке клацання, коли Лі Чин переключила свою зброю на автоматичний вогонь. Мої м'язи напружилися від готовності. Я чекав. Цифри збільшились. Тепер вони були лише за тридцять ярдів. 20. 10.


В даний час!


"Кидайте мене!" – кинув я охоронцю. І через кілька миттєвостей я котився землею через лінію вогню Лі Чин, приклад Стіна ліг мені під підборіддя, його приціл націлився на групу людей переді мною, коли вони почали потрапляти під вогонь Лі Чина. Ще один упав, обертаючись від сили куль, коли моя власна зброя почала викидати вогонь. Це була миттєва бійня: черепи перетворилися на криваві маси з мізків та кісток, обличчя відірвані, кінцівки відірвалися від тулуба та впали у повітря. І через глушники на стінах все відбувалося в моторошній тиші, як у безіменному балеті каліцтв і смерті, жертв били надто швидко і надто сильно, щоб вони навіть могли кричати чи плакати. із.


"Двері!" - Раптом крикнув я. "Стріляйте у двері!"


Я навів пістолет на тіла чоловіків перед нами і вистрілив у двері. Це було закриття. Потім я вилаявся. Стін був порожній. Я витяг порожню обойму і витяг з кишені ще одну повну, встромивши її в пістолет, а Лі Чин за моєю спиною продовжувала стріляти. На мить двері перестали рухатися, а потім повільно почали зачинятися знову, ніби хтось за нею був поранений, але відчайдушно намагався закрити лінію оборони. Я зробив ще один постріл і схопився на ноги.


"Прикрий мене!" Я крикнув Лі Чин, одночасно пускаючи ряд куль в одного з чоловіків прямо переді мною, який намагався підвестися.


Потім я побіг, пригнувшись, Стен плюнув переді мною своїм тихим, але смертоносним вогнем. Я вдарив двері плечима на повній швидкості, потім розвернувся, обстрілюючи кімнату. Пролунав оглушливий вибух скла, що розбивається, і вся стіна екранів телевізорів перетворилася на ніщо; потім ліворуч від мене один постріл з пістолета без глушника. Я знову розвернувся, Стен беззвучно вибухнув. З-за дверей одна-єдина постать рвонулася вгору з силою кулі, що потрапила йому в груди, а потім повільно впала вперед.


"Картер!" Я почув зовні крик Лі Чин. «Інші двері! Більше охоронців!


Я стрибнув до дверей через мляві тіла, які були єдиними мешканцями кімнати. Моя рука знайшла і клацнула вимикачем, зануривши кімнату в темряву. З-за рогу комплексу будівель, від дверей на іншому боці кратера, вийшла величезна група охоронців, їхня автоматична зброя вже стукала. Телевізійні монітори сказали їм усе, що їм треба було знати – напад на вулкан!


"Всередину!" Я крикнув Лі Чину, відповідаючи на вогонь охоронців. "Поспішайте!"


Кулі забризкали цементний блок поруч із дверима, піднявши смертоносний слід пилу за п'ятами Лі Чин, коли вона люто кинулася до мене. Я відчув різкий біль у плечі і відсахнувся на крок, потім побачив, як Лі Чин вискочила в дверний отвір, повернулася і зачинила за собою сталеві двері, зачинивши важкі засуви. Морщачись від болю в плечі, я намацав вимикач. За мить я знайшов його, і кімнату залило світло. Лі Чин встала з пістолетом, що димився, і стурбовано подивилася на мене.


"Краще тобі покажи мені цю рану, Картер", - сказала вона.


Але я вже сам бачив це. Куля щойно зачепила мою верхню частину біцепса. Було боляче, але я все ще міг користуватися рукою, і крові мало.


"Немає часу", - відрізав я. "Давай!"


Я рушив до дверей усередину комплексу, водночас витягнувши зі Стіна порожню обойму на три чверті і протаранивши ще одну повну. Стовбур пістолета розпалився, димився, і я тільки сподівався, що воно продовжить працювати.


"Куди ми підемо?" Я чув, як Лі Чін сказав за мною.


«Обидва крила з виходами до кратера з'єдналися в одне центральне крило, де воно було вбудоване прямо в тіло вулканічної породи. Там вони зберігали найціннішу зброю та розмістили свої майстерні».


«І саме туди вони й очікували, що ми поїдемо», – нагадав Лі Чин.


"Добре", - сказав я, повернувшись до неї і посміхнувшись. "І ми не хочемо їх розчаровувати, чи не так?"


"О, ні", - сказала Лі Чин, урочисто хитаючи головою. "Небеса Бетсі, ні".


Я повільно відчинив внутрішні двері лівою рукою, у правій - Стін напоготові. Вона вів у довгий вузький коридор, голий, якщо не брати до уваги люмінесцентних трубок уздовж стелі. Товсті стіни із цементних блоків заглушали всі звуки зовні, але на звуки зсередини комплексу він діяв як гігантська луна-камера. І звуки, які я тоді почув, були такими, як я очікував. Вдалині долинає тупіт ніг у важких бойових черевиках. Багато людей, що йдуть із двох сторін.


Я повернувся і зустрівся очима з Лі Чин. Це мало бути найскладнішою частиною всієї операції.


Я сказав. "Зараз"


Ми бігли коридором пліч-о-пліч, бігом. Стук біжать ніг був гучніший, ближче. Він виходив як від сходів наприкінці коридору, так і від коридору, що веде ліворуч. Ми були менше ніж за двадцять футів від сходів, коли з'явилися дві голови, що швидко піднімаються сходами.


Я закричав. "Вниз!"


Ми впали на підлогу одночасно, наші Стіни одночасно лягли нам на плечі, і з їхніх ротів вилетіла смертельна лінія куль. Два тіла були відкинуті назад, немов від удару гігантськими кулаками, кров ринула вгору, коли вони зникли вниз сходами. Чоловіки внизу, мабуть, вловили ідею. Жодних інших голів не було. Але я міг чути голоси, що лунали зі сходів, поза полем зору. Багато голосів.


Я також міг чути голоси, що лунали з коридору ліворуч.


"Давайте влаштуємо невелику рибалку", - сказав я Лі Чину.


Вона кивнула головою. Пліч-о-пліч ми повзли коридором на животах, все ще тримаючи пальці на спускових гачках Стінів. Коли ми досягли повороту коридору, всього за кілька футів від сходів попереду нас, я зняв капелюх, який зняв з мертвого охоронця, і витяг його перед собою, за поворот.


Пролунали оглушливі постріли. Капелюх був розірваний на стрічки.


"Ну й справи", - сказав Лі Чин. «Війська ліворуч від нас. Війська перед нами. Війська позаду нас. Я починаю відчувати справжню клаустрофобію».


"Це буде недовго", - сказав я. «Вони знають, що зловили нас у пастку».


І це було недовго. Коли пролунав голос, він був злий, розлючений. Ми вбили щонайменше 20 солдатів ОАС. Але голос також контролювався.


"Картер!" - крикнув він, і звук луною пролунав коридором із цементних блоків. "Ви чуєте мене?"


"Ні!" - крикнув я у відповідь. «Я читаю по губах. Тобі доведеться виходити туди, де я бачу тебе».


Лі Чин посміхнулася поряд зі мною.


"Зупини дурість!" — ревнув голос, озвавшись луною сильніше, ніж будь-коли. «Ми оточили тебе! Яким би ти не був, ми можемо рознести тебе на шматки! Я закликаю тебе та дівчину здатися! Зараз же!"


«Ви маєте на увазі, що якщо ми рушимо, ви рознесете нас на шматки, але якщо ми здамося, ви тільки зварите нас живцем у маслі?» - крикнув я у відповідь.


Судячи з приглушеного гарчання, яке було за цим, я був упевнений, що це саме те, що він хотів би зробити. І більше. Але знову оратор узяв себе до рук.


"Ні", - крикнув він. «Вам та дівчині гарантована ваша безпека. Але тільки якщо ви здаєтесь зараз. Ви даремно витрачаєте наш час».


"Дарма витрачають час?" - пробурмотів Лі Чин.


Я знову крикнув: "Як я можу тобі вірити?"


"Даю вам слово як офіцер та джентльмен!" голос повернувся. Крім того, дозвольте мені нагадати вам, що у вас мало вибору.


"Ну, Лі Чин, - м'яко сказав я, - ми повіримо йому на слово як офіцеру та джентльмену?"


«Що ж, Картер, - сказав Лі Чин, - у мене є невиразна підозра, що він рядовий і негідник. Але якого біса. Мені завжди було цікаво, як це бути звареним живцем у маслі».


«Якого біса», - погодився я. Потім із криком: «Добре, я вірю тобі на слово. Ми викинемо нашу автоматичну зброю в коридор».


Ми зробили це. Не дуже добре, але ми впоралися.


"Très bien", - пролунав голос. «А тепер виходь туди, де ми зможемо тебе побачити. Повільно. Склавши руки над головою».


Нам це також не сподобалося. Але ми це зробили. Момент, коли ми рушили, беззахисні, на очах і в межах досяжності, пройшов як вічність, вічність, в якій ми чекали, щоб дізнатися, чи розірвуть нас на частини кулі, чи дозволять жити ще трохи.


Потім момент минув, і ми залишилися живі, оточені людьми у формі французьких парашутистів. У цих чоловіків були пов'язки на рукавах з ініціалами OAS. І смертоносні автоматичні БАРИ, націлені на наші тіла з відстані кілька футів. Двоє з них швидко і жорстоко обшукали кожного з нас, забравши Деррінджер Лі Чина, Вільгельміну і Хьюго, але не завдяки його укриття, П'єра.


«Бон», - сказала людина, яка, очевидно, була їхнім лідером і чий голос вів переговори. Я лейтенант Рене Дорсон, і мені зовсім не приємно знайомитися з вами. Але маю наказ. Ви поїдете зі мною.


Він показав униз сходами перед нами з пістолетом 45 калібру в руці. Стовбури гвинтівок тицьнули нас ззаду, і ми почали спускатися східцями, лейтенант йшов поперед нас. Внизу був ще один голий коридор із люмінесцентним освітленням на стелі. Ми йшли в мертвій тиші, яку порушував лише тупіт армійських черевиків за цементом. Наприкінці коридору було два двері. Дорсон вказав на ту, що ліворуч.


"Увійдіть", - сказав він. «І пам'ятай, на тебе завжди будуть націлені автомати».


Ми ввійшли. Це була велика кімната з полірованими панелями з горіхового дерева на стінах із цементних блоків. Підлога була вкрита товстими іранськими килимами. Меблі були справжнім Louis Quatorze. На маленьких столиках перед диванами стояли кришталеві кубки із золотими ободами. Приглушене світло виходило від ламп на столах і вставлялося в панелі. За ретельно продуманим столом сімнадцятого століття сиділа ще одна людина у формі ОАС. Він був старший за Дорсона, з білим волоссям, тонким, як олівець, білими вусами і худорлявим аристократичним обличчям. Коли ми з Лі Чин увійшли до кімнати, він спокійно підвів очі і підвівся.


«Ах, – сказав він. «Містер Картер. Міс Чин. Рада з вами познайомитись".


Але я його майже не чув і не бачив. Мій погляд був прикутий до іншої фігури в кімнаті, що сидить на дивані і потягує з кришталевого келиха бренді.


«Дозвольте представитися», - сказав чоловік за столом. «Я генерал Рауль Дестін, командувач західних військ організації «Секретної армії». Щодо мого чарівного товариша, я думаю, ви вже знайомі».


Мій погляд не відривався від жінки на дивані.


"Так", - повільно сказав я. "Я думаю, що так. Привіт, Мішель».


Вона посміхнулася і зробила ковток бренді.


"Bon soir, Нік", - м'яко сказала вона. «Ласкаво просимо до нашої штаб-квартири».


Тринадцятий розділ.


Настала довга мовчанка. Нарешті Лі Чин зламала його.


"Бачиш, Картер?" вона сказала. «Ми мали знати. Ніколи не довіряйте жінці, яка дуже багато знає про французьку кухню».


Очі Мішель спалахнули. Вона кивнула генералові.


"Я хочу позбутися цієї дівчини!" - сердито сказала вона. "Зараз! І боляче!"


Генерал підняв руку і видав докірливий звук.


«А тепер, моя люба, - сказав він англійською з оксфордським акцентом, - це навряд чи буде гостинно. Ні. Насправді, я гадаю, нам дуже пощастило, що міс Чин стала нашим гостем. Вона, зрештою, представник великого та впливового комерційного концерну. Концерн, що має безліч інтересів у нафтовій сфері. Вони навряд чи захочуть, щоб ці інтереси було знищено. Тож я впевнений, що вона вважатиме за вигідне співпрацювати з нами».


«Для людини, яка щойно втратила близько двадцяти солдатів, ти досить добродушний», - сказав я.


"Не турбуйтеся про це", - спокійно сказав генерал. «Вони були некомпетентні, тож вони загинули. Це один із ризиків солдатів у будь-якій армії».


Він повернувся до лейтенанта.


"Я так розумію, ви переконалися, що вони беззбройні?"


Лейтенант жваво відсалютував.


«Уї, генерале. Їх ретельно обшукали».


Генерал махнув рукою у бік дверей.


«У такому разі, залиште нас. Нам слід обговорити справи».


Лейтенант різко розвернувся і увійшов у дверний отвір, забравши із собою своїх людей. Двері тихо зачинилися.


«Будь ласка, містере Картере, міс Чин, - сказав генерал, - сідайте. Чи не бажаєте ви приєднатися до нас за коньяком? Це не погано. Сорок років у бочці. Мій особистий запас».


"Приправлений синильною кислотою?" - сказала Лі Чин.


Генерал усміхнувся.


"Ви обидва набагато цінніші для мене живими, ніж мертвими", - сказав він, наливаючи коньяк у два кришталеві келихи і простягаючи їх нам, коли ми сіли на диван навпроти Мішель. «Але, можливо, мені час дещо вам пояснити».


"Я весь у вухах", - сухо сказав я.


Генерал відкинувся на спинку стільця і повільно зробив ковток коньяку.


«Як ви, мабуть, уже зрозуміли, - сказав він, - ні президенту де Голлю, ні його наступникам так і не вдалося повністю знищити ОАС, навіть після провалу наших спроб убивства його та примусового вигнання більшості наших воєначальників. Справді, це примусове вигнання привело до повної зміни нашої тактики. Ми вирішили створити нашу організацію поза материковою Францією, а коли ми знову діяли, щоб атакувати ззовні. Тим часом ми продовжували збільшувати кількість підпільних співчуваючих в уряді та збільшити кількість активних членів за межами Франції. Ці дії досягли апогею деякий час тому з придбанням Мон-Пеле як нашу базу і з придбанням Фернана Дюроша як нашого - скажімо так. , технічного консультанта?


"Придбання Фернана Дюроша?" – сухо повторив я.


Генерал глянув на Мішель. Вона знизала плечима.


"Скажи йому", - недбало сказала вона. "Тепер це не має значення".


«Боюсь, що м-сьє Дюрош був, - сказав генерал, - викрадено. Мішель довгий час таємно підтримувала нашу справу. М-сьє Дюрош був категорично проти нас. Потрібно було реквізувати його послуги під примусом. . "


"А листи, які він вам писав, які ви показували Ремі Сен-П'єру - фальшивки", - сказав я, а не запитав.


"Так", - сказала Мішель. «Як і листи, які мій батько одержав від мене, коли був у полоні. Листи, в яких я сказала, що я теж була викрадена, буду замучена до смерті, якщо він не зробить так, як його просили».


"Вау, - сказав Лі Чин, - ця дитина - любляча дочка".


«Є речі важливіші за сімейні узи», - холодно сказала Мішель.


"Справді, є", - погодився генерал. «І з неохоче допомогою Фернана Дюроша ми збираємося досягти цих цілей. Але припустимо, я дозволю м-сьє Дюрош особисто пояснити, як ми цього досягнемо ».


Генерал узяв телефон на своєму столі, натиснув кнопку і наказав. Він поставив склянку та відпив коньяку. Ніхто не говорив. Я крадькома глянув на годинник. За мить двері відчинилися, і в кімнату зайшов чоловік. Я говорю ступив. Я сказав би, притягнувся. Він упав, ніби повністю переможений, його очі дивилися на підлогу. Я не міг не думати про те, наскільки іронічним було його старе ім'я, доктор Смерть.


«Дюрош, - сказав генерал, ніби звертаючись до нижчого стану слуг, - це Нік Картер, агент американської розвідки, і міс Лі Чин, радник великого фінансового концерну. Підійди сюди та розкажи їм як це влаштовано.”. Їм цікаво дізнатися, що ви для нас розробили і як це працює. Підійди сюди та розкажи їм”.


Дюрош, не кажучи ні слова, пройшов уперед і зупинився посеред кімнати обличчям до нас.


"Говори!" - наказав генерал.


Дюрош підняв голову. Його очі зустрілися з очима Мішель. Вона холодно подивилась на нього. Вираз болю промайнув на його обличчі, потім зник. Він трохи розправив плечі.


«Завдяки жінці, яку я вважав своєю дочкою, - сказав він тремтячим голосом, але виразно вимовив його розповідь, - але яка натомість є зрадником і свого батька, і своєї країни, мене шантажували і змусили працювати на цих покидьків. Я із соромом визнаю, що виготовили для них унікальний підводний руховий пристрій. Воно не більше п'яти футів у довжину та одного фута в діаметрі і містить понад тридцять фунтів тротилу. Його не потрібно запускати з труб, але його можна взяти через борт будь-якого корабля і стає самохідним, коли досягає глибини 100 футів. У цей час автономний комп'ютер, запрограмований для мети, відправляє її на випадковий курс. Його курс запрограмований не лише бути випадковим, а й уникати перешкод та пристроїв переслідування.


Дюрош глянув на мене.


«Щойно цей пристрій запущено, - сказав він, - його неможливо зупинити. Оскільки його курс є випадковим, його неможливо передбачити. Оскільки воно може уникати перешкод та переслідувачів, його неможливо успішно атакувати. Комп'ютер відправляє його на свій комп'ютер. мета щоразу. "


"Це було перевірено", - сказав генерал. "Перевірено багато разів".


Дюроше невдоволено кивнув головою.


«Отже, розумієте, Картер, - сказав генерал, широко розмахуючи чаркою з коньяком, - ви нічого не можете вдіяти, щоб зупинити нас. Менш як за дві години кілька десятків човнів усіх розмірів і типів покинуть Мартініку. Вони покинуть його. Будуть розкидані Карибським басейном і Південною Атлантикою. У деяких випадках вони передадуть нашу зброю іншим човнам. Тоді вони загубляться серед величезного населення морів, що мешкають на невеликих човнах. Ви не зможете більше знайти їх за рік, не кажучи вже з тиждень чи близько того – не кажучи вже про те, щоб ми вдаримо по Кюрасао за вісім годин, – чим ви могли б знайти кілька десятків конкретних піщинок на великому пляжі».


Він зробив паузу для ефекту.


«Уникайте драматизму, генерале, - сказав я. "Висловіть свою точку зору".


Він злегка почервонів, потім видужав.


«Я хочу сказати, – сказав він, – що нафтопереробний завод на Кюрасао для всіх практичних цілей є руїною. Це для того, щоб показати вам, що ми можемо зробити. І що ми робитимемо, якщо Сполучені Штати, скажімо так, не співпрацюватимуть».


«Справа в тому, генерале, - сказав я. "Ближче до справи. Що за шантаж?"


Він знову почервонів.


«Шантаж – це не те слово, яке можна використовувати щодо солдатів, які борються за свою справу. Проте. Умови такі: Сполучені Штати за два дні визнають Мартініку більше не частиною Франції, а незалежною республікою».


«Без сумніву, з тобою та твоїми лакеями».


«Знову ж таки, я заперечую проти вашої термінології. Але не має значення. Так, ОАС керуватиме Мартінікою. Вона буде захищена як Сполученими Штатами, так і їх становищем як незалежна країна в Організації Об'єднаних Націй».


"І, звичайно, ви залишитеся задоволені Мартінікою", - саркастично сказав я.


Генерал усміхнувся.


«Як незалежна країна, Мартініка надішле дипломатичного представника до Франції. Вперше Росія буде змушена поводитися з ОАС на рівних. І невдовзі – невдовзі після цього виникне ситуація, аналогічна до повстання генералісімуса Франка. проти Іспанської республіки”.


"Французькі військові перейдуть на бік ОАС, штаб-квартира якої знаходиться на Мартініці, і захоплять Францію", - сказав я.


"Абсолютно вірно. А після цього – ну, не лише французи співчувають нашій справі та нашій філософії. Деякі інші…"


«Безперечно, кілька нацистів, що залишилися після Другої світової війни?»


І знову генерал усміхнувся.


«Багато обвинувачених людей, які поділяють наше прагнення до дисциплінованого світу, світу без порушників спокою, світу, в якому вищі від природи займають своє природне місце як лідери».


"Сьогодні Мартініка, завтра - весь світ", - з огидою сказала Лі Чин.


"Так!" - люто вигукнула Мішель. "Світом правлять аристократи природи, по-справжньому розумні, які скажуть дурним масам, що для них добре, і усунуть тих, хто створить проблеми!"


"Зіг Хайль", - м'яко сказав я.


Генерал проігнорував мене. А може йому просто сподобалося звучання слів.


Отже, містере Картер, ми підійшли до вашої особистої частини нашого плану. До тієї частини, заради якої ми досі залишали вас живими».


«Кумедно, - сказала Лі Чин. "Мені весь час здавалося, що ти зберіг йому життя, тому що не зміг його вбити".


Генерал знову почервонів. Він мав таку світлу шкіру, яка дуже швидко і явно червоніє. Мабуть, це його збентежило, і це мені сподобалося.


«Кілька разів ви підходили надто близько, надто швидко. То була невдача Мішель. Вона мала побачити, що цього не сталося до слушного моменту».


Настала черга Мішель виявити збентеження, але вона зробила це, хитнувши головою.


"Я казав тобі. Ці ідіоти-прокажені не впоралися зі своїм завданням. До того часу, коли я дізналася, що сталося, він працював з китаянкою, і я не мав можливості зібрати їх разом до Карнавалу. Коли це не вдалося…»


Генерал махнув рукою.


"Це більше не має значення. Важливо те, що нам вдалося обманом змусити вас атакувати вулкан у надії врятувати Мішель, а тепер захопили вас і знешкодили. Ми триматимемо вас тут, доки не буде зруйновано нафтопереробний завод Кюрасао, а наша зброя знаходиться у відкритому". море і не може бути виявлено, потім ви будете діяти як сполучна ланка, щоб проінформувати свій уряд про наші вимоги і про наш твердий графік їх прийняття. , коли ми побажаємо, а не коли ви це зробили.


Я відчув, як у мене закипає гнів. Ці нацистські хулігани очікували, що я буду їх посланцем? Я ледве стримував голос.


«Є лише одна проблема, генерале», - сказав я. “Я прибув сюди сам. І на своїх умовах».


Він замахав руками.


«За загальним визнанням, ваше прибуття було жорстокішим, ніж я міг би побажати. Але, як я вже сказав, це більше не має значення».


«Думаю, так, – сказав я. Потім, повернувшись: Лі Чин? Як телефон працює?


Чи Чин посміхнувся.


«Дзвони дзвенять. Дзвонять останні три хвилини».


"Телефон?" - сказав генерал.


Мішель ахнула.


"Її сережка!" вона сказала. Це трансівер! А в неї тільки одна!


Генерал схопився і перетнув кімнату з вражаючою швидкістю для людини її віку. Він змахнув рукою і зірвав сережку з мочки вуха Лі Чина. Я скривився. Її вуха були проколоті, і він буквально вирвав сережку з її тіла. На її сечі відразу з'явилася широка пляма крові.


"Ой", - спокійно сказала вона.


"Де інша сережка?" зажадав генерал. Тон привітної гостинності зник з його голосу.


«Я позичив його своєму другові, – сказав Лі Чин. «Хлопець на ім'я Світс. Нам подобається підтримувати зв'язок».


На цей раз Мішель зітхнула ще різкіше.


"Чорна людина!" вона сказала. «Мисливець! Мабуть, він заходив у вулкан окремо!


Генерал кинув на неї погляд, потім знову глянув на приймач сережок.


«Не має значення, - сказав він. «Якщо він знаходиться у кратері, наші телевізійні монітори знайдуть його. І зараз я знищу цей чарівний маленький інструмент, щоб перервати ваш контакт із ним».


«Я б не став цього робити, генерале, - сказав я. «Прервіть наш зв'язок з ним, і весь острів може бути віднесений вітром на півдорозі до Франції».


Генерал витріщився на мене, потім, з явним зусиллям, розслабив своє обличчя в недовірливій усмішці.


"Я вважаю, що ви блефуєте, містере Картер", - сказав він.


Я глянув на годинник.


"Якщо Світс Хантер не отримає сигнал на своєму трансівері рівно через дві хвилини тридцять одну секунду, у нас буде шанс дізнатися", - спокійно сказав я.


«За цей час багато може статися», - сказав генерал. Він підійшов до свого столу, зняв слухавку і віддав кілька наказів. Загальне попередження. Знайдіть Мисливця. Негайно наведіть його сюди.


"Це марно. Генерале, - сказав я. "Цей сигнал означав, що Світс вже знайшов те, що шукав".


"Що?" — спитав генерал.


«Одне із двох, – сказав я. "Або озброєння для вашої зброї, або їх комп'ютери".


"Комп'ютери", - сказав Фернан Дюрош, перш ніж генерал встиг змусити його замовкнути.


"Дюрош, - сказав генерал, стиснувши зуби від люті, - ще одне слово, і я використовую пістолет, щоб назавжди закрити тобі рота".


«Це не має значення, генерале, мало бути одне чи інше», - сказав я. "Я знав, що ви почекайте до останньої хвилини, щоб додати хоча б один життєво важливий елемент до своєї зброї, щоб переконатися, що вона не була захоплена недоторканими під час раптового нальоту на човни. І комп'ютери, які є найважливішим елементом, найімовірніше, варто залишити наостанок",


Генерал нічого не сказав, але його очі звузилися. Я знав, що потрапив у ціль.


«Чи бачите, генерале, – сказав я, – «викрадення» Мішель цього вечора сталося в надто зручний час. Зручно для неї і вас, якщо ви працювали разом.


. Зручно для неї та для вас, якби ви працювали разом. Якби ви знали, що ми тут, на Мартініці, ви знали б, що ми знаходимося в Пуерто-Ріко, і її могли викрасти набагато раніше. Якби вона не працювала на вас, звісно. Оскільки вона працювала на вас, було зручно дозволити їй супроводжувати нас, доки вона не дізнається, що в наших планах було напасти на вас. Потім її зручно «викрали», щоби встигнути розповісти вам усе».


Я поліз у кишеню, знайшов цигарки та закурив.


«Щойно я зрозумів, - продовжив я, - я змінив наші плани. Ми з Лі Чин прийшли сюди, щоб зробити вам невеликий візит. Ми знали, що це не стане сюрпризом, але ми не хотіли, щоб ви дізналися, що ми це знали. Ось чому ми замаскували наш візит у формі нападу, а згодом дозволили вам захопити нас».


Тепер погляд генерала був прикутий до мого обличчя. Він відмовився від будь-яких претензій на те, що ми блефуємо.


«Чи бачите, якби ми просто увійшли і сказали, що хочемо поговорити з вами, Мисливець за Солодощами не зміг би зробити свій невеликий візит іншим способом. оскільки було б безглуздо, якби одна людина сама намагалася атакувати ззовні в кратері, вона повинна бути всередині. Усередині, у сховищі вашого комп'ютера. Де він зараз ".


"Патуа!" - Раптом сказала Мішель. «Він говорить португальською! Його могли найняти як одного з місцевих робітників для вантажівок!»


Очі генерала запеклі. Його рука майнула у бік телефону. Але перш ніж він встиг підняти трубку, він задзвонив. Його рука на мить завмерла, а потім схопила слухавку.


"Куї?" – коротко сказав він. Потім його кісточки пальців на інструменті побіліли, і він кілька хвилин слухав мовчки.


"Нічого не роби", - нарешті сказав він. "Я візьму на себе відповідальність".


Він поклав слухавку і обернувся до мене.


«Наші охоронці кажуть, що високий худий темношкірий чоловік убив двох із них, відібрав їхню автоматичну зброю і забарикадувався у комп'ютерному сховищі. Він загрожує підірвати комп'ютери, якщо ми атакуємо».


"Це, - сказав я, - спільна ідея".


"Неможливо", - сказав генерал, вивчаючи моє обличчя у пошуках реакції. «Можна замаскуватися під робітника, щоб потрапити всередину, так, але неможливо пронести вибухівку. Усі робітники проходять обшук».


«Що, якщо вибухівка – це гранати з високою ударною силою, замасковані під намисто з намиста?» Я запитав.


"Я вам не вірю", - категорично сказав генерал.


"Ви зробите це, - сказав я, глянувши на годинник, - рівно через три секунди".


"Зворотний відлік", - сказав Лі Чин. «Три… два… один… нуль!»


Вибух стався точно за графіком, як ми домовились зі Світсом. Це був не зовсім фунт тротилу або навіть такий самий великий, як у стандартної гранати, але в межах бункера з цементних блоків, в якому була вся сила вибуху, це звучало гігантськи. Шум був приголомшливим. І навіть так далеко ми могли відчувати ударні хвилі. Але найбільше вразило обличчя генерала.


"Mon Dieu!" він ахнув. "Це божевілля…"


"Це тільки початок, генерале", - спокійно сказав я. «Якщо Світс не отримає від нас гудка на своєму трансівері ще за дві хвилини, він запустить ще одну міні-гранату. Вони не великі, але досить великі, щоби підірвати пару ваших комп'ютерів».


"Ви не можете!" - Вигукнула Мішель. Її обличчя було біле. «Не можна! Чи не всередині вулкана! Це…»


"Це божевілля!" - сказав генерал. «Будь-який вибух тут може викликати ударні хвилі, які оживлять вулкан! Може статися сильне виверження, яке зруйнує острів! Навіть коли ми викопали нашу штаб-квартиру у вулканічній породі, ми не використовували вибухівку, ми використовували спеціально м'які свердла”.


«Один постріл кожні дві хвилини, генерале, якщо тільки…»


"Якщо тільки?"


«Якщо тільки ви і всі ваші люди не складете зброю, не покинете вулкан і не здаєтеся владі Форт-де-Франс. Владі я міг би додати, які були спеціально обрані бюро Deuxieme, щоб не симпатизувати ОАС».


Генерал скривив губи в усмішці.


"Абсурд!" він сказав. «Чому ми маємо здаватися? Навіть якщо ви знищите тут усі комп'ютери, як ви дізнаєтеся, що ми вже не обладнали частину зброї на човнах, що готові до відплиття?»


"Не знаю", - сказав я. "Ось чому спеціальна ескадрилья американських літаків з бази в Пуерто-Ріко кружляє над гаванями Лоррена і Маріго. Якщо хоча б один із човнів у цій гавані спробує переміститися у воду на досить велику глибину, щоб запустити одну з ваших гармат, ці літаки будуть підривати їх у воді ".


"Я не вірю!" – сказав генерал. «Це було б ворожим актом США щодо Франції».


«Це буде акт, схвалений особисто президентом Франції як надзвичайний захід».


Генерал мовчав. Він закусив губу і прикусив її.


«Ви закінчили, генерале, - сказав я. «Ви та ОАС. Здавайтесь. Якщо ви цього не зробите, буде один вибух кожні дві хвилини, доки не будуть знищені всі ці комп'ютери – і, можливо, всі ми разом із ними. Це ризик, яким ми готові піти. ти?


"Містер Картер?"


Я повернувся. Фернан Дюрош виглядав стурбованим.


"Містер Картер, - сказав він, - ви повинні зрозуміти, що один з ..."


Генерал був швидкий, але я був швидший. Його рука не дотяглася до кобури на стегні, доки я не кинувся на нього з розбігу. Моє ліве плече люто врізалося йому в груди, і він відлетів назад на стільці. Коли його голова вдарилася об підлогу, мій кулак торкнувся його підборіддя. Краєм ока я побачив, як Мішель підвелася, в її руці раптово спалахнув ніж. Я знову вдарив генерала кулаком по підборідді, відчув, як він обм'як, і намацав у нього на стегні патрон 45 калібру.


"Стоп!" Мішель закричала. "Стій, чи я переріжу йому горло!"


Я став на одне коліно, тримаючи пістолет у правій руці, і побачив цю люблячу дочку з лезом ножа, притиснутим до яремної вени в горлі батька. Лі Чин стояв за кілька футів від них, обережно погойдуючись, шукаючи лазівку.


"Кинь це!" - загарчала Мішель. «Кинь пістолет, або я вб'ю твого дорогого лікаря Смерть!»


А потім погасло світло.


Розділ чотирнадцять.


Темрява була абсолютною, абсолютною. У безвіконному просторі комплексу будівель з цементних блоків жоден промінь світла було проникнути зовні навіть опівдні. Відразу ж мій слух став гострішим, точнішим. Я міг уловити майже гортане дихання Мішель, злякані задушливі звуки її батька і щось на кшталт наполовину шуму, що плескав, наполовину ковзаючого, коли Лі Чин наближався до неї. І раптом голос Лі Чин:


Картер! Вона йде до дверей!


Я обернувся навколо столу з пістолетом напоготові і попрямував до дверей. Я був майже біля мети, коли моя рука торкнулася руки.


"Відійди!" - прошипіла Мішель за кілька дюймів від мого вуха. "Не підходь, або..."


Двері відчинилися без попередження, і промінь ліхтарика врізався в кімнату.


"Генеральний!" - вигукнув різкий чоловічий голос. "З тобою все гаразд? Там було…"


Я натиснув на спусковий гачок сорока п'яти. Пролунав гучний постріл, і ліхтарик упав на підлогу. Я підняв його і направив промінь у коридор. Мішель уже пройшла через двері та побігла. Я підняв 45-й калібр і прицілився, коли з іншого кінця зали пролунав оглушливий постріл автоматів. Кулі врізалися в цементний блок біля мого обличчя. Я повернувся до кімнати, відштовхнув тіло солдата, якого щойно вбив, і зачинив і замкнув двері.


"Дюрош!" - гаркнув я. "Ти там?"


"Він тут", - пролунав голос Лі Чина. "Він в порядку. Я вибила ніж із її руки».


Я направив промінь ліхтарика на фігури Лі Чина та Дуроше. Дюрош тремтів; його вузьке обличчя було біле, але очі були насторожі.


"Ви можете сказати нам, де знаходиться комп'ютерне сховище?" Я запитав.


"Звичайно", - сказав він. «Але ви помітили, що повітря тут уже стає поганим? Система вентиляції вимкнена. Хтось, мабуть, відключив головний вимикач живлення. Якщо ми не залишимо комплекс будівель найближчим часом...»


Він мав рацію. У кімнаті вже було душно. Ставало душно, душно.


"Ще ні", - сказав я. "Який шлях до комп'ютерної комори?"


«Звідси є прямий прохід у лабораторії, а далі до складських приміщень», - сказав Дуроше, вказуючи на двері в дальньому кінці кімнати. «Він використовується лише генералом та його вищим штабом».


Я нахилився, взяв у вбитого солдата 45-й калібр і простяг Лі Чин.


"Ходімо", - сказав я.


Я обережно відчинив двері, на які вказав Дурош. Коридор за ним був таким самим чорним, як кімната та зовнішній зал. Я спрямував промінь ліхтарика по всій довжині. Він був безлюдний.


"Картер!" - сказав Лі Чин. "Слухай!"


Серія гучних ударів із іншого коридору. Вони намагалися виламати двері до кімнати. У той же час, з боку комп'ютерного сховища пролунав ще один вибух. Цукерки досі був за цим. Я жестом запросив Лі Чин і Дюроша слідувати за мною, і ми пішли риссю проходом з ліхтариками в одній руці і 45 - в іншій. Я чув крики, постріли та біганину з прилеглих залів та кімнат.


"Ваш друг повинен зупинити вибухи!" Я почув позаду крик Дюроша. «Небезпека зростає з кожним!»


— гукнув Ард Дюроше за мною. «Небезпека зростає з кожним!»


Ще один вибух. Мені здавалося, що цього разу я відчуваю, як будинок тремтить. А повітря було гірше: щільне, тісне. Дихати було важче.


"Скільки ще?" – крикнув я Дюрошу.


"Там! Наприкінці коридору!"


Як тільки він це сказав, двері в кінці коридору відчинилися, і через неї пірнула висока постать. Він мав автоматичну гвинтівку, і він швидко стріляв у тому напрямку, звідки прийшов. Патрон 45 у моїй руці автоматично піднявся, а потім упав.


"Солодощі!" Я закричав.


Голова постаті ненадовго повернулася до нашого боку.


«Гей, друже, - почув я крик Світса, навіть коли він відновив стрілянину, - ласкаво просимо на вечірку!»


Ми пробігли решту коридору і плюхнулися поруч зі Світсом. Він перевернув важкий лабораторний стіл перед собою і стріляв у групу солдатів, які ховалися за іншим столом у дальньому кінці лабораторії.


"Комп'ютери", - сказала я, важко дихаючи, намагаючись дихати.


"Розбив до біса і пішов", - сказав Світс, роблячи паузу, щоб витягти порожню обойму і вставити повну. Той останній вибух, який ви чули, добив їх. Мені вдалося отримати головний вимикач живлення за допомогою цього зручного маленького БАРУ, яке я запозичив у когось, кому він більше не потрібний. у тій коморі і вирішив розділитися”.


Дюрош потягнув мене за плече, вказуючи на кімнату в кінці коридору, кімнату, з якої ми вийшли. Два промені ліхтарика прорізали темряву. Двері, мабуть, відчинилися.


«Я думаю, - похмуро сказав я, - нам усім настав час розлучитися».


Світс зробив ще один вибух у лабораторії.


"У тебе є ідеї, як?" - спитав він майже недбало.


Промені ліхтариків прорізали прохід. Я висмикнув одну з міні-гранат Світса з його намиста і жбурнув її прямо в коридор. Вона влетіла в кімнату, і через мить будівля струсонула ще одним вибухом, мало не збивши нас з ніг. Променів ліхтарів більше не було.


"Mon Dieu!" ахнув Дюроше. "Вулкан…"


Я проігнорував його, вказуючи нагору ліхтариком.


"Ось ця шахта", - сказав я. "Що це? Куди це веде?


"Вентиляційна шахта", - сказав Дюрош. «Це веде на дах. Якби ми могли…»


"Ми збираємося", - відрізав я. "Лі Чин?"


"Знову час акробатики, га?" Тепер вона важко дихала, як і всі ми.


Не кажучи жодного слова, я зайняв позицію під отвором вентиляційної шахти. За мить Лі Чин стояв у мене на плечах і знімав грати з шахти. Я простяг їй свій ліхтарик і побачив, як вона світить їм угору. За кілька футів від неї Світс продовжував стріляти по лабораторії.


"Це непоганий рівень нахилу", - сказав Лі Чин. "Я думаю, ми зможемо це зробити".


"Чи можете ви закрити ґрати, коли ми увійдемо всередину?" Я запитав.


"Звісно."


"Тоді вперед."


Я дав їй ще один поштовх руками, і Лі Чин зникла у шахті.


"Добре, Дюроше", - сказав я, задихаючись, - "тепер ти".


Насилу Дюроше виліз спочатку на мої зчеплені руки, потім на плечі. Рука Лі Чина висунулась із шахти, і повільно, Дурош, кректаючи від зусиль, зміг піднятися всередину.


"Солодощі, - сказав я, хапаючи ротом повітря, - ти готовий?"


"Чому б і ні?" він сказав.


Він зробив останній постріл у лабораторію, швидко викотився з дверного отвору і кинувся до мене, клацнувши БАРУ, коли скінчив. Я приготувався. Він схопився мені на плечі, як велика кішка, а потім стрімко підвівся до шахти. Я націлив БАР на двері лабораторії і натиснув на спусковий гачок, коли двоє чоловіків увійшли до них. Їхні тіла були вибиті назад до лабораторії. Я чув крик одного з них. Я глянув угору і передав БАРУ в очі Світса, коли промінь ліхтарика висвітлив коридор з кімнати, в якій ми були.


"Швидше!" Солодощі наполягав. "Давай, мужик!"


Я зігнувся в колінах, хапаючи ротом повітря, моя голова закружляла, і я з усією силою підстрибнув угору. Я відчув, як обидві руки Світса стиснули мої і потягли, якраз у той момент, коли промінь ліхтарика висвітлив мої ноги. Я піднявся, з усіх сил кожен м'яз мого тіла кричав від зусилля. Пролунав смертоносний гуркіт BAR-вогню, і я відчув металевий розріз у штанах. Потім я опинився усередині шахти.


«Гриль», - одразу видихнув я. "Дай це мені!"


Чиїсь руки вклали ґрати в мою. Я вставив його в раму, залишивши одну сторону відкритою, намагаючись розстебнути ремінь.


Я сказав іншим. "Почніть лізти!"


"Що в тебе там?" запитав Світс, коли він повернувся.


Я витяг П'єра з його укриття і ввімкнув п'ятисекундний запобіжник.


"Просто маленький прощальний подарунок нашим друзям унизу", - сказав я і кинув П'єра в коридор, відразу ж поставивши грати на місце і щільно закривши її віконниці. «І сподіватимемося, що вони тугі», - похмуро подумав я, коли повернувся і почав дертися по шахті за іншими.


Коли П'єр пішов, я піднявся приблизно на п'ять футів. Вибух був не таким потужним, як міні-гранати Світса, але за мить я міг почути крики, які перейшли в задушений кашель, хрип горла, жахливі звуки смерті людини за людиною, вбитого смертоносним газом П'єра.


Ставні на решітці, мабуть, були такими ж щільними, як я сподівався, тому що повітря в шахті ставало все кращим, коли ми піднімалися вгору, і жодна частка з газів від Хьюго не потрапила до неї.


Через три хвилини ми всі лежали на даху з цементних блоків, всмоктуючи у легені свіже, гарне, чисте нічне повітря.


"Гей, подивися", - раптово сказав Лі Чин. Вона вказувала вниз. «Виходи. Ніхто ними не користується».


Дюрош кивнув головою.


Коли генерал розіслав попередження про затримання тут вашого друга, виходи були заблоковані електронікою, щоб він не зміг втекти. Після того, як спрацювала газова бомба містера Картера…»


Ми подивилися один на одного з похмурим розумінням. Двері, які були зачинені електронікою, щоб запобігти втечі Світса, не дозволили силам ОАД втекти від П'єра. Оскільки вентилятори не працювали, газ П'єра тепер із смертельною ефективністю поширювався по всьому комплексу будівель.


Штаб-квартира ОАД була перетворена на склеп, кошмарну смертельну пастку, таку ж ефективну та надійну, як і газові камери, які нацисти використовували у своїх концентраційних таборах.


«Вони, мабуть, викликали всіх у будинки, щоб битися зі Світсом», - сказав Лі Чин. "Я не бачу нікого зовні в кратері".


Я подивився вниз, пробігаючи очима внутрішню частину кратера та його край. Ніхто. Окрім в'їзду в гараж.


Я побачив її, як і Дюрош.


"Мішель!" він ахнув. «Дивися! Туди! Біля в'їзду в гараж!


До в'їзду в гараж під'їхали дві вантажівки. Його двері були зачинені, але я підозрював, що Мішель хотіла піти не в гараж. Вона розмовляла з двома озброєними охоронцями з однієї з вантажівок, яка супроводжувала його на шляху до кратера, жестикулюючи затято, майже істерично.


"Як вона могла вибратися?" вимагав Цукерки.


"Аварійний вихід", - сказав Дюрош, пильно дивлячись на свою дочку, і вираз його обличчя розривався між очевидною радістю від того, що вона жива, і усвідомленням того, що вона зрадила і його, і свою країну. «Секретний вихід, відомий лише генералу та кільком вищим співробітникам. Вона, мабуть, теж знала».


"Вона ніколи не піде з острова", - сказав я. «Навіть якщо вона це зробить, без розробленої вами зброї чи креслень для неї з ОАС буде покінчено».


Дюрош обернувся до мене і схопив мене за плече.


"Ви не розумієте, містере Картер", - сказав він схвильовано. Це те, що я збирався вам сказати, коли генерал намагався мене застрелити. Не всі комп'ютери було знищено».


"Які?" - Огризнувся я. "Що ви маєте на увазі?"


«Один із пристроїв вже оснащений комп'ютером і готовий до запуску. Це було аварійне. І тепер воно знаходиться на маленькому човні у гавані Сен-П'єра. Не у Лоррені чи Маріго, де ваші літаки несуть вахту. . Але в Сен-П'єр.


Коли він сказав останні слова, як за командою, Мішель та двоє озброєних охоронців залізли до кабіни вантажівки. Він розвернувся, а потім почав робити розворот, щоб вийти із кратера. Я мовчки вихопив БАРУ у Світса, направив його на кабіну вантажівки і натиснув на спусковий гачок.


Нічого.


Я витяг порожню обойму і подивився на Світса. Він сумно похитав головою.


«Більше ні, чувак. От і все".


Я кинув БАРУ і встав, коли вантажівка з Мішель у ньому прискорилася, виїхавши з кратера і зникла за ободом. Мій рот був стиснутий.


«Солодощі, – сказав я, – я сподіваюся, що День леді пройде так швидко, як ви кажете. Тому що, якщо ми не зможемо випередити Мішель у гирлі гавані Сен-П'єр, Кюрасао стане на один нафтопереробний завод менше. . "


"Давай спробуємо", - сказав Світс.


Потім ми дерлися через дах до гаража і вантажівки, що залишилася перед ним, двоє приголомшених охоронців підняли очі якраз вчасно, щоб їхні груди перетворилися на криваві вирви через постріли з правої руки.


П'ятнадцятий розділ


"День леді" обігнув гирло гавані Сен-П'єр, Світс біля керма, зі швидкістю, яка змусила мене задуматися, яхта це чи гідроплан. Стоячи поряд зі мною на носі, поки я боровся з аквалангом, Лі Чин обвів гавань із парою потужних біноклів Світса.


"Дивіться!" - Раптом сказала вона, вказуючи.


Я взяв бінокль і глянув у нього. У гавані рухався лише один човен. Невеликий вітрильний човен, не вище п'ятнадцяти футів і, мабуть, не оснащений двигуном, він повільно рухався під легким вітерцем до виходу в гавань.


«У них ніколи не вийде, – сказав Лі Чин. "Ми наздоженемо їх за хвилину".


"Це дуже просто", - пробурмотів я, не зводячи очей з човна. «Вона має зрозуміти, що ми їх наздоженемо. У неї має бути інша ідея».


Тоді ми були досить близько, щоб я міг розрізнити фігури, що рухаються палубою човна. Однією з постатей була Мішель. На ній було акваланг, і я міг бачити, як вона затято жестикулює двом охоронцям. Вони несли по палубі довгу тонку трубку.


"Що відбувається?" - з цікавістю запитав Лі Чин.


Я повернувся до напруженої, болісної фігури Фернана Дюроша.


"Наскільки важко ваша підводна зброя?"


"Приблизно п'ятдесят фунтів", - сказав він. «Але яке це має значення? Вони не можуть запустити його звідси. Він просто впаде на дно і лишиться там. Їм доведеться вибратися за межі гавані, щоб скинути його хоча б на глибину ста футів, перш ніж воно саме активується і почне просувати себе. "


"І ми наздоженемо їх задовго до того, як вони дійдуть до входу в гавань", - сказав Лі Чін.


«Мішель це розуміє, – сказав я. «Ось чому вона в акваланзі. Вона намагатиметься спустити зброю на глибину до ста футів».


У Лі Чин відвисла щелепа.


«Це не так неможливо, як здається», - сказав я, поправляючи два балони, що залишилися, з повітрям на спині. «Вона гарна під водою, пам'ятаєш? А п'ятдесят фунтів під водою – це щось інше, як п'ятдесят фунтів поза водою. Я здогадувався, що вона може спробувати щось на зразок цього».


Я поправив ножа на поясі, взяв рушницю Світса і повернувся, щоб дати йому інструкції. Але він бачив, що відбувається, і випередив мене. Він вимкнув двигуни «Дня леді» і ковзнув її носом на відстані не більше п'ятдесяти футів.


Я перебрався через борт так само, як це зробила Мішель, із торпедою Дюроше в її руках.


Вода була чорною, каламутною. На мить я нічого не побачив. Потім, постійно працюючи плавцями, розтинаючи воду, я помітив неглибокий парусник. Я повернувся, повернувся і почав шукати Мішель, сподіваючись побачити ознаки контрольних бульбашок з її маски. Нікуди.


Потім, за п'ятнадцять футів нижче за мене і трохи попереду, на дні, я побачив торпеду Дуроше. Наодинці. Нема ніде Мішель.


Я зігнувся і відчайдушно обернувся, раптом зрозумівши, що буде далі. І воно прийшло - довгий смертоносний спис розсікнув воду за кілька дюймів від мого обличчя. Позаду мене я миттю побачив Мішель, що ковзала за кораблем старого парусного корабля, що затонув.


Вона збиралася позбавитися мене, перш ніж виплисти з торпедою на велику глибину. Якщо тільки я не позбудуся її першим.


У мене не було вибору. Я пішов за нею.


Рушниця напоготові, я повільно обійшов затонулий корабель. З гнилих сторін небезпечно виступали зазубрені дерев'яні лонжерони. На моєму шляху пролетіла зграя рибок. Я зупинився, тримаючись за зламану щоглу, потім підвівся на кілька футів і глянув униз.


Цього разу вона прийшла знизу, ніж у її руці люто розтяв мій живіт, а потім, коли я зісковзнув убік, моє обличчя. Я нарізав ножем прогнившу кришку люка, вирівняв свою рушницю і вистрілив одним рухом. Стрілка метнулася вперед і розтнула шкіру плеча Мішель. Я бачив крізь її маску болісне викривлення її рота. Я також бачив тонкий струмок крові з її плеча, що фарбує воду.


Тепер це треба було закінчити швидко. Акули можуть напасти на нас будь-якої хвилини, почувши кров і голодні.


Я витяг ножа з піхов і повільно поплив уперед. Мішель проткнула ножем рангоут корабля, що затонув, і кинулася на мене. Її ніж зло врізався мені в голову. Вона намагалася перерізати мою кисневу трубку. Я поплив униз, потім раптово повернув і сальто назад. Я раптом опинився на ній зверху, і моя ліва рука схопила її руку з ножем залізною хваткою. Вона щосили намагалася звільнитися, і протягом кількох миттєвостей ми розгойдувалися туди й сюди, вгору й униз у смертельному підводному балеті. Ми були від маски до маски, наші обличчя були лише у футі один від одного. Я бачив, як її рот скривився від зусилля та напруження.


І коли мій ніж пронизав її вгору, крізь її живіт і груди, я побачив обличчя, яке я так часто цілував, спотворене в агонії.


І тіло, яке я стільки разів кохався, конвульсивно корчиться, здригається, а потім раптово обм'якшує від настання смерті.


Я вклав ножа у піхви, схопив її тіло під пахви і почав повільно пливти вгору. Коли я виринув з води, Леді Дей був всього за кілька ярдів від мене, і я побачив, як Лі Чин спускає мотузкові сходи, відчайдушно жестикулюючи і кричачи.


Потім я почув, що вона кричала: Акули, Картер! Акули!»


У мене не було вибору. Я відпустив тіло Мішель, зірвав ремені кисневого балона зі своєї спини та поплив до "Дня леді", як олімпійська зірка. Я схопився за мотузкові сходи і витяг себе з води за кілька секунд до того, як ряд гострих, як бритва, зубів зірвав половину одного з моїх плавців.


Потім я був на палубі і побачив двох охоронців з вітрильника, які сиділи біля Світса, пов'язаних по руках і ногах, з похмурими обличчями від поразки. І бачити, як Фернан Дюрош дивиться через перила, широко розплющеними очима від жаху, на киплячу червону метушні, в якій акули розривали тіло Мішель.


Я втомлено зняв ласти і підійшов до нього.


"Я знаю, що це не дуже зручно, - сказав я, - але вона була мертва ще до того, як її вдарили акули".


Дюрош поволі відвернувся. Його плечі зникли ще більше. Він похитав головою.


«Можливо, - сказав він уривчасто, - так краще. Її оголосили б зрадницею – судили – відправили до в'язниці...»


Я мовчки кивнув головою.


«Картер, - м'яко сказав Лі Чин, - чи має влада знати про Мішель? Я маю на увазі, яка різниця зараз?


Я думав про це.


«Добре, Дюроше», - сказав я нарешті, - «це єдине, що я можу зробити для тебе. Наскільки відомо світові, твоя дочка померла героїнею, борючись за свою свободу та свою країну проти ОАС. . "


Дюрош глянув угору. Подяка на його обличчі була майже болісною.


«Дякую», - прошепотів він. "Дякую."


Повільно, стомлено, але з деякою стомленою гідністю він пішов геть і зупинився на кормі.


«Привіт, Картер, - сказав Світс з-за керма, - я щойно отримав невелике повідомлення для тебе по радіо. Від кота на ім'я Гонсалес. Він каже, що старий містер Хоук прилітає з Вашингтона, щоб розпитати тебе. французький уряд прилетів у складі армійського полку, щоб захопити ці кораблі в гаванях Лоррен і Маріго та позбутися прихильників ОАС в адміністрації Мартініки».


«Так, - сказав Лі Чин. «Він навіть говорив щось про лист подяки від французького уряду за те, що він зламав хребет ОАС та їх план поглинання».


Світс посміхнувся і вказав на двох пов'язаних охоронців.


«У цих людей з ОАС залишилося не так багато бажання до боротьби. Вони здалися в ту хвилину, коли Мішель зістрибнула з човна».


"Що сталося з торпедою?" - спитав Лі Чин.


«Він там, приблизно за двадцять ярдів, — сказав я. «Пізніше коли акули покинуть цей район, ми зможемо підняти це. А поки що ми залишаємося тут, щоб переконатися, що ніхто інший не зробить цього».


«Послухайте, чуваку, - сказав Світс, - це було круто, але в мене майже закінчився запас помадки. Якщо ви, хлопці, не заперечуєте, я втікаю до міста. "


"Візьми вітрильний човен", - сказав я. "І поки ви це робите, передайте владі цих двох панків з ОАС".


"Містер Картер?" - сказав Фернан Дюро.


Я повернувся.


«Я вдячний тобі за те, що мене врятували, і за…»


Я кивнув головою.


«Але тепер я мушу повернутися до своїх людей. Бюро Deuxieme захоче поговорити зі мною».


«Підемо зі Світсом», – сказав я. "Він подбає про те, щоб ви потрапили до потрібних людей".


Він кивнув, потім простяг руку. Я струснув її, і він обернувся і пішов до того місця, де Світс тягнув парусний човен поруч.


"Побачимося пізніше, приятель", - крикнув Світс після того, як на борт стрибнули двоє чоловіків з ОАС, Дурош і він сам. "Може, я трохи почекаю і привезу з собою старого містера Хоука".


"Зроби це", - запропонував Лі Чин. "Не поспішай. У нас із Картером багато справ».


"Що саме ви мали на увазі?" - Запитав я, коли вітрильник відірвався.


Чи Чин підійшла до мене ближче. Набагато ближче.


«Чи бачиш, Картер, – сказала вона, – є старе китайське прислів'я: «Є час працювати і час грати».


"Так?"


"Угу". Тепер вона була так близько, що її маленькі тверді груди притискалися до моїх грудей. «А тепер час грати».


"Так?" Я сказав. Це було все, що я міг сказати.


«Я маю на увазі, ви не вірите на всю цю нісенітницю про те, що француженки - найкращі коханки, чи не так?»


"Є краще?"


"Угу. Набагато краще. Хочеш дізнатися


Я сказав. "Чому б і ні?"


Я вияснив. Вона мала рацію. Я маю на увазі, вона мала рацію!


Кінець.


Картер Нік


Шість кривавих літніх днів


Анотації


Пустельна пастка смерті.


Вбито американського посла. Президент Менданік загинув у "випадковій" авіакатастрофі. Його чудова вдова у полоні. Безжальна і підступна людина на ім'я Абу Осман задумує повалення нового уряду. А полковник Мохаммед Дуза, голова таємної поліції, зі своїми планами вбивства.


AX міг би дозволити маленькій північноафриканській республіці горіти у власній кривавій бійні, якби не «Кокай» - вкрадена ракета, найстрашніша зброя в ядерному арсеналі НАТО. Завдання для Killmaster: увійти до цього пекла в пустелі на самоті, знайти ракету і знищити її.


Він мав мало часу. У нього було рівно шість кривавих літніх днів!


* * *


Нік Картер


## Глава 1


Розділ 2


Розділ 3


Розділ 4


Розділ 5


Розділ 7


Розділ 8


Розділ 9


Розділ 10


Розділ 11


Розділ 12


Розділ 13


Розділ 14


Розділ 15


Розділ 16


Розділ 17


Розділ 18


Розділ 19


Розділ 20


Розділ 21


* * *


Нік Картер


Killmaster


Шість кривавих літніх днів


Присвячується службовцям секретних служб Сполучених Штатів Америки


## Глава 1


Я сів у човен і прислухався до тиші. Вода блищала на сонці золотом. Я примружився від його яскравості, дивлячись на хвойні дерева, зібрані гномоподібними конклавами на березі озера. На гребені піднялися ялинки та берези. Але в межах моєї видимості не рухалося нічого більшого за комар. Це було неприродно; поєднання таких факторів. Я міг зачекати чи розпочати дію. Я не люблю чекати. Те, що я шукав, теж могло не подобатися очікуванню. Моя права рука плавно повернулася назад, ліва рука розслабилася і розслабилася, а потім рух уперед, прямо вперед і обережно із зап'ястям.


Запанувала тиша. Моя ліва рука почала своє делікатне завдання. Я відчував піт на шиї та лобі. Погода не пасувала. Вона мала бути різкою і прохолодною, а вітер тріпав воду. Натомість я побачив невелику хвилю і вловив зміну кольору під нею.


Мій супротивник зробив свій хід. Вбивчо стрімкий і точно в ціль, він вразив ... і побіг. Він важив три фунти, якщо був унцією, весь у цятках арктичного вугілля і повний енергії. Я стояв, щоб боротися. Два дні я переслідував його. Я знав, що, хоча інша форель занурювалася глибоко у воду через спеку не по сезону, цей одинак любив йти своїм шляхом, годуючись на мілководді серед очеретів. Я бачив його. Я його переслідував, і в його незалежності було щось, що мені подобалося. Можливо, він нагадав мені мене, Ніка Картера, який насолоджувався таким необхідним відпочинком на озері в пустелі Квебеку.


Я знав, що він буде борцем, але він був великим; він був сповнений лукавства. "Можливо, більше схожий на Хоука, ніж на Картера", - подумав я, коли він стрибнув під човен і спробував порвати волосінь. «Немає такої удачі, друже, - сказав я. На мить здалося, що лише двоє з нас змагаються у порожньому світі. Але це не могло продовжуватись довго, як не могло тривати тиша.


Гудіння комара, але потім голосніше, скарга переростає в знайому нісенітницю. Сорінка в небі летіла прямо до мене, і мені не потрібно було чарівного відображення у воді, щоб сказати мені, що це означає прощання з R&R та ще п'ять днів риболовлі на озері Клос. Життя секретного агента ніколи не переривається так, як коли він оговтується від небезпек своєї професії.


Але не зараз, чорт забирай! Я доводив, що не всі рибальські історії мають довжину фута та ширину черевця акули. У мене на лінії був кит, а все інше зачекає. Але цього не сталося.


Великий RCAF AB 206A незграбно налетів на мене, і поштовх його вентиляторів не тільки збивав воду, а й мало не збив мене з ніг. Мене це не потішило. Я відмахнувся від закривавленої тварюки, і вона покотилася вбік, як бабка-переросток.


Мій противник поринув у замішання. Тепер він вискочив на поверхню і розбив воду, тремтячи, як тер'єр, намагаючись кинути гачок. Я сподівався, що це видовище вразить тих, хто сидить у гелікоптері. Мабуть, тому що вони сиділи в повітрі нерухомо і голосно гриміли, поки я грав зі своїм другом на лінії. Він стрибав по воді півдюжини разів


ще до того, як я наблизив його до човна. Потім було непросте завдання - утримувати волосінь натягнутою правою рукою, а лівою простягати мережу під ним. На риболовлі, якщо ви хочете рибу, ніколи не поспішайте. Ви залишаєтеся спокійним та спокійним, злагодженим; Дещо у мене добре виходить.


Можливо, він був не довшим за фут, але виглядав так. І колір у нього - насичений засмаги, повний червоно-коричневих тонів, з гарним крапчастим животом. Він був виснажений, але не здавався. Навіть коли я підтримував його перед своєю повітряною аудиторією, він намагався звільнитися. Він був надто вільний і сповнений духу, щоб здатися, до того ж я знав, що йду. Я поцілував його слизову голову і відкинув назад на воду. . Він ляснув хвостом по воді, але не на знак подяки, а на знак протесту, а потім пішов.


Я доплив до берега, прив'язав човен до причалу та зібрав своє спорядження з каюти. Потім я вийшов до кінця доку, і вертоліт скинув мотузкові сходи, і я піднявся нагору, дихаючи бальзамом і сосною, прощаючись зі спокоєм та розслабленням.


Щоразу, коли мені чи будь-якому іншому агенту AX надається час R&R, ми знаємо, що він запозичений, як і решта часу. У моєму випадку я також знав, що якщо виникне потреба зв'язатися зі мною, RCAF буде використовуватися для передачі повідомлення, тому не дивно, що вертоліт пролетів над верхівками дерев. Що мене справді здивувало, то це те, що всередині мене чекав Хоук.


Девід Хок - мій бос, директор і керівник операцій в AX, найменшому агентстві в уряді США та найсмертельнішому. Наш бізнес – це глобальний шпигунство. Коли справа доходить до грубих речей, ми беремо на себе відповідальність там, де зупиняються ЦРУ та інші хлопці з розвідки. Окрім президента, про наше існування знають менше десяти чиновників із усієї бюрократії. Такий і має бути Інтелект. AX подібний до аксіоми Бена Франкліна: три людини можуть зберігати секрет, якщо двоє з них мертві. Ми єдині, хто залишається живим, а Хоук - головний. На перший погляд, ви можете подумати, що він літній і не надто успішний продавець уживаних автомобілів. Хороше прикриття для людини, яку я вважаю найпроникливішим оператором у самій смертоносній грі з усіх.


Коли я просунув голову в люк, і один із членів екіпажу простяг мені руку з сумкою, я побачив, як Хоук схилився над своїми складеними долонями, намагаючись прикурити свою всюдисущу сигару на протягу. До того часу, як я підвівся і ввійшов, і люк закрився, він уже сидів, відкинувши голову назад, і задоволено висмоктував дим і сірку зі смердючої марки сигари, яку він плекав.


«Гарний улов, - сказав він, сардонічно дивлячись на мене. «Сядьте і пристебніться, щоб ми могли вибратися з цього раю в пустелі».


«Якби я знав, що ви йдете, я б упіймав двох, сер», - сказав я, сідаючи поряд з ним.


Його пом'ятий костюм підходив йому, як кинутий мішок, і не було жодних сумнівів у тому, що охайно одягнений член екіпажу не міг зрозуміти, чому було таке VIP-звернення з неохайним старим диваком та рибалкою з гарною фореллю.


"Синку, - почувся хрип Хоука, перекривши важкий пирхання вертольота, - подивися, чи зможеш ти допомогти пілоту".


Командир, капрал, вагався лише мить. Потім коротко кивнувши, він рушив до кабіни. М'якість на обличчі Хоука зникла разом із ним. Тепер худорляве обличчя набуло такого вигляду, який часто наводив мене на думку, що хтось у генеалогічному дереві Хоуков був військовим вождем сіу чи шайенів. Вираз обличчя відображав стримувану силу, повну проникливості та сприйняття, готову діяти.


«Вибачте за переривання. Ми маємо оповіщення DEFCON». Хоук використав офіційні слова, ніби шотландець витрачає гроші.


"Глобальний, сер?" Я відчув легке поколювання в потилиці.


"Ні. Гірше". Коли він говорив, у нього на колінах лежала валіза аташе. "Це дасть вам фон". Він вручив мені інформаційну папку AX із червоною смугою на обкладинці, призначеній лише для очей президента. То була друга копія. Було коротке резюме. Це було схоже на розгорнутий сценарій розмови, який у нас із Хоуком був не більше тижня тому. Це не означало, що штаб-квартира AX у Дюпон-Серкл у столиці країни прослуховувалася. За пошарпаною обкладинкою Amalgamated Press and Wire Services ми не робимо помилок. Це також не означало, що ми були ясновидячими, хоча бувають моменти, коли я впевнений, що Хоук має дар. Це означало, що з існуючих умов можна зробити висновок, не використовуючи комп'ютер, що будуть певні результати. І тут результат був запізнілим - ядерна крадіжка. Це також була ядерна крадіжка нової надсекретної тактичної зброї, що означало, що з боку президента будуть ухвалені деякі делікатні дипломатичні рішення.


Cockeye належить до класу SRAM – ударна ракета малої дальності. Це різновид ракети, яку ми поставили ізраїльтянам під час війни Йом Кіппур. На цьому схожість закінчується. Півник - це ядерна бомба,


і на відміну від будь-якої іншої тактичної ядерної зброї ближнього радіусу дії, її ефективність становить дев'яносто відсотків. У перекладі це означає, що в той час як інші ядерні боєприпаси того ж розміру і типу - будь то в арсеналах Варшавського договору, пекінських бункерах або в нашому власному - можуть знищити міський квартал, Cockeye може знищити місто. Надзвичайно мобільний циліндричний об'єкт, довжиною рівно шістнадцять футів, вагою менш ніж півтонни і дальністю дії 150 миль, Cockeye - сильний козир у вашій захисній колоді. І це стерло деякі тривожні особливості з наших планів і політиків у SHAPE і в Пентагоні.


Читаючи подробиці втрати «Півня», був очевидним один фактор; експертиза тих, хто проводив операцію. Це була гладка, витончена робота, і вона показала точне знання розташування бункерів у Кацвейлері на північ від Кайзерслаутен на Рейнланд-Платц, де зберігалася ескадрилья ракет.


Був густий туман, що було звичайним явищем у цю пору року чи о 03:00. У загоні охорони з п'ятдесяти осіб не було людей, які вижили, а деталі часу і пересування були зібрані CID постфактум. Вони приїхали на вантажівці, яку пізніше було виявлено, замасковану під американську армію шість на вісім. Передбачалося, що якби вони не були одягнені в одяг GI, вони зустріли б хоч якийсь опір. Ножі були застосовані до трьох військовослужбовців, чергових біля воріт, та до охоронців бункера. Судячи з тіл останніх, вони думали, що їхні вбивці були їхніми рятувальниками. Двоє офіцерів та інші померли у своїх ліжках від отруєння газом.


Було вкрадено лише одну ракету з ядерною боєголовкою. Безпосередня підозра буде зосереджена на КДБ або Чіком SEPO, який використовує команду кавказьких маоїстів.


Але не надовго. У той же час, коли захоплювався «Півник», за кілька кілометрів на південь на складі в Оттербаху відбувався ще один крадіжка. Це була не та група, яка вкрала Півник, але використовувалися ті самі методи. В даному випадку захопленим об'єктом була наша остання модель ДПЛА - дистанційна безпілотна машина - чорний ящик і таке інше.


ДПЛА не набагато довша, ніж Cockeye. У нього короткі короткі крила, і він може літати зі швидкістю 2 махи. Його основне призначення – фоторозвідка. Але з'єднайте Cockeye з ДПЛА, і у вас буде ядерна ракета з дальністю дії 4200 миль та здатністю вбити мільйон людей.


«Ядерний шантаж, от і ми у справі, – сказав я.


Яструб хмикнув, і я потяглася за однією зі своїх цигарок, зроблених на замовлення, щоб спробувати приглушити запах його сигари.


Був єдиний абзац, присвячений тому, що можна було б назвати гіркою пігулкою:


Через погодні та тимчасові умови, а також через те, що весь задіяний персонал було ліквідовано, крадіжку в Кацвейллі було виявлено лише о 05:40, а в Оттербаху - до 05:55. Хоча USECOM у Хідельберзі та SHAPE у Касто були негайно обізнані про атаку в Оттербаху, штаб-квартира США та НАТО не була поінформована з причин, які наразі розслідуються, про зникнення Cockeye до 07:30.


"Чому це безладдя?" - Сказав я, дивлячись вгору.


«Якийсь незадоволений своїм званням командир бригади, який думав, що зможе вирішити все сам, бо він знайшов вантажівку. Це могло мати значення».


Наступна оцінка пояснила, чому. AX, як і всі розвідувальні агентства союзників, доклав усіх зусиль, щоб вистежити вбивць та повернути вкрадені речі. У радіусі 1500 кілометрів від Кайзерлаутена не було жодної вантажівки, поїзда, автобуса чи літака, які не зупинялися б і не обшукувалися. Весь наземний транспорт, що перетинає західноєвропейські кордони та кордони залізної завіси, піддавався подвійній перевірці. Повітряне спостереження з використанням спеціальних пристроїв виявлення покрило земну кулю. Кожен агент на місцях від Кіркенеса до Хартума мав одну місію - знайти Півник. Якби зумер був включений для збільшення зусилля під час відкриття, а не майже через дві години, я, можливо, все ще ловив рибу.


AX висунув робоче припущення, засноване на чотирьох критеріях: 1. Жодна велика протиборча сила не провела цю операцію. У них були свої ДПЛА, і вкрасти один як диверсія було б занадто ризиковано. 2. Таким чином, крадіжка ДПЛА була така ж важлива для операції, як і крадіжка Cockeye. 3. Після крадіжки час був ключовим фактором. Ті, хто проводив подвійну операцію, не могли знати, скільки в них часу. Це означало негайну необхідність укриття чи транспортування з цієї галузі.


Якщо вони залишаться в цьому районі, власники будуть під постійним тиском розкриття, і їхня здатність діяти буде строго обмежена. 4. Cockeye та ДПЛА, швидше за все, були доставлені з передбачуваної точки в межах області у передбачувану точку за її межами.


Дослідження руху всього повітряного руху в зоні дії відразу після крадіжок дає єдину підказку. Вантажний літак гвинтового типу DC-7, що належить Північноафриканській Народній Республіці, вилетів із міста Рентштуль Флюгцойгтрагер біля Кайзерлаутену о 05:00 того ж дня.


Літак прибув тиждень раніше для ремонту двигунів, компанія Rentstuhl спеціалізується на ремонті нереактивних літаків.


У тумані DC-7 злетів із мінімальною перевіркою. Його маніфест, перевірений митницею напередодні увечері, показав, що на ньому були запасні частини двигунів. Припаркований у дальньому кінці рампи, літак знаходився в ізольованому положенні і в тумані його не було видно з вежі чи адміністративної будівлі у критичний період.


Екіпаж із трьох осіб, які виглядали як військові пілоти NAPR, прибув на операцію о 4:00. Вони подали план польоту до аеропорту Іракліону в Афінах. О 07:20 Управління повітряного руху Чивітавек'я було поінформовано про те, що план польоту було змінено на Ламана-прямий, столиця НАГР.


Можливий висновок: Cockeye та ДПЛА перебували на борту DC-7.


"Це досить тонко, сер", - сказав я, закриваючи папку.


"Це було вчора. З того часу вона стала товстішою, і я знаю, про що ви думаєте - що Бен д'Око Менданік з Північноафриканської Народної Республіки ніколи б не втягнув себе ні в що подібне».


Ось про що я думав.


«Ну, він більше не замішаний у цьому. Він мертвий". Хоук похитав обрубком своєї сигари і примружився від сонця, що заходило в порт». Також Карл Петерсен, наш посол у NAPR. Обох вони вбиті після того, як зустрілися на секретній зустрічі. Петерсена збила вантажівка і Менданіке в авіакатастрофі в Будані приблизно через три години, і все це в той же час, що і удар по "Півникам".


"Це могло бути збігом".


"Може, але чи є у вас кращі ідеї?" - Сварливо сказав він.


"Ні, сер, але крім того, що Менданік нездатний спланувати крадіжку ядерних матеріалів, у нього немає нікого з його щурої зграї, хто міг би пограбувати скарбничку. І, як ми обидва знаємо, ситуація в НАГР давно дозріла для перевороту полковників".


Він пильно подивився на мене. «Не думаю, що дозволю тобі знову порибалити. Один!" Він підняв великий палець. «Ядерна бомба та ДПЛА перенесені з точки А. Два!» Його вказівний палець підвівся. «Поки не з'явиться щось краще, цей DC-7 – єдина проклята зачіпка, яка у нас є. Три!" Інші пальці піднялися вгору - і я помітив, що в нього довга лінія життя - «Нік Картер вирушає до точки B, щоб подивитися, чи зможе він знайти те, що було взято з точки А. Ясно?»


"Більш-менш." Я посміхнувся йому, і кислий погляд змінився тим, що можна було б назвати його добродушним похмурим поглядом.


«Це виклик, синку, – тихо сказав він. Я знаю, що це тонко, але немає часу. Незрозуміло, що мають на увазі ці виродки. вони захопили зброю, про яку вони нічого не знають, і що вона могла бути націлена на одне з їхніх міст.


Яструб не з тих, кого ніщо не турбує. Не один із нас. Інакше він би не сидів на своєму місці, і я не сидів би поруч з ним. Але в згасаючому полуденному світлі зморшки на його обличчі здавались глибшими, а за нерухомістю його блідо-блакитних очей таївся проблиск занепокоєння. Ми мали проблему.


Для мене це назва гри, в якій мене звинувачували. Позбудьтеся всіх «а», «якщо» і «але», позбавтеся офіційного жаргону, і це просто питання того, як ви зробите.


Хоук повідомив мені, що ми прямуємо до аеропорту Дорваль за межами Монреалю. Там я сяду на рейс Air Canada прямо до Риму, а потім на "Каравелу NAA" до Ламана. Я діяв як Нед Коул, головний кореспондент Amalgamated Press and Wire Services – AP&WS. Моє завдання - повідомити про раптову та трагічну смерть прем'єр-міністра Бен д'Око Менданіке. Дах був досить міцним. Але як підстрахування у мене був другий паспорт, французький, на ім'я Жака Д'Авіньйона, гідролога та інженера-водника євроконцерну РАПКО. Прісна вода для НАПР була на одному рівні з нафтою. І того, й іншого вони мали страшенно мало.


У нас не було персоналу AX, який міг би підтримати мене. Я б сказав, що ми маленькі. Моїм єдиним офіційним контактом буде Генрі Саттон, резидент ЦРУ та комерційний аташе посольства США. Він чекав мене через смерть посла, але не знав про мою справжню місію. Навіть у подібній ситуації політика AX полягає у розголошенні оперативних планів спецслужбам, що співпрацюють, тільки на розсуд агента на місцях.


Спочатку я мав два шляхи підходу: пакистанська вдова Менданіке, Шема, і екіпаж DC-7. Вдова, бо вона могла знати тему таємної зустрічі посла Петерсена з її покійним чоловіком і причину раптової втечі до Будана. Щодо екіпажу DC-7, то зі зрозумілих причин я хотів обговорити з ними плани польоту.


Як я вже сказав, це була проста процедура. Це Хоук сказав: "У вас максимум немає часу, щоб дізнатися, чи є там Cockeye і ДПЛА".


Розділ 2


Протягом решти шляху з рибальського табору я запам'ятав більшу частину довідкового матеріалу, який передав мені Хоук. Здебільшого це стосувалося Північноафриканської Народної Республіки.


Кожен агент AX має актуальну картину геополітичної особи земної кулі. Як Killmaster N3, мої знання, звичайно ж, великі та глибокі. Так і має бути, щоб, зосередившись на деталях, я вже на півдорозі.


З усіх країн Магріба НАГР є найбіднішою. Він був створений ООН наприкінці 50-х із посушливої частини колишніх французьких володінь. Як «нещодавно виникла нація третього світу», її поява була суто політичною.


Його столиця Ламана - це глибоководний порт, який стратегічно розташований і давно бажаний для Радянського Союзу. Адмірал С.Г. Горшков, головнокомандувач ВМФ Росії, сказав у секретних свідченнях перед Центральним комітетом Політбюро, що Ламана є ключем до контролю над західним Середземномор'ям. Не потрібно військового генія, щоб зрозуміти чому.


Цьому контролю перешкоджали відносини між президентом НАРН Бен д'Око Менданік та Вашингтоном. Це були стосунки, скріплені добрим товариством. Єдине, що подобалося Менданік у США, - це безперервний потік допомоги. Він узяв його однією рукою, при кожній нагоді усно плескаючи свого благодійника по обличчю. Але в обмін на допомогу він не дав Радам права на бункерування в Ламані, а також був досить розумний, щоб побоюватися їхньої присутності на своїй території.


Існували деякі паралелі з ситуацією щодо Тіто та радянським тиском на Адріатичні порти. Ім'я Менданік часто пов'язували з ім'ям югославського лідера. Насправді товстий заголовок на банері Montreal Star говорив: «Менданік, північноафриканський Тіто мертвий».


Цейлонець за походженням, який здобув освіту в Оксфорді, Менданік захопив владу в 1964 році, скинувши і вбив старого короля Факі в результаті кривавого перевороту. Родич Факі, Шік Хасан Абу Осман, не дуже зрадів переходу, і коли Вашингтон відмовився надати йому зброю, він вирушив до Пекіна. Його десятирічна партизанська кампанія у південному секторі піщаного насипу NAPR навколо Будана час від часу згадувалася в пресі. Вплив Османа було мало, але, як і Мустафа Барзані в Іраку, він не збирався йти, і його китайські постачальники були терплячі.


В результаті катастрофи з Менданік загинули шість його найближчих радників. Фактично, єдиним членом його правлячого оточення, що залишився, був генерал Салем Аззіз Тасахмед. З досі невідомих причин його не витягли з ліжка разом із шістьма іншими, щоб здійснити несподіваний рейс квитком в один кінець у колонку некрологів.


Після звістки про катастрофу Тасахмед оголосив себе маршалом і заявив, що очолить тимчасовий уряд. Генералу було сорок, він стажувався у Сен-Сірі, колишньому французькому Вест-Пойнті, і був полковником під час перевороту 1964 року. У нього була дружина, сестра Менданік, і вони з Беном були вірними друзями до смерті. З цього приводу AX Inform говорив:


Тасахмед, як відомо, з червня 1974 року має справу з агентом КДБ А. В. Селіним, головою резидентури Мальти, відрядженим до керівництва. Поруч був Чорноморський флот, яким командує віце-адмірал В.С. Сисоєв.


;


Як попередила Зірка, «трагічна смерть» Менданіке викликала обурені вимоги низки лідерів третього та четвертого світу щодо скликання екстреної сесії Ради Безпеки ООН. Випадкова смерть не бралася до уваги. Обложене ЦРУ знову стало хлопчиком для биття, і хоча не було відчуття, що Рада Безпеки може викликати воскресіння «відомого державного діяча та захисника прав народів», зустріч дала б широку нагоду висловити злість проти імперіалістичної війни США.


З усім додатковим досвідом, який дав мені Хок, моя початкова оцінка не змінилася. Справа в тому, що це було посилено. У цій ситуації були всі складові класичного контрперевороту, натхненого Радянським Союзом. І єдиною сполучною ланкою між Кацвейлером і Ламаною був той літак DC-7, який, здавалося, злетів звичайним рейсом, його єдиною підозрілою дією була зміна пункту призначення на півдорозі.


До того часу, як ми приземлилися біля ангара RCAF у Дорвалі, я


перевдягся у діловий костюм і прийняв особистість Неда Коула з AP&WS. Коли я не на чергуванні, повністю упакована дорожня сумка та спеціальний кейс для аташе AX залишають у штаб-квартирі для швидкого отримання, і Хоук їх забрав. Поза службою або на службі мій стандартний одяг складається з Wilhelmina, мого 9-міліметрового люгера, Hugo, стилету з кріпленням на руку і Pierre, газової бомби розміром з волоський горіх, яку я зазвичай ношу у своїх жокейських шортах. Мене ретельно обшукували більше разів, ніж я можу порахувати, і одна з причин, з якої я хочу поговорити про це, полягає в тому, що ніхто не подумав обшукати це місце.


Я стояв на лінії польоту в ранній вечірній темряві з Хоуком, коли він готувався до посадки в літак представницького класу, який відвезе його до столиці. Більше не було потреби розповідати подробиці історії.


"Звичайно, президент страшенно хоче, щоб ця справа була упакована, перш ніж вона стане надбанням громадськості", - сказав Хоук, склавши долоні і закурюючи ще одну сигару.


«Я думаю, вони мовчать з однієї з двох причин, а може й з обох. Де б вони не сховали Cockeye, їм потрібен час, щоб встановити його на ДПЛА та попрацювати з авіонікою. Це може бути надто складно для них."


"Яка інша причина?"


Логістика. Якщо це шантаж, вимоги мають бути виконані, умови виконані. Потрібен час, щоб втілити в життя такий план».


«Сподіватимемося, що цього достатньо, щоб дати нам достатньо… Ти почуваєшся добре?» Він уперше згадав причину, через яку я рибалив на озері в Квебеку.


"Я терпіти не можу довгих відпусток".


"Як нога?"


«Краще. Принаймні вона у мене є, а цей ублюдок Тупамаро став на голову нижче».


"Хммм." Кінець сигари світився червоним у холодних сутінках.


"Добре, сер", - пролунав голос з літака.


«Вибач, що залишив тебе з моїми рибальськими снастями», - сказав я.


«Я спробую успіх у Потомаку. До побачення, синку. Залишайся на зв'язку".


Його рука була як залізне дерево.


На машині мене відвезли до аеровокзалу. Під час короткої поїздки я знову натягнув упряж. Реєстрація пройшла негайно. Службі безпеки дали сигнал пройти мене, швидко оглянувши мій кейс аташе і обшукавши тіло як тістечко. Боїнг 747 майже мав корисного навантаження. Незважаючи на те, що я їхав економічним класом, як будь-який репортер хороших новин, у мене було три місця, які були гарні для відпочинку та сну.


Під час пиття та вечері я розслабився Але, як сказав Хоук, все зводилося до одного. Вкрадене могло бути десь у НАРР. Якщо воно там було, моїм завданням було не тільки знайти їх, а й позбутися того, хто його помістив туди. На допомогу мені зверху будуть супутник та розвідка з маолету СР-71.


Раніше правда була сильніша за вигадку. Тепер її насильство набагато випереджає фантастику. Телебачення, фільми та книги не встигають. Це стало питанням переваги. І головна причина прискорення полягає в тому, що сьогодні в Лос-Анджелесі, Мюнхені, Римі чи Афінах тим, хто надто часто вбиває своїх побратимів, це сходить із рук. У старих добрих США благодійники переймаються нападниками, а не жертвами. AX працює інакше. В іншому випадку він взагалі не міг би працювати. У нас старіший код. Вбити чи бути вбитим. Захищайте те, що потрібно захищати. Поверніть усе, що потрапило до рук ворога. Насправді жодних правил. Лише результати.


Розділ 3


Будівля терміналу аеропорту Леонардо да Вінчі в Римі є довгим заскленим увігнутим коридором з купою стійок авіакомпаній, експрес-барів і газетних кіосків. Скло звернене до лінії польоту, і є пандуси, що спускаються від безлічі вхідних воріт, де збираються разом літаки великих авіакомпаній. Менш престижні перевізники, що прямують до Північної Африки і на південь і схід, завантажуються із задніх крил терміналу, що доводить, що, принаймні, у Римі, незважаючи на новонабутий вплив арабських нафтовидобувних країн, існує певний набір відмінностей. досі спостерігається.


Прогулянка по широкому, густонаселеному коридору була корисна для двох речей - спостереження і тренування ноги, що одужує. Спостереження було важливіше. З моменту вильоту рейсом Air Canada я знав, що перебуваю під наглядом. Це внутрішнє почуття, що ґрунтується на довгому досвіді. Я ніколи не сперечаюся з цим. Це було там, коли я висадився по пандусу і виросло разом із капучино, яке я замовив у експрес-барі. Воно залишалося твердим, коли я підійшов до газетного кіоску і купив Rome Corriere Delia Sera, а потім сів у сусіднє випорожнення, щоб переглянути заголовки. Менданік, як і раніше, залишався першою сторінкою. Повідомлялося, що у країні спостерігається напруженість, але під жорстким контролем. Я вирішив, що настав час піти в чоловічий туалет поправити краватку.


Я помітив його, вивчаючи новини від Ламани.


Він був маленького зросту і жилистого, із землистим кольором обличчя та непоказним одягом. Він міг бути звідки завгодно, типове обличчя у натовпі. Мене цікавив його намір, а не його анонімність. Тільки Яструб і центральний контроль AX знали, що я в Римі... ймовірно.


У дзеркалі чоловічого туалету моє обличчя сердито дивилося на мене. Я зробив позначку, щоб нагадати собі, що треба більше посміхатися. Якби я не був обережний, я почав би виглядати так, ніби хтось придумав секретного агента.


Був досить постійний рух людей, що виходять із кімнати, але мій маленький спостерігач не увійшов. Можливо, занадто досвідчений профі. Коли я вийшов і спустився сходами до головного коридору, він зник.


До польоту було достатньо часу, але я пішов до далекої точки реєстрації, щоб подивитися, чи я зможу його злякати. Він не з'явився. Я сів подумати. Він був справжнім шпиком. Його метою, мабуть, було підтвердити моє прибуття та повідомити про це. Кому? У мене не було відповіді, але якщо його контроль було попереджено, я також. Можливо, перевага була за супротивником, але вони зробили серйозну помилку. Їхній інтерес вказував, що в далекому плані Хоука щось пішло не так.


Я повернувся до читання Corriere. Він був сповнений припущень про смерть Менданік і її значення для НАР. Деталі аварії збіглися з тими, які надав Хоук. Літак здійснював звичайний захід на посадку ADF на смугу на краю Буданського оази. Нормальний у всіх відносинах, за винятком того, що він врізався в землю за вісім миль від кінця злітно-посадкової смуги. Літак вибухнув під час удару. Ця катастрофа була саботажем, але досі ніхто не міг пояснити, як DC-6 влетів у пісок пустелі, з висунутими колесами та стандартною швидкістю зниження в той час, коли погода була «ясна» між денним світлом і темрявою. Це виключало вибух на борту або інший літак, який збив Менданік. Генерал Тасахмед заявив, що буде проведено повне розслідування.


Мої супутники почали збиратися. Змішана публіка, переважно арабська, деякі у західному одязі, інші немає. Було кілька неарабів. Троє, зважаючи на розмову, були французькими інженерами, двоє - британськими продавцями важкої техніки. Зважаючи на обставини, я не думав, що їхній час для ведення бізнесу був вдалим. Але такі речі, схоже, не турбують британців.


Група, що зібралася, мало звертала увагу один на одного, час від часу звіряла годинник і чекала прибуття літака, щоб почати ритуал реєстрації та перевірки. Після останньої бійні в аеропорту Риму навіть арабські авіалінії почали серйозно ставитись до безпеки. Вільгельміна та Хьюго знаходилися у своїх закритих камерах в аташе-кейсі. Щодо цього проблем не виникне, але коли прибув лише один клерк NAA-чоловік, який спізнився на двадцять хвилин із планшетом під пахвою, я зрозумів, що проблема виходить із іншого джерела.


Спочатку він заговорив арабською, потім поганою англійською, його гугнявий голос був рівним і непримиренним.


Деякі з очікуваного натовпу застогнали. Решта ставили запитання. Дехто почав протестувати і сперечатися зі служителем, який негайно зайняв оборонну позицію.


«Я кажу, - здавалося, що більший із двох англійців раптово усвідомив мою присутність, - у чому, здається, проблема? Затримка?


«Боюсь, що так. Він пропонує повернутися о першій годині дня».


"Годину! Але це не раніше...»


"Одна година", - зітхнув його супутник із сумними очима.


Поки вони обмірковували погані новини, я міркував про те, щоб зателефонувати за римським номером і надати літакові. По-перше, це було питання того, чи коштувала втрата часу ризику особливого прибуття, яке привернула б увагу в той час, коли підозри в Ламані стали більш параноїдальними, ніж зазвичай. А по-друге, було питання, чи налаштовували мене на вбивство. Я вирішив, що якось надолужити втрачене. А поки що я трохи відпочив би. Я залишив двох британців обговорювати, чи будуть вони їсти другий сніданок з кривавих біфштексів, перш ніж вони скасує своє бронювання, або після.


На другому поверсі терміналу знаходиться так званий тимчасовий готель, в якому можна зняти номер-камеру з двоярусним ліжком. Задерніть важкі фіранки на вікнах, і ви зможете перекрити світло, якщо хочете відпочити.


У нижньому ярусі я поклав обидві подушки під ковдру і дозволив завісу звисати. Потім піднявся на верхній рівень і ліг чекати розвитку подій.


Клерк NAA оголосив, що тригодинна затримка сталася через механічну несправність. Зі свого місця в зоні очікування я міг бачити нашу Каравеллу на лінії польоту нижче. Багаж завантажувався в нижню частину літака, а службовець бензовозу долив у баки літака JP-4. Якби літак мав механічні


проблеми не було видно ні механіка, ні доказів того, що хтось робив щось, щоб щось виправити. Це була нечітка ситуація. Я вирішив прийняти це на свій рахунок. Виживання у моєму бізнесі потребує прямого відношення. Краще бути викритим неправим, ніж мертвим. У регістрі готелю я написав своє ім'я великим та чітким шрифтом.


Він прийшов за годину і п'ятнадцять хвилин. Я міг би залишити ключ у замку та ускладнити йому завдання, але я не хотів, щоб це було складно. Я хотів поговорити з ним. Я почув слабке клацання тумблерів, коли його ключ повернувся.


Я спустився з ліжка і беззвучно приземлився на холодну мармурову підлогу. Оскільки двері відчинилися всередину, я обійшов її край. З'явилася щілина. Проріз розширився. Здалося дуло - "Беретти" з громіздким глушником. Я впізнав кістляве зап'ястя, блискучу синю куртку.


Пістолет двічі кашлянув, і в напівтемряві подушки переконливо підскочили у відповідь. Дозволити йому продовжити було марнотратою боєприпасів. Я поранив його зап'ястя, і, коли "Беретта" вдарився об підлогу, я катапультував його в кімнату, вдарив його об двоповерхове ліжко і зачинив двері ногою.


Він був маленьким, але швидко оговтався і був швидкий, як отруйна змія. Він розвернувся між жердинами ліжка, закружляв і пішов на мене з лезом у лівій руці, воно було схоже на маленьке мачете. Він сів із недружнім виразом обличчя. Я наступив, витісняючи його, стилет Хьюго кружляв.


Він сплюнув, намагаючись відволікти мене, штовхаючи мене в живіт, а потім ударив по горлу. Його дихання було переривчастим, його жовті очі заскленіли. Я зробив помилковий випад з Хьюго, і коли він завдав контратаку удару, я завдав удар ногою в промежину. Він уникнув більшої частини удару, але тепер я притис його до стіни. Він спробував відірватися, маючи намір розколоти мені череп. Я спіймав його зап'ястя, перш ніж він встиг розділити моє волосся. Потім я змусив його розвернутися, його обличчя врізалося в стіну, рука була вивернута до його шиї, Х'юго протикав його горло. Його зброя видала приємний брязкіт звук, коли впала на підлогу. Його дихання було хрипким, ніби він пробіг дуже довгу дорогу і програв гонку.


«У тебе немає часу шкодувати. Хто тебе послав? Я спробував чотири мови, а потім підняв руку до краю. Він корчився і задихався. Я пролив кров із Хьюго.


"Ще п'ять секунд - і ти мертвий", - сказав я італійською.


Я помилявся ні якою мовою. Він помер у чотири секунди. Він видав схлипуючий звук, а потім я відчув, як його тіло здригнулося, його м'язи стиснулися, ніби він намагався вирватися зсередини. Він звалився, і мені довелося його утримувати. Він нормально вкусив ампулу, тільки вона була заповнена ціанідом. Я відчув запах гіркого мигдалю, коли поклав його на ліжко.


У ритуалі смерті він виглядав не краще, ніж живий. Він не мав жодних документів, що не дивно. Те, що він наклав на себе руки, щоб перешкодити мені змусити його говорити, доводило або фанатичну відданість, або страх більш болісної смерті після того, як він заговорить, - або те й інше.


Я сів на ліжко і закурив. Я ніколи не витрачаю час на роздуми про те, що могло б статися, якби я вчинив інакше. Розкіш самозвинувачення залишаю філософу. Тут у мене були останки маленького вбивці, який спочатку перевірив моє прибуття, а потім щосили намагався перешкодити моєму від'їзду.


Десь між його спостереженням та його заключним актом хтось із значним впливом хотів заманити мене до в'язниці за вбивство, замовивши тривалу затримку запланованого рейсу. Інструкції мого потенційного вбивці щодо методу, яким він міг би позбутися мене, мабуть, були гнучкими. Він не міг знати, що я вирішу трохи відпочити. Я міг би зробити ще півдюжини інших речей, щоб скоротити час, і всі вони були б на увазі. Це ускладнило б роботу вбивці і збільшило б ймовірність його затримання. Все це вказувало на певний ступінь розпачу.


Спроба викликала серйозні питання: хтось знав, що я Нік Картер, а не Нед Коул. Хто? Якщо цей хтось був пов'язаний з NAPR, то навіщо вбивати мене в Римі? Чому б мені не дозволити мені прийти в Ламану і без ризику прикінчити мене там? Одна з відповідей може полягати в тому, що той, хто надіслав мого нового сусіда по кімнаті, був пов'язаний не з NAPR, а з North African Airlines. Оскільки ці двоє були частиною однієї структури, накази на вбивство виходили ззовні, але мали значний вплив усередині авіакомпаній.


Невідомо, чи був у трупа на моєму ліжку ведений. У будь-якому випадку хтось чекатиме на звіт про успіх місії. Було б цікаво подивитися, що зробить тиша. Я залишив його під ковдрою. З береттою під подушкою. Карабінерам було б весело, намагаючись зрозуміти це.


Як і Хок. я


відправив йому кодовану телеграму, адресовану місіс Хелен Коул на адресу округу Колумбія. У ньому я попросив надати всю інформацію про володіння та контроль над North African Airlines. Я також згадав, що, схоже, моє прикриття було розкрите. Потім я пішов у ресторан в аеропорту, щоб спробувати непогані каталонці та фіаски Бардоліно. Лише офіціант звернув на мене увагу.


Була без десяти хвилин година, коли я повернувся до зони посадки. Пасажири вже проходили перевірку, механічну проблему вирішено. Два британці, які почервоніли, але аж ніяк не схудли через затримку, рвалися один за одним, коли суворий араб з червоною фескою обшукував їх у пошуках зброї.


Мій власний допуск був звичайною справою. Жоден із трьох помічників-чоловіків не приділяв мені більшої уваги, ніж будь-хто інший. Я пройшов через хвіртку і спустився трапом під полуденне сонячне світло, намагаючись опинитися в центрі потоку пасажирів. Я не думав, що хтось стрілятиме в мене з цієї вигідної позиції, але тоді я не очікував і приймальної комісії.


Салон Caravelle був вузьким, а подвійні сидіння з обох боків проходу були розраховані на корисне навантаження, а не на комфорт. Внизу було місце для ручної поклажі, а верхні полиці, призначені тільки для пальта та капелюхів, були забиті всілякими товарами. Дві стюардеси у темно-синій уніформі з короткою спідницею не намагалися нав'язувати правила, знаючи, що це марно. Фарба відшаровувалася, як і бежевий декор у мене на голові. Я сподівався, що обслуговування літаків буде професійнішим. Я вибрав місце позаду. Таким чином, я міг перевіряти прибулих і ні до кого не виявитися спиною.


О 13:20 посадка пасажирів припинилася. Більшість місць були зайняті. Тим не менш, хвостова аппарель залишалася опущеною, і пілот не вмикав мотори. Розважав нас арабський музак. Навряд чи ми чекали на чергове оголошення про механічну затримку. Ми не були готові до цього. Чекали на прибуття останнього пасажира.


Він прийшов з пирханням і пихтінням, важко спотикаючись по сходах, йому допомогла вища з двох стюардес, які чекають на його зустріч.


Я чув, як він хрипить французькою: «Поспішайте, поспішайте, поспішайте. Все поспішає... А я завжди спізнююся!» Потім він побачив стюардесу і перейшов на арабську: «Ас салам алікум, бінті».


«Алікум ас салам, абуї», - відповіла вона, посміхаючись, простягаючи йому руку. А потім по-французьки: «Немає поспіху, лікарю».


"Аааа, скажи це своїй стійці бронювання!" Він був завантажений з поліетиленовим пакетом, повним пляшок з вином, і великою пошарпаною валізою.


Стюардеса зареготала над ним, звільняючи його від речей, коли він важко дихав і протестував проти неприродності часу відправлення. Його таксі застрягло у проклятому римському русі. Найменше, що могла зробити ФАО, - це надати йому машину тощо. буд. і т. буд.


Лікар був великим чоловіком із важким обличчям. У нього була шапка з кучерявого коротко остриженого сивого волосся. Це, поряд з його ірисовою шкірою, вказувало на деякий чорний родовід. Його темно-сині очі являли цікавий контраст. Коли стюардеса вкладала його речі, він човпнувся на сидіння поруч зі мною, витираючи обличчя хусткою і вибачаючись, переводячи подих.


Я заговорив з ним англійською, коли хвостові сходи піднялися і зафіксувалися на місці. "Якась складна гонка, га?"


Тепер він дивився на мене з цікавістю. «Ах, англійська, – сказав він.


«Декілька разів знімали рейс. Американець».


Він широко розкинув свої м'ясисті руки: "Американець!" Схоже, він зробив захоплююче відкриття. "Що ж, ласкаво просимо! Ласкаво просимо!" Він простяг руку. «Я доктор Отто ван дер Меєр із Продовольчої та сільськогосподарської організації ООН». Його акцент був скоріше французьким, ніж голландським.


«Ремінь безпеки, лікарю, - сказала стюардеса.


"Що що!" У нього був голосний голос, і я помітив, що кілька пасажирів озирнулися і посміхаються, або махають йому.


Ремінь застебнув його опуклу середину, і він знову звернув увагу на мене, коли «Каравелла» відійшла від подушки і почала кермувати. "Так – американець. РАПКО?"


Ні, я журналіст. Мене звуть Коул».


“Ааа, я розумію, журналіст. Як ся маєте, містере Коуле, дуже приємно». Його рукостискання показало, що під попругою лежить щось твердіше. "З ким ви, The New York Times?"


"Ні. AP та WS."


"О так так. Дуже добре". Він не знав AP&W від AT&T, і йому було байдуже. «Я думаю, ви їдете до Ламана через смерть прем'єр-міністра».


"Це те, що запропонував мій редактор".


«Жахлива річ. Я був тут у Римі, коли почув».


Він похитав головою. «Сумний шок».


"Ви знали його добре?"


"Так звичайно."


«Не заперечуєте, якщо я поєднаю приємне з корисним і поставлю вам кілька питань про нього?»


Він моргнув, дивлячись на мене. Його чоло було широким і довгим, через що нижня частина обличчя здавалася дивно вкороченою. «Ні, ні, ні. Запитай мене, що тобі подобається, і я скажу тобі все, що можу.


Я дістав свій блокнот, і протягом наступної години він відповідав на запитання, і А. Я заповнив безліч сторінок інформацією, яка в мене вже була.


Лікар дотримувався популярної думки, що, навіть якщо смерть Менданік була випадковою, у чому він сумнівався, переворот полковника був десь у процесі.


«Полковник – генерал Ташахмед?»


Він знизав плечима. "Він був би найбільш очевидним вибором".


Але де в цьому переворот? Менданік більше немає. Хіба наступність не перейде до генерала?


«У ньому міг бути замішаний полковник. Полковник Мохаммед Дуса – начальник служби безпеки. Кажуть, що він збудував свою організацію на зразок єгипетського Мухабарату».


Яка була змодельована за допомогою радянських радників на зразок КДБ. Я читав про Дуза у своїх інформаційних матеріалах. Вони зазначили, що він був людиною Тасахмеда. Що він може зробити, якщо армія належить Тасахмеду?


"Армія - це не Мухабарат", - пробурмотів він. Потім він зітхнув, схрестивши м'ясисті руки на грудях, дивлячись на спинку сидіння перед ним. «Ви маєте дещо зрозуміти, містере Коуле. Я провів велику частину свого життя в Африці. Я бачив такі речі раніше. Але я міжнародний державний службовець. Політика мене не цікавить, вони викликають у мене огиду. шакали виборюють те, щоб побачити, хто може бути верхнім шакалом. Менданік, можливо, здався з боку порожнім, але він не був дурнем на своїй батьківщині. Він дбав про свій народ, як міг, і важко сказати, чим закінчиться будь зараз, коли він пішов, але якщо все піде як треба, це буде кривавим”.


Лікар застряг у зубах і не зрозумів сенсу. "Ви кажете, що Дуза отримує допомогу ззовні?"


«Що ж, я не хочу, щоб мене цитували, але в рамках моєї роботи я маю багато подорожувати країною, і я не сліпий».


"Ви маєте на увазі, що Абу Осман вписується в це?"


"Осман!" Він глянув на мене широко розплющеними очима. «Осман - старий реакційний дурень, що бігає піском, що закликає до священної війни, як верблюд, що кричить про воду. Ні, ні, це щось інше».


«Я не збираюся грати в угадайку, лікарю».


«Послухайте, я вже надто багато говорю. Ви добрий американський журналіст, але я справді не знаю вас. Я не знаю, що ви робитимете з моїми словами».


«Я слухаю, а не цитую. Це довідкова інформація. Що б ви не мали на увазі, мені все одно доведеться перевірити».


«Я маю на увазі, містере Коуле, що у вас можуть виникнути проблеми з перевіркою чогось. Можливо, вам навіть не дозволять в'їзд до країни». Він ставав трохи різким.


«Це шанс, яким має скористатися будь-який журналіст, коли його редактор скаже: йдіть».


«Старий. Я впевнений, що це так. Але зараз не буде жодної дружелюбності до американців, особливо до тих, хто ставить запитання».


"Що ж, якщо я збираюся отримати сумнівну честь бути викинутим з цього місця до того, як я потраплю туди, я постараюся говорити м'яко", - сказав я. "Ви знаєте, звичайно, про смерть нашого посла?"


«Звичайно, але для людей це нічого не означає. Вони думають лише про смерть свого лідера. Ви бачите зв'язок між ними? Що ж», - він глибоко зітхнув і зітхнув, людина, яка неохоче прийняла рішення - «Послухайте, я скажу ще дещо, і вистачить цього інтерв'ю. В останні місяці до країни приїжджало кілька людей. Я знаю їхній погляд, бо бачив їх в інших місцях. Партизани, найманці, коммандос – що завгодно – кілька людей приїжджають одночасно, не залишаються в Ламані, їдуть до села. Я бачу їх у селах. Чому такі люди мають приїжджати до цього місця? Я питаю себе. Тут нічого немає. Хто їм платить? Чи не Менданік. Так що, можливо, вони туристи у відпустці, сидять у кафе, милуючись виглядом. Ви самі розумієте, містере газетчику. Фініш». Він поставив крапку, розвів руками. «Тепер ви мене вибачте. Мені треба відпочити". Він відкинув голову, відкинув сидіння і заснув.


Його позиція полягала в тому, що людина хотіла поговорити, але неохоче робила це, стаючи все більш неохоче в міру того, як вона продовжувала, поки вона не досягла точки, коли вона була засмучена і незадоволена своєю відвертістю з невідомим журналістом. Або він занадто багато говорив, або він був добрим актором.


У жодному разі не було необхідності розповідати мені про приплив, якщо він так не рахував. Коммандос вкрали ядерну зброю, і хоча Близький Схід від Касабланки до Південного Ємену був сповнений ними, це могло бути зачіпкою.


Коли хороший лікар прокинувся, то


після дрімоти він був у кращому настрої. У нас залишалося близько години, і я порадив йому розповісти про свої сільськогосподарські проекти. Він провів більшу частину свого життя в Африці. У нього був батько-бельгієць – не голландець – він навчався в Лувенському університеті, але після цього його життя було присвячене продовольчим проблемам Темного континенту.


Коли пілот почав зниження, ван дер Меєр переключився з розповіді про світову катастрофу поширення посухи на пристібання ременя безпеки. «На жаль мій друже, - сказав він, - звичаї тут ніколи не бувають легкими. Для вас це може бути дуже складно. Залиштеся зі мною. Я зроблю вас письменником ФАО, як це?


«Я не хотів би завдати тобі неприємностей».


Він пирхнув. «Для мене не проблема. Вони знають мене досить добре.


Це було схоже на можливість. Якби це було щось ще, я з'ясував би чому. "Я ціную пропозицію", - сказав я. "Я піду за тобою".


"Я думаю, ви не говорите арабською?"


Завжди є перевага у тому, щоб приглушити мову ворожої країни. «Це не один із моїх талантів», - сказав я.


"Хммм." Він кивнув понтифіком. "А як щодо французької?"


"Un peu."


«Що ж, використовуйте це якнайкраще, якщо вас питатимуть, і вас допитуватимуть». Він закотив очі.


«Я спробую», - сказав я, гадаючи, чи зможу я під обкладинкою журналіста написати статтю про те, чому «звільнена» еліта колишніх французьких володінь вважає за краще говорити французькою як символ статусу, а не своєю рідною мовою.


Розділ 4


Місто Ламана розташоване на краю стародавньої гавані у формі півмісяця, побудованого ще до того, як римляни вигнали карфагенян. Ми пролетіли над ним і над курним мегаполісом унизу. Він не сильно виріс з моєї останньої зупинки.


"Ти був тут раніше?" - спитав лікар.


"Я очікував, що Ламана буде більше". Я сказав, маючи на увазі, що ні.


«У нього має бути причина для зростання. Римські руїни у Портаріосі колись були туристичною пам'яткою. Може, якщо ми знайдемо нафту, хто знає».


Термінал аеропорту Ламани був типовий квадратний будинок жовтого кольору з прилеглими крилами. Окремо від нього стояла єдиний великий ангар з високим склепінчастим дахом. Окрім нашого, інших літаків на лінії польоту не було. На лінії польоту був взвод піхоти в біло-блакитних картатих куфії як головні убори. Вони були оснащені бельгійськими автоматами FN 7.65 та підкріплені півдюжиною зручно розміщених французьких бойових машин Panhard AML.


Відділення взводу було розтягнуте вздовж розпеченого сонцем асфальту. Ми пройшли повз них, прямуючи до митного крила терміналу. Одна стюардеса вела парад, інша замикала. Допомагаючи лікареві впоратися з перевантаженням, я помітив, що загін виглядав неохайно, без виправки і лиску, тільки похмурі погляди.


"Мені це не подобається", - пробурмотів лікар. "Може, переворот вже є".


Доуан – «митниця» – у будь-якій державі третього чи четвертого світу – справа затяжна. Це один із способів поквитатися. Це також знижує безробіття. Дайте чоловікові форму, скажіть йому, що він начальник, і вам не доведеться платити багато, щоб він залишався на роботі. Але тут додалися два нових фактори – обурення втратою лідера та невпевненість. Результатом стала напруга і почуття страху серед новоприбулих. Я відчував його запах у смердючому безповітряному сараї, що служив для привітання прибулих.


Черга рухалася із заданою повільністю, мандрівник мав пред'явити карту усунення, паспорт та карту імунізації на окремих станціях, де знаходилися інспектори, які прагнули викликати неприємності та затримку. Попереду пролунав гнівний голос лайки між трьома французами та слідчими. Тріо з Парижа не боялися; вони були мудрі у грі.


Коли настала черга ван дер Меєра, він привітав офіцера за стійкою арабською - як давно втраченого брата. Брат ухильно хмикнув у відповідь і махнув важкою рукою.


Коли я підійшов до прилавка, лікар перейшов на французьку мову для мене. «Ця людина – друг. Він приїхав із Риму, щоб писати про експериментальні ферми».


Чиновник з товстою шиєю та квадратним обличчям помахав лікареві і зосередився на моїх паперах. Коли він побачив паспорт, він підняв голову і витріщився на мене з гнівним задоволенням. "Американець!" він виплюнув це англійською, брудне слово. А потім прогарчав арабською: «Навіщо ти сюди приїхав?»


«C'est dommage, M'sieu. Je ne comprend pas», - сказав я, дивлячись йому в брудні очі.


"Raison! Raison!" – крикнув він, привертаючи увагу. "Porquoi êtes-vous ici?" А потім арабською «Син гноєдо».


"Як ваш знаменитий лікар


Ван дер Меєр сказав: "Я дотримувався французів". Я тут, щоб доповісти про те, чого ви досягли, перетворивши пустелю на родючу землю. Це хороші новини, про які слід повідомляти всюди. Ви не згодні, пане майоре? "


Це його трохи відсунуло. Підвищення звання з молодшого лейтенанта не зашкодило. Це викликало кректання.


«Це річ, якою можна пишатися». Я дістав портсигар і простяг йому. "Вам пощастило, що у вас є така людина, як лікар". Я посміхнувся ван дер Меєру, який стояв у черзі біля наступної стійки і стурбовано дивився на нас через плече.


Майор, який недавно отримав звання, знову крякнув, беручи сигарету, вражений золотими ініціалами. Я тримав запальничку. "Як довго ви плануєте залишатися тут?" - прогарчав він, вивчаючи мою візу, підроблену AX.


"Тиждень, ін-Шалах".


«Ні, не з волі Аллаха, а з волі Мустафи». Він видихнув хмару диму, вказуючи на себе.


«Якщо хочете, я поміщу вас до статті, яку збираюся написати. Майор Мустафа, який вітав мене і дав можливість розповісти іншим про великі справи, які ви тут робите». Я зробив великий жест.


Якщо він знав, що це обман, то розумів, що краще не показувати цього. Я говорив досить голосно, щоб мене чули всі інші інспектори. У арабів сухе почуття гумору. Вони не люблять нічого кращого, ніж бачити, як сміються з крикунів серед них. Я відчував, що, принаймні, деяким не подобався Мустафа.


Насправді, з ним було набагато легше грати, ніж із фореллю. Пройшовши повз нього, перевірка та штампування стали більш рутинними. Обшук багажу був ретельним, але недостатньо ретельним, щоб потурбувати Вільгельміну та Хьюго. Я лише двічі чув, що мене називали «брудним американським шпигуном». До того часу, коли моя валіза та сумка були нагороджені білою крейдою допуску, я почував себе як удома.


Ван дер Меєр чекав на мене, і коли ми вийшли з задушливого сараю, два британці, які не говорили ні французькою, ні арабською, лаялися з Мустафою.


Носій кинув наш багаж у багажник старовинного шевроле. Лікар роздав бакшиш, і з благословення Аллаха ми піднялися на борт.


"Ви зупинилися у палаці Ламана?" Мій господар дуже спітнів.


"Так."


Я оглянув сцену. Термінал спереду виглядав більш людяним. Це була кругова дорога з виступаючою стрілою для руху вішалки та гравійною дорогою, що веде через Джебель до міражу озер. У спекотному тумані на півдні зламані пагорби були вищими, продувані вітром, випалені сонцем. Жорстке блакитне небо було нещадним випромінювачем сонця.


"Ви не знайдете, що він відповідає своїй назві ... палац". Лікар зітхнув, відкинувшись на спинку крісла, давши водієві інструкції. "Але це найкраще, що може запропонувати Ламана".


«Я хочу подякувати вам за вашу допомогу». Я теж сидів, поки водій спробував проштовхнути педаль акселератора через підлогу, перш ніж він завершив поворот, щоб з'їхати з дороги.


Доктор цього терпіння не мав. «Пригальмуй, шостий син погонича верблюдів!» Він ревів арабською. "Пригальмуй, або я повідомлю про тебе службу безпеки!"


Водій здивовано глянув у дзеркало, підняв ногу та надувся.


"Ах, це вже занадто". Ван дер Меєр витер обличчя хусткою. «Все це так безглуздо, таке марнотратство. Я хвалю тебе за те, як ти поводився. У тебе була хороша французька».


"Могло бути й гірше. Вони могли забрати мій паспорт».


"Вони заберуть його в готелі, і Бог знає, коли ви його повернете".


«Ви знаєте, можливо, я вийду і напишу статтю про вашу роботу. Де я можу вас знайти?


"Для мене буде честю." Він звучав так, наче він серйозно. «Якби я зупинявся в місті, я запросив би вас бути моїм гостем. Але я мушу поїхати до Пакара. У нас там є станція, де ми вирощуємо сою та бавовну. Я мушу повернутися завтра. Чому б вам не взяти мою картку? Якщо ви досі тут, зателефонуйте мені. Я проведу вас до основного напрямку нашої роботи, і ви можете запитати мене, що вам подобається.


«Якщо я не у в'язниці чи мене не вигнали, ми спробуємо, лікарю. Як ви вважаєте, вже стався державний переворот?»


Ван дер Меєр звернувся до водія: "У місті все тихо?"


«Солдати та танки, але все тихо».


«Почекайте, поки у них похорон. На вашому місці, містере Коуле, я б у той час не ходив з вулиці. Загалом, чому б вам не піти зі мною зараз? Поки що все не вщухне».


«Дякую, але я боюся, що преса не чекатиме, навіть на похороні».


Через скарги на погано використовуваний двигун я почув новий звук. Я озирнувся. Крізь сірий екран нашого пилу швидко наближалася інша машина. Це була двосмугова дорога. я


знав, що якби зустрічний водій хотів обійти, він уже звернув би на смугу для обгону. На інструктаж не було часу. Я перебрався через сидіння, збив водія з керма, важко витягнув «Шевроле» праворуч, а потім ліворуч. Я щосили намагався залишатися на дорозі, поки сипався гравій і верещав гума. Пролунав єдиний брязкіт брязкіт металу об метал, коли мимо пролетіла інша машина. Він їхав надто швидко, щоб гальмувати та роз'їхатися.


Не було можливості глянути на нього, і, пройшовши мимо, він не забарився. Шофер розлютився, ніби закликаючи віруючих до молитви. Звукова доріжка Ван дер Меєра, здавалося, застрягла в канавці. "Моє слово! Моє слово!" було все, що вийшло. Я повернув кермо водієві, почуваючи себе краще, сподіваючись, що близький промах був ознакою чогось більшого, ніж хтось у вбивчому поспіху.


Розділ 5


Лікар стривожено попрощався зі мною біля входу до готелю. Він відправить повідомлення, щойно повернеться з Пакара. Телефонувати було б неможливо. Він сподівався, що буду обережний тощо. буд. і т. буд.


Коли ми їхали вздовж Адріана Пельта, огинаючи гавань, було багато свідчень, що генерал Тасахмед виставив свої війська на огляд. Коли ми під'їхали до брудно-білого фасаду готелю, війська розсипалися серед пальм та кипарисів, як бур'яни. Їхня присутність, здавалося, лише посилила занепокоєння ван дер Меєра про мене. "Je vous remercie beaucoup, лікар", - сказав я, виходячи з таксі. "A la prochaine fois. Bon Chance en Pakar".


"Уї! Уї!" Він висунув голову у вікно, мало не втративши капелюха. "Mon plaisir, a bientôt, a bientôt!"


"Ви робите ставку". Водій ніколи не збирався простити мене за те, що я врятував йому життя, але за бакшиш, який я йому вручив, приніс мені мій багаж, і я швидко піднявся кам'яними сходами в темну нішу фойє готелю.


Сорок років тому палац Ламана був найкращим із того, що французькі колоністи могли собі запропонувати. Залишилась стара патина, лишилася прохолода. Але запах був свіжішим, як і консьєрж.


Тиск часу більше не дозволяв розкоші грати в ігри. Коли він виявив, що я можу розмовляти французькою, він увійшов у звичку не отримувати прохання про бронювання. На жаль, усі номери були заброньовані. У нього було місячне обличчя з колючим чорним волоссям і прозорим чорним очима. Духи, якими він купався, відповідали його жестам, як і його жовто-коричневий жилет.


Я був єдиним у той момент прибулим, а фойє було досить великим, щоб ніхто не звертав на нас уваги. Я приніс свій підтверджуючий телекс лівою рукою, коли права застібалася на жилеті. Потім я зблизив їх, частково перетягнувши через прилавок.


"У тебе є вибір", - тихо сказав я. "Ви можете з'їсти це підтвердження моєї броні або дати мені ключ від моєї кімнати прямо зараз".


Можливо, це був вираз його витріщених очей у моїх. Він зазначив, що не голодний. Я відпустив його. Очистивши скуйовджене пір'я, він дістав ключ.


"Merci, bien". Я приємно посміхнувся.


«Ви повинні заповнити посвідчення особи та залишити свій паспорт», - прохрипів він, потираючи груди.


"Пізніше", - сказав я, беручи картку. "Коли я трохи посплю".


"Але мсьє...!"


Я пішов геть, показуючи хлопцеві, щоб той мав сумку.


Коли мені потрібна інформація або послуга в місті, я маю два джерела: водії таксі та прислуга. У цьому випадку це було останнє. Його звали Алі. У нього було приємне обличчя та блакитні очі. Він чудово говорив піджин-французькою. Я зрозумів, що в мене з'явився друг.


Він кинув на мене тямущий погляд, поки ми йшли до ліфта в стилі бароко. «Майстер зробив погану людину ворогом». Його обличчя осяяло широкою усмішкою.


"Я знайшов його манери поганими".


«Його мати була свинею, його батько – цапом. Він завдасть тобі неприємностей». Його голос вирвався з його живота.


Піднімаючись у ліфті розміром із стайню, Алі назвав мені своє ім'я і повідомив, що консьєрж, Ареф Лакуте, був поліцейським шпигуном, сутенером, педиком та підлим ублюдком.


«Майстер зайшов далеко», - сказав Алі, відчиняючи двері до моєї кімнати.


"І ще далі, Алі". Я пройшов повз нього в тьмяно освітлену кімнату, яку мені виділив Лакут. Алі ввімкнуло світло, що не дуже допомогло. "Якщо мені знадобиться машина, ти знаєш, де її знайти?"


Він посміхнувся. "Все, що хоче Майстер, Алі може знайти ... і ціна не змусить тебе лаяти мене занадто сильно".


«Я хочу машину, яка їздить краще за старий верблюд».


"Або новий", - засміявся він. "Як скоро?"


«Зараз був би добрий час».


«За десять хвилин і він твій».


"Є"


Чи є тут задній вихід? "


Він окинув мене критичним поглядом. "Господар не збирається приносити неприємності?"


"Не сьогодні. Чому навколо так багато солдатів?» Я помітив його концентрацію, коли вийняв із гаманця повний кулак ріалів.


«Це справа рук генерала. Тепер, коли Бос мертвий. Він буде босом».


"Чи був мертвий Бос хорошою людиною?"


«Як будь-який бос», - знизав він плечима.


"Чи буде проблема?"


"Тільки для тих, хто проти генерала".


"Чи багато?"


«Є чутки, що вони є. Дехто хоче, щоб на його місці правила прекрасна леді мертвого Хазяїна».


"Що ти говориш?"


"Я не кажу. Я слухаю".


"Скільки з цього вам потрібно?" Я розмахував йому банкнотами.


Він глянув на мене. «Майстер не дуже розумний. Я міг би тебе пограбувати».


"Ні." Я посміхнувся до нього. «Я хочу найняти тебе. Якщо ти мене обдуриш – ну, ін-ула».


Він взяв те, що йому потрібно було, потім сказав мені, як дістатися до заднього виходу з готелю. "Десять хвилин", - сказав він, підморгнув мені і пішов.


Я зачинив двері і зачинив жалюзі на єдиному вікні кімнати. Насправді це були двері, які виходили на невеликий балкон. З нього відкривався вид на плоскі дахи та на гавань. Він також впускав свіже повітря. Вкладаючи Вільгельміну в свою наплечну кобуру і прикріплюючи Х'юго до передпліччя, я подумав про Генрі Саттона, резидента ЦРУ. Якби наші позиції помінялися місцями, у мене був би хтось в аеропорту, щоб перевірити моє прибуття, водій, який був би напоготові, і контакт тут, у готелі, щоб полегшити мій вхід. Було б повідомлення про наявність машини. Генрі мало мені показував.


Задній вхід у готель виходив у смердючий провулок. Він був досить широким для Fiat 1100. Алі та власник машини чекали мене, перший, щоб отримати моє благословення, а другий, щоб подивитися, наскільки я зроблю його багатшим.


"Тобі це подобається, Майстер?" Алі поплескав плівкою пилу на крилі.


Мені більше сподобалося, коли я зайшов і завів його. Принаймні всі чотири циліндри працювали. День господаря був зіпсований, коли я відмовився торгуватися, дав йому половину того, що він назвав за чотириденну оренду, і виїхав із глухого кута, закликаючи Аллаха благословити їх обох.


Ламана більше була схожа на великий парк, ніж на місто. Французи побудували його вулиці у формі віяла і переплели їх із безліччю квіткових парків, завдяки придбанню, на якому розташовувалася територія. Суміш мавританської архітектури та французького планування надала Ламані чарівність старого світу, яку не змогли стерти навіть її визволителі.


Я запам'ятав його вулиці під час польоту на гелікоптері в Монреаль, і я рухався у вузькому потоці машин, прямуючи до околиць та посольства США на вулиці Пепін. На основних перехрестях стояли броньовики та відпочивали екіпажі. Я спеціально проїхав повз Президентський палац. Його багато прикрашені ворота були задрапіровані чорним крепом. Крізь золоті ґрати я бачив довгу, повиту пальмами дорогу. Планування, екстер'єр та інтер'єр теж були у моїй пам'яті. Захист Палацу був не кращим, ніж у будь-якій іншій точці. Можливо, Тасахмед направив свої війська, щоб справити враження, а не тому, що чекав на неприємності.


Посольство, невелика біла вілла, розташовувалося за довгою високою білою стіною. Прапор на даху був наполовину штатним. Мені було приємно бачити морських піхотинців, які стояли на варті біля воріт, і ще більше мене порадувала їхня серйозна манера поведінки. Мій паспорт перевірили. Fiat перевірили від капота до багажника. Саттону подзвонили. Відповідь прийшла, і мені сказали, де припаркуватися та доповісти сержанту при вході до посольства. Все це зайняло близько двох хвилин, дуже ввічливо, але ніхто не втратив жодного прийому.


За дверима я знайшов сержанта. Його було важко не помітити. Я був радий, що ми були на одному боці. Він перевірив ще раз, а потім порадив мені взяти по ліву руку на широкі сходи з двома гілками. Кімната 204 була моєю метою.


Я піднявся по вкритих килимом сходах серед запаху квітів, тиші похоронної тиші. Тиша була не тільки мірою події, а й годиною. Було вже понад п'ять.


Я постукав за номером 204 і, не чекаючи відповіді, відчинив двері й увірвався всередину. Це був прийом, і рудоволоса жінка, яка чекала на мене, зробила щось, щоб пом'якшити потік пари, який я налаштував на Саттона. "Елегантна" була моєю першою реакцією; не звичайний секретар, був моїм другим враженням.


Я мав рацію за обома пунктами.


"Містер Коул, - сказала вона, підходячи до мене, - ми на вас чекали".


Я не очікував її побачити, але наш короткий потиск рук сказав дещо гарне на випадок несподіваного. „Я прийшов так швидко, як я зміг».


"Ой". Вона здригнулася від мого сарказму, її блідо-зелені очі блиснули. Її усмішка була тонкою, як її запах, колір її волосся був чимось особливим, Йейтс та Кетлін Хуліхан – все в одній особі. Натомість вона була Полою Метьюз, помічницею і секретарем зниклого Генрі Саттона. "Де він?" - сказав я, йдучи за нею в офіс.


Вона не відповіла, доки ми не сіли. «Генрі - містер Саттон - працює над підготовкою щодо смерті посла».


"Що це вирішить?"


«Я… я справді не знаю… Тільки це може відповісти, чому його вбили».


"Там нічого немає?"


"Ні." Вона похитала головою.


"Коли Саттон повернеться?"


"Він думає до семи".


"Щось прийшло для мене?"


"О так, мало не забула". Вона вручила мені конверт зі свого столу.


"Вибачте мене." Закодована відповідь Хоука на мій римський запит був короткою і не дав реальних відповідей: володіння NAA 60% Mendanike, 30% Tasahmed, 10% Shema. Якби Тасахмед чи Шема захотіли вбити мене, це безперечно можна було б зробити тут легше, ніж у Римі.


Я глянув на Паулу, відзначивши, що її груди різко збільшилися на тлі блузки. "Мені потрібен ваш офіс зв'язку".


"Чим ми можемо допомогти". Її жест був витонченим.


«Ходімо поговоримо про зв'язок».


Відділ зв'язку та його головний оператор Чарлі Ніл трохи заспокоїли. Обладнання було новітнім, Ніл знав свою справу. Використовуючи іншу фіктивну адресу, я закодував AX-Sp. для Хоука: потрібно все про ФАО, д-р Отто ван дер Меєр.


"Я повинен отримати відповідь протягом півгодини, Чарлі". Я сказав. "Ви дасте мені знати".


"Ми будемо в моїй каюті", - просвітила нас обох Паула.


На території посольства, що обнесена стіною, було кілька невеликих бунгало для співробітників. Паула повідомила мені, що донедавна проживання в такому будинку було необов'язковим, але терористичні акти проти персоналу США зробили їх обов'язковим, щоб усі жінки, особливо самотні, призначені в NAPR, проживали у них.


«Непогана ідея», - сказав я, поки ми йшли стежкою до її котеджу.


"У ньому є свої переваги, але це обмежує".


Оточуючі кипариси надавав цьому місцю приємне відчуття усамітнення, хоча поблизу був схожий котедж. Червона бугенвілія на тлі білого облицювання додавала атмосферу умиротворення, так само ілюзорного, як і решта.


«Зазвичай я поділився б своїм маєтком з кимось, кого я, мабуть, не винесу, але цього разу недолік у людях окупився». Мені сподобалося, як вона хитнула головою.


За ще меншою кухнею було невелике патіо, ми сіли на ньому і спробували джин з тоніком. "Я думала, тут буде зручніше", - сказала вона.


«Мені подобається ваша думка. Дозвольте мені побалувати себе одним із моїх поблажок». Я запропонував свої цигарки.


"Хм ... золоті літери, як красиво".


Тобі сподобається тютюн. Ви займаєтеся тим самим бізнесом, що й Генрі?


Вона кивнула, коли я простяг запальничку.


"Коли зносить дах?"


«Завтра на похороні будуть проблеми. Але генерал Тасахмед не має реальної опозиції».


«Що тут відбувалося перед смертю Менданік і посла?»


Вона кинула на мене обережний умоглядний погляд. «Може, тобі краще зачекати і поговорити з містером Саттоном».


«Я не маю часу чекати. Що б ви не знали, давайте зараз».


Їй не сподобався мій тон. "Послухайте, містере Коуле..."


Ні, послухайте. Ви отримали інструкції співпрацювати. Мені подобається, як ви співпрацюєте, але не кажете про мене офіційно. Мені треба знати, і зараз». Я дивився на неї і відчував іскри.


Вона відвернулася. Я не міг сказати, чи був рум'янець у неї на щоках, тому що вона хотіла сказати мені, щоб я пішов до біса, або тому, що ми взаємно впливали один на одного. За мить її очі повернулися до моїх, холодних і трохи ворожих.


«Є дві речі. По-перше, я здивована, що ви ще не знаєте. З серпня ми надсилаємо в Ленглі інформацію про прибуття професійних терористів із різних місць…»


«Прибуття самотніми, парами та трійками». Я закінчив її. "Питання - де вони?"


Ми не впевнені. Вони просто приходять та зникають. Ми думали, що за цим стоїть прем'єр-міністр. Посол Петерсен хотів обговорити це з ним.


Мені було сумно, що у ван дер Меєра було більше відповідей, ніж у цих людей. "Вони все ще входять?"


"Двоє прибули двадцять четвертого з Дофара".


"Ви відчуваєте, що Менданік привів їх, щоб посилити свій натиск проти Османа?"


"Ми намагалися перевірити можливість".


«Які стосунки були у Бен д'Око з генералом?»


«Цілові кузени».


Вона мала всі стандартні відповіді. «Чи є докази того, що вони могли перестати цілуватися, що Тасахмед позбавився Менданіке?»


«Звичайно, це спадає на думку. Але ми не маємо доказів. Якщо Генрі зможе дізнатися про особу водія, який убив посла Петерсена, можливо, ми це теж з'ясуємо».


Я скривився у свою склянку. "Де вписується полковник Дуза?"


«У кишені генерала. Він робить брудну роботу та любить це. Коли дивишся на нього, бачиш луску змії».


Я ставлю порожню склянку. "Який другий пункт ви згадали?"


“Це може бути нічого. Є людина на ім'я Ганс Гайєр, який бажає встановити контакт із містером Саттоном».


"Хто він?"


"Він головний механік North African Airlines".


Мої вуха насторожилися. "Він дав якусь вказівку на те, що він хотів?"


Ні. Він хотів прийти. Я сказала, що ми зателефонуємо».


З погляду мого сексуального потягу Паула Метьюз мала приголомшливий успіх. Як оперативник ЦРУ чи помічник оперативника, чи як би там не було, вона нагадала мені про свого зниклого боса. "Ви знаєте, де Гайєр?"


«Ну, в аеропорту є лише одна ангар-стійка. Він сказав, що там буде до восьми».


Я встав. «Пауло, мені дуже шкода, що в мене немає часу говорити про колір твого волосся і запах жасмину. Я хотів би перевірити його від дощу. А поки не могли б ви попросити Генрі зустрітися зі мною в бар у Lamana Palace о восьмій і принести відповідь на мою телеграму? "


Коли вона встала, її щоки знову придбали рум'янець. "У містера Саттона може бути зустріч".


"Скажи йому скасувати". Я кладу їй руки на плечі. "І дякую за напій". Я цнотливо поцілував її в лоб і рушив геть, посміхаючись її спантеличеному погляду.


Розділ 6


Коли я під'їжджав до аеропорту, світло згасало у випаленому сонцем небі. Горіли польові ліхтарі, і маяк на вежі відбивав важкі червоні сутінки. Тепер перед під'їздом стояли три броньовики замість двох. Я знав, що вхід до аеропорту також охоронятиметься. За мною не стежили з міста, і ніхто не спостерігав мого доступу до посольства або з нього. Попереду блокада буде трохи складнішою.


Я звернув із головної під'їзної дороги на невеликий відрізок дороги, що веде до ангарів. Наприкінці дороги стояли пости охорони, а поряд – французький командирський джип AMX та бронетранспортер TT 6. Деякі люди ледаряли, доки не побачили, що я наближаюся. Потім вони огризнулися, ніби я був тією силою вторгнення, на яку вони чекали. Мені жестом сказали зупинитися за п'ятдесят футів від воріт.


Сержант вивів загін із чотирьох осіб із бойовими силами напоготові. Привітання було різким і арабською. Я був на забороненій території. Якого біса я думав, що роблю!


Моя відповідь була французькою. Я був представником Паризького аеронавтичного товариства. У мене були справи з м-сьє Гайєром, шеф-механіком Mecanicien des Avions Africque Nord. Чи це неправильне місце для входу? З цим питанням я подав свій офіційний французький паспорт з належною печаткою.


Сержант узяв документ і пішов з ним у будку охорони, де два офіцери зосередилися на перегортанні сторінок. Мої чотири стражники дивилися на мене без кохання. Я чекав на наступний крок, чудово знаючи, яким він буде.


Цього разу сержанта супроводжував лейтенант. Він був трохи менш недружелюбний і звернувся до мене французькою. Якою була мета мого візиту? Чому я хотів побачитися з м-сьє Гейєром?


Я пояснив, що у NAA виникли проблеми з авіонікою свого нового Fourberge 724C, і мене надіслали з Парижа для вирішення цієї проблеми. Потім я довірився лейтенантові і жестами описав у технічних деталях усе, що сталося. Я надихнувся. Нарешті він наситився, повернув мені мій паспорт і махнув мені рукою, віддаючи наказ пропустити мене.


"Аллах маак!" Я крикнув і відсалютував, проходячи через ворота. Салют повернули. Ми всі були на одному боці. Хай благословить Аллах і слабку безпеку.


На стоянці біля ангара стояло лише дві машини. Я очікував на зустріч додаткових охоронців, але їх не було. Пройшовши через периметр, ви опинилися усередині. На лінії польоту було кілька старих DC-3. Усередині ангара знаходився ще один з випотрошеними двигунами. Крім «Каравели» і кількох дводвигунових літаків поменше, був ще й приголомшливий новий літак Gulfstream. Під вікном кабіни була емблема НАПР. Безперечно, це була версія Air Force One Менданік. Навіщо їхати на DC-6 до Будану?


Якщо у вас був такий розкішний літак?


Звертаючи увагу на різні літаки, коли я проходив через внутрішню частину ангару, я не помітив тіл, що рухаються. Це було під час звільнення, це було точно. Уздовж задньої частини ангара була засклена офісна секція. У його вікна я побачив світло і попрямував до нього.


Ханс Гейєр мав пустотливе обличчя з хитрими очима, схожими на гудзики. Його лисий купол був кольору обробленої шкіри. Він був невисокий і кремезний, з великими передпліччям і великими руками, покритими жирними ямками. У нього була здатність схиляти голову, як малиновка, що вислуховує хробака. Він глянув на мене, коли я зайшов у двері.


"Містер Гайєр?"


"Це я." Його голос був натертий наждачним папером.


Коли я простягнув руку, він витер брудний білий комбінезон, перш ніж простягнути його. "Ви хотіли бачити містера Саттона?"


Він раптом насторожився і подивився через скляну перегородку, а потім знову на мене. "Ти не Саттон".


«Вірно. Мене звуть Коул. Ми з містером Саттоном знаємо одне одного».


"Хммм." Я чув, як за його сильно насупленим чолом клацають колеса. "Як ти сюди потрапив? У них це місце застебнуте щільніше, ніж корова задниця під час доїння».


"Я прийшов не для того, щоб доїти".


Він глянув на мене секунду, а потім засміявся. "Досить добре. Сідайте, містере Коул». Він вказав на стілець з іншого боку його захаращеного столу. «Я не думаю, що нам хтось заважатиме».


Ми сіли, він відкрив ящик столу і дістав пляшку скріпленого бурбона та кілька паперових стаканчиків. «Почуваєшся нормально? Немає льоду?


"У тебе теж все гаразд", - сказав я, киваючи на пляшку.


«О, я трохи подорожую. Скажи, коли».


- сказав я, і після того, як ми минули оплески і запалили власні бренди, Ханс схилив голову до мене і підійшов до справи. "Що я можу зробити для вас, містере Коуле?"


«Я думаю, що все відбувається навпаки. Ви хотіли нас бачити».


«Чим ви займаєтесь у посольстві, містере Коуле? Я думав, що знаю там усіх».


«Я приїхав сьогодні вдень. Генрі попросив мене замінити його. Люди, для яких я працюю, дали мені інструкції - не гайте часу даремно. Ми займемося цим?


Він зробив ковток зі своєї склянки і відкинув голову. «Я маю деяку інформацію. Але я виявив, що у цьому світі немає нічого легкого чи дешевого».


«Без аргументів. Яка інформація? Яка ціна?"


Він засміявся. «Господи, ти точно не араб! І так, я знаю, у тебе немає часу гаяти». Він нахилився вперед, поклавши руки на стіл. Від верхнього світла на його куполі блищав піт. «Гаразд, бо в душі я патріот, я віддам вам це за копійки. Тисяча доларів американських доларів на рахунок та п'ять тисяч, якщо я зможу надати докази».


Що хорошого в першій частині, якщо ви не можете зробити другу?


«О, але я можу. Просто це може зайняти небагато часу, бо зараз тут усе у жахливому стані. Хочеш поповнити запаси?


"Ні дякую. Скажімо так. Я дам вам триста на депозит. Якщо перша частина буде гарною, ви отримаєте решту сім та гарантію у розмірі п'яти тисяч, якщо вироблятимете».


Він випив за мене рештки свого напою, проковтнув і налив собі ще. "Я розумний", - сказав він. "Погляньмо на триста".


«Є лише одна річ». Я витяг свій гаманець. "Якщо я не думаю, що те, що у вас є, коштує депозиту, мені доведеться забрати його назад".


«Звичайно, не піти, ось побачиш».


"Також я хочу отримати відповіді на кілька моїх власних питань".


"Все, що я можу зробити, щоб допомогти". Він сяяв, рахуючи шість п'ятдесятих і сунувши їх у нагрудну кишеню комбінезона. "Добре", - він перевірив перегородку, схилив голову і понизив голос. «Авіакатастрофа Менданік не була випадковістю. Я знаю, як це сталося. Докази знаходяться у уламках у Будані».


"Ви знаєте, хто це зробив?"


«Ні, але будь-який дурень може зробити досить гарне припущення. Тепер Тасахмед – номер один».


«Мої люди не платять за припущення. Де DC-7?


«DC-7! Це була шістка, на якій літали Менданік та його банда». Його голос підвищився. «І вони, чорт забирай, мали летіти на «Гольфстрімі». Це було перше, що мене попередило. Але це була посадка...»


"Ганс", - я підняв руку. «Сімка, де DC-7, що належить NAA?»


Його затримали. Він був несправний. «У Руфі, на військовій базі. Якого біса це потрібно робити ... »


«Чому він у Руфі? Зазвичай він там базується?


"Він взятий в армію на пару місяців".


"Що щодо його команди?"


«Строго військові. Слухайте, хіба вам не цікаво, як вони взяли Менданік?


Це пекельна історія. Це сталося раніше. Шаблон був той самий, підхід був той самий. Це була ідеальна установка. Це…"


"Ви були на чергуванні, коли Менданік злетів?"


«Чорт забирай, ні! Якби я був там, він був би живий сьогодні… або, можливо, я теж був би мертвим. Халід був на чергуванні. Він був нічним начальником. Тільки його більше немає ні вдень, ні вночі. Мені сказали, що я хворий. Так що я намагаюся сказати тобі дещо, перш ніж захворію, тільки ти хочеш поговорити про це прокляте DC-7. Коли вони забрали його звідси, я сказав, дорогою скатертиною! "


Поки він гримів, я проводив звичайну перевірку через скляну перегородку. У вішалці не горіло світло, але в сутінках було достатньо, щоб розгледіти силуети прибулих. Їх було п'ятеро. Вони рухалися розкладеним ангаром у розширеному порядку. Перемикач світла над головою знаходився на стіні позаду Ганса.


"Вимкни світло, швидко!" – втрутився я.


Він отримав повідомлення з мого тону і того факту, що він був досить довго, щоб знати, коли заткнутися і зробити, як йому сказали.


Я відчув неприємний бронхіальний кашель, змішаний з дзвоном розбитого скла, коли я відкинувся на спинку стільця і став на коліна. Вільгельмін в руці. У темряві я чув, як Ганс важко дихає.


"Є чорний хід?"


"У сполучному офісі". Його голос тремтів.


«Заберися туди і почекай. Я подбаю про все тут».


Мої слова були перервані ще кількома кулями та парою рикошетів. Мені не хотілося відкривати вогонь із 9-мм кулемета та викликати піхоту. Атака була цілком марною. Не було потреби ламати скляні вікна, щоб п'ять героїв змогли схопити одного неозброєного механіка. Глушники означали, що вони не належали компанії, яка охороняє аеропорт. Можливо, їхня ідея полягала в тому, щоб налякати Ганса до смерті.


Я чув, як Ганс прослизнув у сусідній офіс. Я сів біля дверей і почав чекати. Недовго. З брязкотом ніг влетів перший із нападників. Я вдарив його низько, і, коли він спіткнувся, я вдарив його прикладом Вільгельміни. Тільки-но він упав на підлогу, як за ним пішов номер два. Я підняв його, і він отримав Х'юго по максимуму. Він видав невиразний крик і звалився мені на плече. Я рушив уперед, використовуючи його як щит, і ми натрапили на номер три.


Коли стався контакт, я скинув йому з плеча порізане ножем тіло. Він був спритніший і розумніший. Він вислизнув із мертвого вантажу і попрямував до мене з пістолетом, готовий вистрілити. Я пірнув прямо перед пострілом, зайшов під його руку, і ми спустилися на підлогу ангара. Він був великий і сильний, від нього пахло потім пустелі. Я тримав його за зап'ястя з пістолетом. Він уникав удару мого коліна по промежині, ліва рука намагалася схопити моє горло. У присутності ще двох його приятелів я не мав часу витрачати час на мистецтво греко-римської боротьби. Я дозволив його вільній руці знайти моє горло і загнав Х'юго йому під пахву. Він здригнувся і почав битися, і я швидко зістрибнув з нього, готовий до двох інших. Я чув, як хтось біжить. Я подумав, що це гарна ідея і повернувся через двері офісу, пригнувшись.


"Ганс!" - прошипів я.


"Коул!"


«Відкрий двері, але стій там».


"Не хвилюйся!"


Двері виходили із задньої частини ангару. Ноги, що біжили, могли означати, що наші відвідувачі вирішили зустріти нас там. Що з вогнями аеропорту, вогнями на посту охорони та ясністю ранньої вечірньої темряви, не було проблем для того, щоб побачити, чи є у нас небажана компанія. На даний момент ми цього не виявили.


"Моя машина біля узбіччя", - сказав я. «Ти йдеш за мною. Дивись за нашою спиною. Ходімо».


Це була досить неприкрита прогулянка із задньої частини ангару на вільну стоянку. Fiat вирізнявся як пам'ятник Вашингтону.


"Де твоя машина, Гансе?" Я запитав.


"По той бік ангару". Йому доводилося бігти, щоб не відставати від мене, і він захекався не тільки від того, що втомився. «Я припаркував його там, бо там більше тіні, і…»


"Добре. Ви сідаєте ззаду, лягаєте на підлогу і не рухаєтеся ні на дюйм.


Він не сперечався. Я запустив Fiat, підраховуючи суми за двома пунктами. Якби відвідувачі погналися за мною, вони знали б, де припаркована моя машина. Якщо вони не входили до складу команди, що охороняє аеропорт, вони були розвідниками, що для партизанів – не проблема. У будь-якому разі вони прийшли за Гансом, а не за мною.


Підійшовши до посту охорони, я зупинив машину, приглушив фари, щоб показати свою увагу, і вийшов. Якби лейтенант та його хлопчики знали про загін убивць, я б дізнався зараз.


Початкова четвірка на чолі із сержантом підійшла до мене. "Vive la NAPR, сержант", - заспівав я, рухаючись до них.


"Ах, ти", - сказав сержант


.


«Я повернуся вранці. Ви хочете поставити штамп у моєму паспорті?»


«Завтра день молитви та жалоби», - прогарчав він. "Не приходь сюди".


"Ах да. Я розумію".


«Забирайтеся звідси», - жестом жестом показав сержант.


Я повільно повернувся до машини, не зводячи очей із вигнутого силуету ангара. Все йде нормально. Я посміхнувся, помахав охоронцям і почав їхати.


Розділ 7


Вийшовши з аеропорту і переконавшись, що за нами ніхто не стежить, я повернувся до свого захованого пасажира.


«Добре, друже. Підійди та приєднуйся до мене».


Він підійшов до заднього сидіння і, ковтнувши, витяг з комбінезону пляшку бурбона. "Ісусе!" - Сказав він і відпив великий ковток. "Ви хочете один?" - Видихнув він, простягаючи пляшку.


"Ніколи не чіпаю його, коли я за кермом".


«Боже мій, ти щось подібне до того, приятелю. Ось…» – він потягнувся до нагрудної кишені, – «забери це назад. Ти щойно врятував мені життя. Все, що я отримав, що ти хочеш – безкоштовно».


"Лєгче, Ганс". Я не міг утриматись від сміху. «Все у виконанні службових обов'язків. Залишіть гроші собі. Ви їх заробите».


«Але чорт! Де ви колись навчалися так діяти!»


“А? Чому все моє життя. Двадцять років в Африці і Як довго ти був у літаках? »


“А? Чому все своє життя. Двадцять років у Африці, а раніше…»


«Я думаю, ви знаєте, що пілотна труба відрізняється від турбіни. Ви професіонал у своїй справі». Я один у своєму. Куди я можу відвезти тебе, де ти будеш у безпеці? "


"Моє місце. У нього висока стіна і міцні ворота, і старий Тор відкусить дупу бляшаного гусака, якщо я йому скажу».


Ти штурман. Є ідеї, хто ці недружні?»


«Господи, ні! Я все одно їх не бачив.


Чи є в армії Ташамеда загони коммандос?


"Вбити мене. Єдине, що я знаю, це те, що всі вони носять синій картатий головний убір».


Це було в крапку. Один із нападників був у береті, двоє інших – без головного убору.


Ти впевнений, що не хочеш цього? Я вип'ю все це, а потім упіймаю кайф».


«Тільки не губися в цьому настільки, щоб не звертати уваги на те, що я говорю. Ти ж знаєш, що смерть Менданік не була випадковістю. Кому ще ти сказав це?


«Нікому. Лише тобі".


«Чи є ще одна причина, через яку комусь потрібен твій скальп?»


"Уб'ють мене?".


Я натиснув на гальмо та зупинив Fiat. Ганса відкинуло вперед до панелі приладів, його пляшка небезпечно брязнула. Я схопив його за комбінезон і підтяг до себе обличчям. «Я хочу отримати кілька відповідей прямо зараз, чи ти підеш додому із пляшкою у зубах. Зрозуміло?


Він витріщився на мене, цього разу втративши дар мови, широко розплющивши очі, відкривши рота і тупо киваючи. Я відпустив його, і ми знову рушили в дорогу. Я почекав, поки він прийде до тями, потім мовчки запропонував йому сигарету. Він сприйняв це так само тихо.


"Отже, кому ви розповіли про свою теорію про катастрофу?"


«Халіду… Він був у ангарі, коли я чергував. Чутки про катастрофу вже надійшли. Коли я запитав, чому вони взяли DC-6 замість Gulfstream, він сказав, що на літаку не працює генератор. Я знав, що він бреше. Я перевірив усе на Гольфстрімі напередодні. Я також знав, що він страшенно наляканий. Щоб налякати його ще більше і змусити говорити, я сказав йому, що знаю, як DC-6 був саботований.


"І він казав?"


"Неа."


"Як ви дізналися, що це був саботаж?"


«Як я вже сказав, це було схоже на ще одну аварію, яка сталася в Африці. Теж саме. Усі знали, що то був саботаж, тільки ніхто не міг це довести. Тоді я довів це. Якщо я зможу дістатися Будану, я зможу це довести. на цьому теж”.


Сирена, що завивала вдалині, дала неоднозначну відповідь. Це може бути швидка допомога. Подивимося, що то за баггі для дюн». Я переключився на секунду і з'їхав Fiat, який, як я сподівався, був жорстким.


"Ми точно застрягнемо". Ганс підстрибував, оглядаючись туди-сюди.


Колеса знайшли деяку тягу, коли я рухався під кутом до укриття невисокого урвища.


"Вони йдуть дуже швидко!"


Я сподівався піти досить далеко від дороги, щоб бути поза зоною досяжності фар, що наближаються, тобто за урвищем. Колеса почали закопуватись і скочуватись. З цим боротися було марно. «Почекай», - сказав я, заглушивши двигун і вилетівши зі свого боку.


Білуватий колір Fiat чудово вписувався у пустелю. Достатньо, щоб коли мимо проїхала велика командирська машина, а за нею і швидка допомога, нас не помітили. Сирена завила у холодному нічному повітрі. Потім вони пішли, а ми встали і рушили назад до машини, а Ганс бурмотів: "Що за спосіб закінчити день".


. Потім вони пішли, а ми встали і рушили назад до машини, а Ганс бурмотів: "Що за спосіб закінчити день".


«Ви можете дякувати Аллаху, що не закінчили його назавжди».


"Так. Як ми тепер виберемося звідси?"


«Ми протремо твою пляшку, і, можливо, прийде думка. Якщо ні, я впевнений, ти добрий у штовханні машин».


Зробивши кілька невеликих зупинок, ми повернулися в дорогу через десять хвилин і через двадцять хвилин дісталися до вілли Ганса.


Закордонний квартал Ламани був частиною будинків з білими стінами в мавританському стилі, зосереджених навколо парку, на ім'я Лафейетт. Ми провели розвідку перед тим, як увійти у володіння Ганса. Його будинок знаходився у провулку поряд із парком. Ми обійшли його двічі. На вулиці не було машин та ліхтарів.


- І ви все це розповіли Халід?


"Що ж."


"Ти сказав комусь ще?"


"Еріка, моя дочка, але вона нічого не сказала".


"А тепер скажи мені, чим ще ти займався, через що хтось настільки засмутився, що захотів убити тебе?"


«Будь я проклятий, якщо знаю. Чесне слово!" Він простяг руку, щоб утримати мене. «Я трохи займаюся контрабандою, все роблять. Але це не є причиною вбивати хлопця».


«Ні, вони візьмуть тебе лише за праву руку. Гадаю, літак має бортові журнали цього DC-7».


«Так. Якщо це допоможе, у вас може бути журнали старого двигуна. Ти не зможеш потрапити до Руфи».


"Безпека суворіша, ніж тут?"


"Так, чорт забирай."


«Ви кажете, що літак було надано військовим. Знаєте для чого?


"Звісно. Навчання парашутистів. Не могли б ви сказати, чому ви…»


«Де ви виконували технічне обслуговування, капітальний ремонт тощо?»


«Ми зробили все, окрім головного, прямо тут. Для цього я використав «Олімпік» в Афінах».


"Коли у нього була остання перевірка?"


«О, це мало б бути, коли вони його взяли. Вони сказали, що розберуться».


"Ще одне питання, - сказав я, вимикаючи фари, - на цій дорозі є поворот?"


Він різко сіпнувся, а потім повернув голову, розуміючи повідомлення. «Ні біса! Господи, ти думаєш, вони нас переслідують».


Я під'їхав, а він виліз і підійшов до дверей у стіні, де було вікно Юди. Я чув, як Тор привітно рикнув. Ганс зателефонував у дзвінок, подзвонивши два короткі й довгі. Зайнялося верхнє світло.


"Вона, мабуть, турбувалася про мене", - посміхнувся він. "Еріка, це я, люба", - покликав він. "У мене є друг, так що тримай Тора".


Ланцюг потягли. Двері відчинилися, і я пішов за ним у двір. У тьмяному світлі мені здалося, що вона висока. На ній було щось біле, і вона тримала собаку, що гарчала. "Торе, перестань!" - сказала вона хрипким голосом.


Ганс опустився навколішки, поклавши руку Тору на голову. Тор, це мій друг. Ти ставишся до нього як до друга!


Я сів поруч із собакою і дозволив їй понюхати мою руку. "Привіт, Тор, - сказав я, - ти з тих хлопців, з якими можна зустрітися, коли необхідний захист".


Він пирхнув і почав виляти хвостом. Я встав і побачив, що Еріка оглядає мене. «Мене звуть Нед Коул. Я підвіз твого батька додому».


«Зважаючи на його запах, я впевнений, що він потребував цього». У цьому грубості був відтінок гумору.


"Це добре сказано". Ганс виштовхнув пляшку. «Послухайте, я насилу виловив це на поверхні».


Ми всі засміялися, і мені сподобався її розкутий звук. «Заходьте, містере Коуле. Що трапилося з вашою машиною, тату?


«Він… ах… зламався. Я не хотів витрачати час на його виправлення, в основному тому, що містер Коул тут…»


"Ви займаєтеся авіаційним бізнесом?" Вона відчинила двері і простягла нам пройти. При світлі я краще побачив її.


Вона мала мініатюру носа її батька до стрибків з трампліну. Крім того, вона, мабуть, прихильно ставилася до своєї матері. Афродіта у білих шортах. На тлі холоду вона була у синьому светрі з коміром-водолазкою, який виглядав важко, щоб утримати все всередині. Інші її розміри були рівні, і коли вона зачинила двері і пройшла повз, вона виглядала так само добре, як йшла, як і вперед. Насправді, босоніж або верхи на коні Еріка Гайєр з довгим і природним темним волоссям, прямим і проникливим блакитними очима була найбажанішим видовищем для будь-якого бачення.


"Можу я запропонувати вам щось?" Слабка усмішка дражнила мене.


"Не зараз, дякую". Я повернув послугу.


«Слухай, люба, тут хтось був? Хтось дзвонив?»


«Ні… Я відпустив Каззу додому, коли прийшов із клініки. Чому ти чекаєш компанії?


"Сподіваюсь, що ні. Тобто ні. Але зараз все не так добре і…»


"Доктор Рабул сказав, що буде краще, якщо я не прийду завтра. Я думаю, що він дурний


і ти теж. Ви згодні, містере Коуле? Ми все ще дивилися один на одного.


«Я тут просто незнайомець, міс Гайєр. Але я вважаю, що все може вийти з-під контролю. У будь-якому випадку гарна нагода, щоб у вас був вихідний, чи не так?»


«Док прав. Гей, а як щодо холодного пива та закуски?» Я не знала, чи питає мене Ганс, чи каже їй.


«Мені дуже шкода, – сказав я. "Я не можу залишитися". Мій жаль був щирим. "Можливо, тобі вдасться взяти вихідний, Гансе".


"Що трапилося?" - Сказала Еріка, переводячи погляд з мене на свого батька.


"А тепер не дивись на мене так", - здригнувся він. "Я ні чорта не зробив, чи не так?"


"Не те, що я знаю про." Я підморгнув їй. «Я уточню у вас обох ранком. Я не хочу залишати цю машину там надто довго. Вона може втратити все потрібне».


«Я відчиню ворота, і ви поставите її на подвір'я». Ганс теж не хотів, щоб я йшов.


"Я прийду на сніданок, якщо ви мене запросите". Я кивнув Еріке.


"Як тобі яйця?" Вона знову схилила голову до мене, жест копіював її батько.


"Я візьму фірмову страву вдома. В який час?"


"Коли ти прийдеш, я буду готова".


"A bientôt", - простягнув я руку. Я дуже не хотів відмовлятися від цього рукостискання.


"A bientôt". Ми обидва засміялися, і Ганс виглядав спантеличеним.


"Я тебе проводжу", - сказав він.


У машині я дав йому кілька порад. «Краще тобі розповісти. Якщо ти маєш друзів, де ти зможеш переночувати, це буде непоганою ідеєю. Якщо ти залишишся тут, скажи Тору, щоб він заточував зуби. У тебе є пістолет?


«Так. Будь-хто, хто спробує перебратися через цю стіну, включить сигналізацію, яка розбудить мертвих. Я сам її налаштував».


«Побачимося вранці, Гансе».


"Звісно. І, гей, дякую за все, але я ще не заробив це бабло».


«Залишайся вільним, і ти їм будеш».


Я поїхав, бажаючи залишитися. Я не мав часу захищати їх, і була велика ймовірність, що головорізи знову прийдуть на полювання.


Розділ 8


Повернувшись до центру міста, я пережив довгий та не дуже продуктивний день. За винятком прямої спроби застрелити мене в Римі, мені залишалося робити трохи більше, ніж коли Хоук витяг мене з моєї ідилічної усамітнення біля озера.


Майже все, що сталося з того часу, вказувало на внутрішні проблеми для НАРН, але мало на те, щоб вона стала притулком для ядерної зброї. Автомобіль, який мало не збив Ван дер Меєра та мене, міг бути паршивим водієм чи гостинним комітетом для небажаного американця. Поки що Саттон пропонував тільки дівчину на ім'я Паула, яка була непоганою пропозицією, якщо тобі не було чого робити.


Єдиний підозрілий кут атаки на Ганса полягав у тому, чому цифри та чому місце? Відповідь могла полягати в тому, що вони хотіли тримати все напоготові, і що може бути краще, ніж поле під військовим контролем. Цифри могли означати, що вони не планували вбивати його, доки не налякали його до розмови. Приплив найманців був єдиною слабкою зачіпкою. Наведені кимось партизани та навчені десь скоювати вбивства. Очевидним кимось був Тасахмед, але зовнішній вигляд і манери його солдатів лише посилювали те, що вказувалося у файлах AX, відсутність професійних якостей. Звичайно, у Rufa все могло бути інакше. Дюжина радянських інструкторів могла це зробити інакше. Схоже, що візит до Руфи був пріоритетом. Єдиним позитивним моментом у DC-7 було те, що для обслуговування його пішло набагато більше часу, ніж це необхідно. Складіть все це, і вийде гарна купа загадок.


Паркувати «Фіат» у провулку, де я його взяв, було марно. Залишати його на вулиці теж було недобре; це був добрий спосіб втратити це.


У місті все було закрито, пішохідний потік був майже таким самим розрідженим, як рух машин та коней. Я попрямував на центральну площу. Поруч із центральним бюро пошти знаходився Комісаріат поліції. Перед його вицвілим фасадом стояло півдюжини машин. Я під'їхав до однієї – жучка фольксвагена, який виглядав не більш офіційно, ніж моя власна машина. Два жандарми біля входу в будівлю кинули на мене побіжний погляд. Це здавалося гарним місцем для паркування, поки Алі не поставить щось краще. Давнє Ламанійське прислів'я говорить: «Якщо ви не хочете, щоб вас помітили, припаркуйте свого верблюда в череді ворогів».


Бар готелю мав назву «Зелена кімната». Зелений, тому що він був оточений старовинними зеленими шторами. Барної стійки не було, але навколо столів із твердих порід дерева був ряд марокканських стільців однакового віку. Півстоліття тому це був елегантний французький салон, де джентльмени нюхали свій кокаїн або ковтали коньяк «Курвуазьє».


Тепер це була бічна кишеня, де невіруючий міг попити, бо мусульманський закон мав приймати економічні реалії. Реальність була вчетверо дорожча звичайного напою. Принаймні це була одна зі скарг Генрі Саттона.


Я міг би помітити його на Центральному вокзалі о п'ятій годині дня п'ятниці. Це були Тафт, Єльський університет та, ймовірно, Гарвардська школа бізнесу. Благовиховане обличчя, високий, незграбний, в його одязі, годиннику, браслеті, класичному кільці, і в цій невизначеній манері впевненості, що сумує з самовдоволеним виглядом, проявляється вид багатства. Він був проштампований Держдепом. Чому саме ЦРУ приставило до нього мітку, я залишу експертам.


Зелена кімната була заповнена сигарним димом та маленькими згустками бізнесменів, які згодовують один одному останні чутки. Я помітив у тому числі пару британців. Саттон, справжнє ім'я якого, безперечно, було чимось на кшталт Дункана Колдрича Ешфорта Третього, сидів один у кутку, ділячи свого часу, щоб потягувати пиво і дивитися на годинник.


Я сів поруч із ним і простяг руку. «Містере Саттон, я Нед Коул. Вибач, я спізнився, пробки».


Миттєве здивування поступилося місцем швидкої оцінки. «О, як маєте. Ми чули, що ви приїдете. Він був з їхньою власною нісенітницею. Рівень звуку був сильним для тих, хто зібрався, але присутні були досить зайняті, щоб ми могли поговорити в повній конфіденційності.


"Я зроблю кілька важливих нотаток", - сказав я, посміхаючись, дістаючи кишеньковий блокнот. «Ви дасте відповідь на кілька питань».


«Я думаю, що було б більше сенсу, якби ми пішли до посольства». У нього був аденоїдний голос, що гармоніював із його високим носом.


«Я вже був у посольстві, Генрі. Я чув, що ви були зайняті. Ви принесли відповідь на мій пріоритет від АЗ?


«Він у мене в кишені, але подивися сюди…»


Ви можете передати його мені, коли ми вийдемо. У вас є щось із приводу зустрічі Менданік і Петерсен ».


Він дивився на мене, засмучений, крижаний. «Я не звітую перед тобою, Коуле. Я…»


«Ви це робите зараз, і вам краще дістатися до цього страшенно швидко». Я посміхнувся і кивнув, зробивши позначку на сторінці. «Ваші інструкції прийшли через Білий дім, так що давайте позбудемося цього лайна. А що щодо Петерсена?


«Посол Петерсен, – наголосив він перше слово, – був моїм особистим другом. Я відчуваю особисту відповідальність за його смерть. Я…»


"Мені все одно". Я зробив знак офіціантові, вказавши на пивну пляшку Саттона і піднявши два пальці. «Врятуйте свої поранені почуття та розкажіть мені факти». Я записав ще одну порожнечу в блокноті, дозволяючи йому перепочити.


«Вантажівка, що врізалася в машину посла, була вантажівкою без розпізнавальних знаків». Він сказав це так, ніби плювався зубами. "Я знайшов це".


Я глянув на нього. Він надувся від досади, швидко переходячи в лють.


«П'яний водій для тебе. Ти знайшов, хто ним володіє?


Він похитав головою. "Ще немає."


«Це ваша єдина вказівка на мету опівночі зборів?» Мій тон ще глибше відбився на його засмаглому обличчі.


«Зустріч відбулася об 01.00. Ми й досі не знаємо її мети».


«Якби ви сказали це від початку, ми могли б заощадити хвилину. Наскільки я розумію, Менданік не поважав посла».


«Він не розумів посла. Посол намагався і намагався…»


«Так що характер дзвінка Менданік Петерсен був незвичайним».


«Так, можна було сказати».


"З ким саме Петерсен розмовляв перед від'їздом до Президентського палацу?"


«Тільки з його дружиною та морським піхотинецем. Він просто сказав дружині, куди він збирається, і він також сказав морській піхоті. Йому слід було забрати свого водія. Якби він подзвонив мені…»


"У вас немає жодних контактів у палаці?"


"Думаєш, це легко?"


Офіціант приніс пиво, і я подумав, який повний перебір цей хлопчик. Один резервний агент AX із секції R, дислокований у Ламані, і я отримав би свої відповіді.


Є дещо, що вам краще знати зараз, - сказав він, коли офіціант пішов. - Ми маємо інформацію, що завтра тут будуть проблеми. Було б розумно провести день у посольстві. Все може стати дуже негарним”.


Я випив пиво. "Партизани, які прийшли сюди, кому вони належать?"


"Я підозрюю, що вони були введені Менданік для використання проти Османа на півдні".


"Ти керуєшся здогадами, га?"


На жаль, це було так. Його очі звузилися, і він нахилився до мене. «Містере Коуле, ви не офіцер мого агентства. Ви з ДВД чи якоїсь іншої операції. Ви можете бути важливими вдома, але я керую станцією тут, і я маю всю інформацію…»


Я підвівся: «Я піду з тобою», - сказав я, посміхаючись йому і кладучи блокнот у кишеню.


Блокнот. Він пішов за мною з кімнати до коридору вестибюля.


"Тільки одне", - додав я, коли він незграбно пішов поруч зі мною. "Я, напевно, зв'яжуся з вами завтра. Мені потрібен письмовий звіт про смерть посла з усіма подробицями; жодних здогадів, тільки факти. Мені потрібне все, що у вас є про найманців. Я хочу знати, які контакти у вас є в цьому місті" і цій країні. Я хочу знати, що задумав Осман, і..."


Він зупинився. "Тепер ви бачите тут...!"


«Генрі, хлопчику, - і я закінчив з усмішкою, - ти зробиш те, що я скажу, або я відправлю тебе звідси так швидко, що не буде часу збирати танцювальні туфлі. ми заходимо в салон для дому, і ви можете дати мені мій пріоритет від А до Я. Тобі щойно дали свій”.


Він пішов на повній швидкості, і я поплентався до ліфта, думаючи, що агентство зможе досягти більшого навіть у такому місці в саду, як цей.


Раніше я зазначав, що консьєржа Лакута замінила нічна людина. Я кивнув йому, і він холодно посміхнувся мені-знаю-чого-ти-чого-не знав. Краєм ока я побачив, як голова Алі висунулась з-за пальми в горщику. Він подав мені швидкий сигнал, і я пройшов повз культурне дерево, радий вступити в контакт. Може, мій Аладдін викличе якусь столову їжу.


"Майстер!" - прошипів він, коли я зупинився, щоб зав'язати шнурок, - не ходи до своєї кімнати. Там поліцейські свині. Головний та його круті хлопці.


«Мої старі друзі, Ах, – сказав я, – але дякую. Я хочу якесь місце, де я можу побути на самоті на деякий час».


"Вийдіть з ліфта на другому поверсі".


Я випростався, думаючи про те, що Алі робитиме з роботою Генрі Саттона. Може, я зможу отримати йому стипендію в Єльському університеті.


Він зустрів мене на другому поверсі і провів у кімнату, схожу на мою кімнату на два поверхи вище. "Тут ви будете в безпеці, Майстер", - сказав він.


«Я б віддав перевагу ситому шлунку. Ви можете принести мені щось поїсти?


"Кускус?"


«Так, і кава. До речі, де краще припаркувати машину?


Він посміхнувся до грудей. "Може, перед комісаріатом поліції?"


"Забирайся звідси". Я націлив чобіт йому в тил.


Він одвернувся. «Майстер не такий уже й дурний».


Я зачинив за ним двері і сів читати відповідь AX. У сумі вийшло два нулі. Доктор Отто ван дер Меєр був тим, ким він себе називав, і його теж високо цінували. Його мати була зулуською. Африка була його сільськогосподарським центром. Супутникова та аерофотозйомка над НАГР нічого не дала.


У мене не було подрібнювача, щоб знищити відповідь АЗ, але у мене був сірник. Я спалив, потім змив його і подумав про моїх гостей, які чекають нагорі. Мене не здивувало їхнє прибуття. Дзвонив їм Лакуті чи ні. Митниця передала б слово. Я міг би їх уникнути, якби захотів. Я не вибирав, але їм доведеться почекати, поки моя внутрішня людина не буде відновлена.


Ах, мабуть, кус-кус був гарний, і густа чорна кава теж. «Хазяїн хоче, щоб сюди привезли машину?» він запитав.


"Думаєш, там безпечно?"


"Я не думаю, що його вкрадуть". Він грав прямо.


"Чи можете ви запропонувати більш відокремлене місце?"


«Так, коли Учитель принесе його, я покажу йому».


"Це може статися набагато пізніше".


«Залиштеться в цій кімнаті сьогодні ввечері, хазяїне, і ви спатимете спокійно. Ті, хто вгорі, втомляться і підуть. Той свинячий міхур, Лакуте, він приніс їх».


«Дякую за наведення, Алі». Я приніс кілька рахунків. «Заплющте очі і візьміть кирку».


«Майстер не надто знається на грошах».


«Це більше, ніж підказка. Це інформація. Ви знаєте, що американського посла було вбито. Я хочу знати, хто його вбив.


Його очі розширились. «Ви могли набити руку вдесятеро більше, ніж тримаєте, і я не міг дати вам відповіді».


"Не зараз, але тримай свої гострі вуха відкритими, і невідомо, що ти почуєш".


Він похитав головою. "Я не хочу, щоб вони були відрізані".


"Слухай тихо".


Якщо я щось чую, ви мені платите. Не зараз. Ви вже заплатили мені вдвічі більше. Так не весело. Ви маєте торгуватися”.


Коли він пішов, я вивантажив Вільгельміну, Гюго та французький паспорт. Люгер пішов під матрац, Х'юго - до туалетної кімнати, а паспорт - у задній частині полиці туалету. Настав час було знайомитися з опозицією і, як кажуть, захотілося бути чистим.


Я зайшов до своєї кімнати, зареєструвавши належний сюрприз у приймальні. Кімната була б забита трьома людьми. Із п'ятьма це було майже СРО.


Двері зачинилися, замкнені, і мене обшукав один із зловмисників у формі.


В той час, як армійські хлопці були одягнені в хакі, мої відвідувачі були одягнені в оливково-зелений. Полковник, що сидів у кріслі обличчям до мене, отримав мій паспорт від мого пошукача, не зводячи з мене очей.


"Що тут відбувається!" Мені вдалося вибратися. "П-хто ти?"


«Заткнися, - сказав він стерпною англійською. - Я поговорю, ти відповість. Де ти був?" По майже заповненій попільничці було очевидно, що це нетерплячий офіціант.


"Що ти маєш на увазі, де я був?"


Була дана коротка команда, і бугай ліворуч від мене вдарив мене по пащі. Я відчув смак сірки та крові. Я ахнув і спробував зобразити приголомшений.


"Я сказав, ти відповиш, а не дурних звуків". Полковник постукав свіжою сигаретою об свій срібний портсигар. У нього були жилисті пальці. Вони пішли з рештою від нього; змія, що згорнулася з блекджека. Умовляюче обличчя було вбивчо гарним - тонкі губи, тонкий ніс, тонкі очі. Обсидіанові очі; нещадний, розумний, позбавлений почуття гумору. Судячи з охайної форми, він був вибагливий, добре організований, не схожий на тих військових, яких я бачив досі. У пустельному одязі він міг би зіграти Абд ель Криму у розквіті сил.


"Тепер, де ти був?" – повторив він.


«В… у посольстві США». Я заткнув губи носовою хусткою. «Я… я був там, щоб засвідчити свою повагу. Я газетник».


«Ми знаємо про вас. Хто вас сюди запросив?


"Я тупо похитав головою." Ніхто мене не запросив. Я-я просто прийшов... щоб... написати про ваші сільськогосподарські проекти”.


"Ми задоволені, - видихнув він хмару диму, - але ти брехун". Він кивнув на купу м'яса праворуч від мене. У мене було досить часу, щоб напружити м'язи живота і витримати удар. Але навіть у цьому випадку болісний кашель і подвоєння не були лише грою. Я впав навколішки, схопившись за живіт. За волосся мене підняли на ноги. Я ридав, важко дихаючи, провалюючись під скальпом.


"Якого біса!" Я слабо ойкнув.


"Що, чорт забирай, дійсно. Навіщо ти прийшов сюди?"


"Написати про смерть прем'єр-міністра". Я витягнув це, вдавши, що ковтнув, щоб допомогти.


«І що ви могли б написати про це, крім того, що ваше смердюче ЦРУ вбило його?» Його голос сердито затріщав. «Можливо, ви із ЦРУ! Звідки я знаю, що це не так?


"Ні, не ЦРУ!" Я простяг руку.


Я не бачив удару, що походить від третьої людини позаду мене. Це був удар по шиї, і цього разу я справді впав. Мені довелося щосили боротися, щоб не натрапити на перський килимок в оці. Найпростіший спосіб - прикинутися непритомним. Я завмер.


"Дурень!" — гаркнув полковник арабською. "Ви, напевно, зламали йому шию".


"Це був лише легкий удар, сер!"


"Ці американці багато чого не виносять", - пробурмотів той.


«Відкрий обличчя та набери води».


Вода була приємна. Я заворушився і застогнав. Знову піднявшись на ноги, я спробував однією рукою потерти шию, а іншою – живіт.


«Послухайте мене, непроханий письменник брехні, - рука в моєму волоссі підняла мою голову, щоб я приділив полковнику належну увагу, - є рейс, що вилітає з Ламани о 07:00 до Каїра. Ви будете в аеропорту о 05:00, так що ви матимете достатньо часу, щоб побути на ньому. Якщо ви не на ньому, ваше перебування тут буде постійним”.


Він підвівся, і погляд у нього був навіть гостріший, ніж у бритви. Він потряс мій паспорт перед моїм носом. «Я збережу це і ви можете повернути його, коли пройдете митницю. Вам це ясно?


Я мовчки кивнув головою.


«І якщо ви хочете написати розповідь про своє приємне перебування тут, скажіть, що полковник Мохаммед Дуза був людиною, яка розважала вас найбільше».


Він пройшов повз мене, і денді, який ударив мене кролячим кулаком, ударив мене чоботом у зад і штовхнув мене через кімнату на ліжко.


Дуза сказав біля дверей. «Я залишу тут Ашада, щоб забезпечити ваш захист. Ми любимо виявляти гостинність навіть до непроханих гостей».


Окрім затеклої шиї та болю в животі, мені не було чого показати через те, що я кинувся до левів пустелі. Я зустрів Дузу і дізнався, що він не знав Ніка Картера, а лише Неда Коула, а це означало, що він не грав жодної ролі у замовленні мого вбивства. Він не бачив у мені проблеми, і це було моєю точкою зору. Він не турбуватиме мене, доки я не прийду на рейс. Було всього 21:00, а отже, в мене залишалося дев'ять годин. У мене на порядку денному було ще кілька зупинок, і настав час йти. Якщо вони виявляться такими ж сухими, як і решта, я міг би влаштувати власний переворот.


Ашад, якого залишили доглядати мене, був тим, хто завдав мені найбільшої шкоди, причому ззаду. Поки він сів у крісло, яке звільнив Дуза, я ввійшов до кабіни, позначеної як salle de bain, і прибрав уламки. Якщо не рахувати забите губи, я виглядав не набагато гірше, ніж зазвичай.


.


Ашад з усмішкою спостерігав за мною, коли я нахилився, щоб підняти носову хустку. «Ваша мати їла гній», - сказав я арабською.


Він не міг повірити, що правильно мене почув. Він підвівся зі стільця з широко розкритим ротом і очима, сповненими люті, і я кинувся в стрибку і вдарив ногою в караті. Моя нога зачепила його верхівку шиї та щелепу, і я відчув, як кістки розкололися, коли його голова мало не відірвалася. Він перебрався через спинку стільця, вдарився об стіну і вдарився об підлогу з гуркотом, від якого забренчав посуд.


Вдруге за день я поклав труп у ліжко. Потім я переодягся, одягнувши чорний костюм і відповідну сорочку з коміром-стійкою. Не те щоб я був у жалобі, але колір підходив до нагоди.


Ідучи, я спустився до своєї кімнати на другому поверсі. Там я зібрав своє обладнання та здав сумку та кейс. З валізи дістав найнеобхідніше - дві зайві обойми для люгера, одна з них запальна. За коліном я закріпив спеціальний пристрій самонаведення розміром на кнопку AX. Якщо виникне потреба, його сигнал викличе батальйон рейнджерів у 600 осіб із Шостого флоту. Запасний П'єр увійшов до внутрішньої кишені. Нарешті, акуратно спресована нейлонова мотузка завдовжки тридцять футів із її надійним кріпленням обернулася навколо моєї середини як другий ремінь.


Розділ 9


Я вийшов з готелю по провулку і, дотримуючись таких же провулків, дістався Президентського палацу біля його північної стіни. Стіна була довжиною півмілі з ящиками для охорони з обох кінців і двома посередині.


Охоронці не проводили постійного патрулювання. Приблизно кожні десять хвилин команди з двох людей марширували у протилежних напрямках, зустрічали своїх співвітчизників та поверталися на базу. Хоча вулиця, що йшла паралельно стіні, мала верхнє освітлення, я бачив, що пробратися через периметр не склало особливої проблеми. Це було питання часу. Вуличні ліхтарі мало освітлювали стіну. Однак стіна була доброю двадцяти футів заввишки і була білою. Одягнений у чорне, я збирався виглядати, як тарантул, що насувається на нього.


Я почекав, поки центральна команда завершить своє нерішуче патрулювання, потім я рушив від канави, де я сховався, швидким бігом до самої стіни. Уздовж неї були низькі кущі, і я влаштувався в них, щоб підготувати мотузку.


Коли я був налаштований, я перемістився в точку прямо за центральною стійкою захисту. Двоє пасажирів сиділи перед ним і розмовляли. Я міг бачити сяйво їхніх сигарет і чути їхні приглушені голоси. Тільки якщо вони повернуться, вони побачать мене.


Я підвівся, перевірив і зробив кидок. Мотузка пішла вгору і знову. Пролунав слабкий брязкіт, коли його спеціальний пристрій автоматично встромився в далеку сторону. Звук не турбував курців. Я потягнув за мотузку і пішов далі. Я зробив позначку, щоб подякувати AX Supply за її взуття для польових операцій. Підошви були схожі на магніти.


За східним звичаєм верх стіни був усипаний уламками битого скла. Я обережно зісковзнув, змінив своє становище і, перебивши мотузку, стрибнув у паркову зону президентського двору.


В історії країни ніколи не було президента, але щойно вона стала НАПР, через безглуздість політичного агітпропу назва була змінена з Королівського палацу на Президентський. Як би там не було, це був реальний об'єкт нерухомості. У темряві здавалося, що він перебуває в одному ряду з Версалем.


Я попрямував до слабкого світла в небі, яке вказувало на розташування палацу. Були нічні птахи, але не було ані охоронців, ані собак. Це зміцнило моє почуття, що Тасахмед насправді не очікував на чиюсь опозицію.


Я був майже радий бачити, що сам палац перебуває під охороною. Це було нарівні з хлопчиками, які охороняли зовнішню стіну. Я пройшов через них, як віскі по тріснутому льоду. Моя точка входу була через іншу стіну, всього близько десяти футів у висоту. Вона приховувала внутрішній двір, який був закритий для всіх, крім Шеми Менданіке та її дам, щось на зразок жіночої розпусти навпаки. Я сподівався, що ніхто з них не чекатиме, поки я виліз на його захисну руку. Одна сторона двору була стіною палацу, і креслення AX вказували на те, що в цьому крилі були апартаменти Шеми.


На подвір'ї пахло жасмином. У ньому були закриті проходи та центральний фонтан. У нього також була повита виноградною лозою, схожа на драбину ґрати, що піднімалася по високому боці палацової стіни до точки під вікном, в якому світилося тьмяне світло. Як міг мандрівний агент ігнорувати це?


Зосередившись на ньому, я майже закінчив Ніка Картера та вечір Дугласа Фербенкса.


Все це було надто легко, і я не бачив його в темряві відокремленої прогулянки. Моя перерва була в тому, що він не бачив мене, поки я не приземлився на клумбі.


Якби він був розумний, він почекав би на місці, поки не вдарив мене ззаду. Або бив у мідний гонг та викликав велику допомогу. Натомість він вилетів з доріжки з гавкотом, як морж, частково від подиву, частково від злості.


Я побачив спалах ножа в його руці і допоміг боягузові піти. Час мав значення, а я не хотів зустрічатися з його друзями. Політ Х'юго був коротким і точним: він проникнув по ручку у вразливе місце, де горло з'єднується з вершиною грудини.


Він упав, задихаючись від крові, розбиваючись об квіти. Поки він смикався в останніх конвульсіях, я двічі перевірив подвір'я, щоб переконатися, що ми самі. Коли я повернувся, йому вдалося вирвати з горла Хьюго. Це була його остання частина руху. Я витер стилет об його сорочку і перейшов до огорожі з ґратами.


Вона була досить міцною, щоб витримати мою вагу. Я залишив мотузку в лозах і, як Джек у Бобовому стеблі, пішов далі.


Ще до того, як я підійшов до вікна, я почув голоси: жіночий та чоловічий. Щоб дістатися до вікна, я побачив, що мені доведеться балансувати на вершині ґрат, моє тіло притиснуте до стіни, руки над головою, тягнутися до виступу. Це був один із тих закладів із глибокими виїмками, з довгим похилим підвіконням та гострою аркою. Триматися не було за що. Навантаження мало пройти через пальці та ноги. Звук голосів переконав мене, що використовувати мотузок немає альтернативи. Якщо б насадка вдарилася об скло або брязнула про щось, це було б так. Мені довелося б тяжко.


Стоячи на шкарпетках з Х'юго між зубами, я зміг зачепитися пальцями за виступ. Потім мені довелося підтягнути підборіддя, притиснувши пальці ніг до стіни, але не виштовхуючи нижню частину тіла назовні. Коли я вперся підборіддям у виступ, дозволив йому взяти на себе частину ваги, відпустив праву руку і схопився за внутрішню частину підвіконня.


Решта полягала в тому, щоб потрапити до кімнати, не створюючи шуму. Це було віконце, що відчинялося всередину, і я пройшов через нього, як борсук, який намагався пройти через тунель крота. Наприкінці я побачив, що світло виходить не з кімнати, в яку я збирався увійти, а з іншої. Ось звідки теж долинали голоси.


Я зрозумів, що це була спальня, а судячи з розміру ліжка та легкого запаху парфумів, це був жіночий будуар. Дзеркало, що покривало всю стіну, зловило моє відображення і на мить повторило мене.


Через відчинені двері я побачив набагато більшу кімнату, справжній королівський салон. Однак його розмір та обстановка просто реєструвалися, коли я бачив його мешканців, особливо жінку.


Вона була ельфійкою, чорнявою, чорноокою і, ймовірно, родичкою колібрі. На ній був цілий золотий каптан з лами, що застібається на шиї. Тим не менш, у її гніві її груди акцентувалися, а те, як вона рухалася швидкими вихорами і дротиками, акцентувало решту її ідеально складеного тіла. «Ти проклятий брехун, Тасахмед»; - гаркнула вона французькою.


Потрібно оновлення файлу AX про генерала. Він видужав. Його обличчя було надто пухким, друге підборіддя починалося добре, і він почав роздмухувати форму там, де її слід було заправити. Він усе ще був гарним чоловіком; високий, легкий на ногах, з важкими рисами обличчя та розпатланими вусами. Колір обличчя у нього був оливковий, а на скронях виділялася сивина.


Його явно не турбували манери чи слова Шеми Менданік. Фактично він був одночасно здивований і насолоджувався її рухами. «Моя люба мадам, – усміхнувся він, – ви просто не розумієте природу ситуації».


"Я розумію це досить добре". Вона сіла перед ним, дивлячись нагору. Ти тримаєш мене тут у полоні, поки не переконаєшся, що все під контролем!


"Ти змушуєш це звучати як якась мелодрама", - посміхнувся він. «Звичайно, я маю взяти на себе управління. Хто ще міг?


«Справді, хто ще міг! Ти позбувся старих голубиних пір'я і…!»


Він зареготав і спробував покласти їй руки на плечі. «Мадам, це не спосіб говорити про вашого покійного чоловіка чи про мене. Як я вже казав вам не раз, я нічого не знав про його втечу до того, як мені повідомили про його падіння. Його смерть – з волі Аллаха».


«Навіть якщо я повірила тобі, яке це стосується того, що мене утримують у цьому місці?»


"Шема!" Він знову спробував накласти на неї руки. Я тебе ніяк не затримаю. Але зараз йти небезпечно, а завтра похорон».


«Сьогодні вдень я хотіла піти до посольства Пакистану, щоб передати звістку моєму батькові. Ви завадили мені поїхати. Чому?


«Як я вже сказав, - зітхнув він, людина, яку погано використовували, - для вашого власного захисту. Ми маємо підстави вважати, що Бен д'Око був убитий зовнішніми силами. Ми не маємо можливості знати, що вони не спробують уб'ю і тебе. Як ти думаєш, у цей час я ризикну волоссям із твоєї дорогоцінної голови? Він простяг руку, щоб погладити її, але вона втекла. Він почав її переслідувати.


"Які зовнішні сили?" вона посміхнулася.


«Наприклад, ЦРУ. Вони давно хотіли прибрати Бен д'Око». Він сумно похитав головою.


«Вони хотіли отримати його так само сильно, як і ти?»


«Чому ти така недоброзичлива до мене? Я зроблю тобі все».


«Ви хочете, щоб я стала вашою другою, третьою чи четвертою дружиною?»


Від цього його обличчя почервоніло. Що мені робити, щоб переконати вас, що я щирий у ваших інтересах?


"Ти справді хочеш знати?" Вона знову опинилася перед ним.


"Так." Він кивнув, дивлячись на неї.


"Ви можете замовити мені машину, щоб відвезти мене до посольства Пакистану".


«У цей час, моя люба? Це виключено". І ось його руки були на її плечах. Вона спробувала відсунутись, але він її схопив.


"Відпусти мене, гнойовнику!" - прогарчала вона, намагаючись вирватися.


Коли він посилив хватку, вона спробувала вдарити його коліном у пах, плюючись йому в обличчя і хитаючи головою. Вона не збиралася здаватися без бою, навіть якщо він був для неї надто сильний.


Тасахмед підняв її з підлоги, і поки вона боролася, піналася і лаялася, він подався до спальні. Я притулився до стіни біля дверей. Але зараз він не побачив би мене, якби я був одягнений у червоний колір пожежної машини та був освітлений неоновими вогнями.


Він жбурнув її на ліжко і сказав щось крізь зуби про необхідність розуміння. У цьому йому вистачило. Вона звільнила руку і схопила його, коли він намагався її притиснути. Він вилаявся і замахнувся. Вона скрикнула, і він дав їй ще два про всяк випадок. Вона почала ридати, але не від поразки, а від люті та розчарування. Я чув, як каптан рвонувся, коли він знімав його з неї, і тепер він люто бурмотів арабською. Шлях до раю був поритий опірними хурі.


Фізична сила та вага остаточно пересилили дух та рішучість. Він затис її коліном між ніг і розсунув її стегна. Лівою рукою він тримав її зап'ястя над її головою, а правою стягнув із себе одяг. Єдиною зброєю, що залишилася в неї, були стегна. Вона продовжувала підштовхувати їх до нього, вигинаючи спину, намагаючись відштовхнути його. Цей рух тільки порушив його. Вона лаялася і плакала, а він стояв на колінах між її ніг, коли я зламав це.


Він ніколи не знав, що його вразило, а я цього й хотів. Я оглушив його, грюкнувши долонями йому по вухах. Коли він напружився від шоку, я приклав великі пальці до точок тиску на його шиї. Потім треба було відштовхнути його та тримати Шему під контролем.


"Квітка ночі", - сказав я на урду, витягаючи Тасахмеда. "Повір мені, я друг".


У напівтемряві білизна її тіла здавалася ртуттю. На даний момент все, що вона могла зробити, це втягнути повітря і витріщитися на мене.


"Я тут, щоб допомогти тобі". Я підібрав шматки каптана і кинув їй. Схоже, вона не поспішала його вдягати. Вона сиділа, потираючи зап'ястя, і я міг поспівчувати намірам генерала.


Нарешті вона знайшла мову і сказала англійською англійською: «Проклятий сучий син! Клята свиня! Собака!»


"Він був не дуже ввічливий, особливо для генерала". Я сказав це англійською.


Вона сердито накинула на себе каптан. "Хто ти? Звідки ти і чого хочеш?


"Я друг. І я хочу поговорити з тобою».


Вона подивилася через край ліжка. "Ти вбив ублюдка?"


- «Ні, я просто позбавив його на якийсь час від страждань».


Вона зістрибнула з ліжка. "Нещастя! Я покажу йому якесь горе!"


Я чув, як вона вдарилася ногою. Тіло генерала судомно смикнулося. Він не знав, як йому пощастило опинитися в іншому місці. Вона ковзнула до алькова своєю гардеробною. «Іди звідси, поки я щось надягну», - сказала вона.


Я подбав про Тасахмеда, а вона подбала про прикриття. Я використав його шийну хустку для пов'язки на очі, її хустку для затички і його пояс, щоб зв'язати його зап'ястя. Він став добре запакований.


Коли я закінчив, вона увімкнула верхнє світло, і ми знову оглянули один одного на величезному ліжку. Вона одягла блідо-блакитне негліже. Це не приховувало того, що було внизу. Він просто переконався, що ви знали, що це все є.


Її огляд Ніка Картера був так само ретельним.


"Ти перший американець, якого я зустріла, який виглядав як чоловік", - сказала вона. "Де ти навчився говорити на урду?"


Я вступив до аспірантури Ісламабадського технологічного інституту. Де ти навчився говорити англійською? "


«Батько у мене був англійський губернатор, який був одружений на пакистанці, чи ніхто ніколи не розповідав вам про Імперію? Ви досі не відповіли на мої запитання – хто ви? Якщо я викликаю охорону, вони переріжуть вам горло!


"Тоді я не зможу сказати тобі, хто я".


Вона посміхнулася, виглядаючи одночасно фальшивою та сором'язливою. «І я не зможу подякувати тобі за те, що ти зняв з мене цю свиню».


«То чому б нам не сісти і не розпочати розмову спочатку».


«Я маю сказати, що раніше мене не знайомили з чоловіком у моїй спальні. Але відколи ми почали тут». Вона сіла на свій бік ліжка і жестом запросила мене сісти на мою. "А тепер почни".


"Я пройшов через це вікно, - сказав я, - сподіваючись застати тебе вдома".


"Що ти зробив, пролетів через це на своєму килимі-літаку?" - Огризнулася вона. "Не намагайся мене обдурити".


«Я не літав, я лазив, і я не маю часу вас обманювати».


«Ви один із тих проклятих агентів, про яких говорив генерал».


«Я той, хто хоче поставити вам кілька запитань. Тоді я зійду на свій килим і полечу».


Вона встала, підійшла до вікна і висунулась назовні. Її рухи наголошували на derriere, якому будь-який поет міг би написати сонет.


«Тримаю в заклад, ти будеш гарний на Нанга Парбат», - сказала вона, повертаючись до ліжка. «Це дивна подія, але я дещо тобі винна. Що ти хочеш знати?"


«Чому ваш чоловік так поспішав у Будан посеред ночі?»


«Ха! Цей дивак! Він ніколи не розповідав мені, навіщо кудись їхав. Зазвичай він просто надсилав мені звістку, щоб я приїхала. Йому подобалося виставляти мене напоказ, щоб усі думали, що він знає, як вибрати дружину, сексуальний багатий пакистанець, який закінчив школу в Лондоні. Маленькі хлопчики були тим, що йому подобалось».


"Отже, ви мало спілкувалися з ним, і ви не бачили його до того, як він полетів?"


Вона встала, взявшись за руки за лікті, і почала співати, як колібрі. «Так, власне, я його бачила. Він розбудив мене. Він був наляканий. Звичайно, він був як стара, але, можливо, мені тоді слід звернути на нього більше уваги».


"Ти можеш згадати, що він сказав?"


"Звичайно можу! Як ти гадаєш, я дурна! Він сказав, що якщо з ним щось трапиться, я маю піти до посольства моєї країни і попросити посла Абдул Хана захистити мене. Я сказала: Чому, куди ти йдеш? Він сказав: «Я їду до Будану, щоб зустрітися з Абу Османом». Я міг зрозуміти, чому він був наляканий. Шик погрожував його каструвати, хоча я не знаю, чи це було можливо. Я сказав: «Чому ти збираєшся побачити цю нікчемність? Він не дав мені відповіді. Він просто сказав щось про те, що це є воля Аллаха. Я все одно була в напівсні і не дуже щаслива, що прокинулася. Може, мені слід було звертати на нього більше уваги» Вона зітхнула. «Бідний старий Бен д'Око, якби він був хоча б наполовину такий гарний у ліжку, як він підстрибував на трибуні ООН. Уявіть собі, він ганявся за хлопчиками з хору, коли в нього могла бути будь-яка жінка в країні!


«Чесно кажучи, я не маю такої уяви, Шема».


Вона сіла на мій бік ліжка. "Ви знаєте, я спала в цьому ліжку одна чотири роки!" Вона сказала, що це була не моя вина, дивлячись на мене, соски її грудей намагалися прорватися крізь павутину її негліж. "Як вас звати?"


"Нед Коул".


«Добре, Едварде», - вона поклала руки мені на плечі. «Тепер моя черга, і якщо ми не покладемо кінець чотири роки порожнечі, я покличу охорону і допоможу йому покінчити з тобою».


Ви чули стару приказку про жінку, яка була тигром у ліжку. Шема зробила б її схожою на кішечку. Ми поцілувалися, і вона схопила мою мову, смоктавши його легким ривком. Коли мої руки знайшли її груди, її руки пішли за мною, ніби вони були люті від мого одягу. За чотири роки безшлюбності вона не розучилася розстібати пояс і розстібати блискавку. Коли я почав відповідати взаємністю, вона відкинула голову.


Її очі були широко відкритими та яскравими, а губи надутими. "Ти мій гість!" - Видихнула вона на урду. «На Сході прийнято розважати вашого гостя. Це моє ліжко, і ви тут на моє запрошення».


Вона притиснула мене до спини та почала своїми губами малювати вологі карти на моєму тілі. Потім раптом вона осідлала мене. З вигнутою спиною, її груди випнуті, її коліна обхоплюють мої стегна, вона схопила мої руки своїми і сказала: «Я танцюватиму для тебе».


Я спостерігав її обличчя, коли вона повільно, дюйм за дюймом, опускалася на місце. Її очі моргнули і розширилися, губи розплющилися, вона втягла повітря. Потім вона почала танцювати, і всі рухи припадали на її стегна та таз. Я пестив її. Її голова заблукала, поки вона намагалася надолужити чотири роки без кохання.


Коли вона рушила вгору, я поклав край її танцю і почав свій власний. Я підняв її над головою, тримаючи в повітрі. Потім, коли вона почала пручатися, розлючена тим, що я припинив її чуттєвий гавот, я збив її, перекочуючись, щоб змінити нашу позицію.


"Ні!" - Сказала вона, починаючи боротися. "Ні ні ні!"


Зрештою, я був її гостем. Я перейшов назад, легко затягнувши її на себе. Наші поштовхи стали швидшими, лютішими. Тепер ми рухалися як одне ціле, і її очі заплющились, коли вона впала вперед, стримуючи гребінь нашої останньої хвилі.


Я обережно вийшов з-під неї, перекинувши нас обох. Потім я глянув на неї, відчуваючи, як її ноги зімкнулися навколо мене. Її пальці вп'ялися мені в спину, її зуби впали мені в плече, коли вона здригнулася: «Будь ласка!» Тепер не було стримування. Ми зійшлися разом, екстатична дрож перейшла від мого тіла до неї.


Якби ми могли провести разом решту ночі, ми могли б написати нове видання Камасутри. Як би там не було, Тасахмед повертався до реального світу.


"Чому б тобі не вбити його?" - сказала вона, коли я закурив для неї одну зі своїх цигарок.


"Якби я зробив це, де б ти була?" Я опустився навколішки, щоб оглянути його.


"Не гірше, ніж я зараз, Едвард".


«О, набагато гірше, Шема. Він не хоче, щоб з тобою щось трапилося. Але якщо з ним щось трапиться тут, у твоїх кімнатах - ну, це не варте ризику».


Це не варто було з іншої причини. Мертвий Тасахмед мені ні до чого. Можливо, живий. У той же час, якби я спитав його перед Шеємою, я не знав, що отримаю. Це буде віз перед верблюдом. Верблюд був Осман.


Він був заклятим ворогом Менданік, і все ж Бен д'Око пішов на все, щоб зустрітися з ним. Здавалося логічним, що Осман відмовився б бути присутнім, якби у нього не було попередніх вказівок на мету пау-вау. Також здавалося логічним, що Ніку Картеру краще відразу зустрітися з Османом, перш ніж ставити питання Тасахмеду. Ось вам і логіка.


«Шма, чому б тобі не зателефонувати хлопчикам і не вкласти генерала в ліжко. Скажи їм, що він знепритомнів від хвилювання». Я почав знімати кляп.


Вона хихикнула. «Ти думаєш майже так само добре, як кохаєшся. Коли він піде, ми зможемо провести решту ночі».


Я не повідомляв їй поганих новин. Я сховався в роздягальні, поки двоє охоронців, трохи спантеличені, але посміхаючись, відвозили ослабленого арабського лицаря до його будинку.


«Тепер, - вона увійшла до спальні, відкидаючи мантію, яку одягла перед відходом генерала, - цього разу у нас буде дзеркало, щоб показати нам, чим ми насолоджуємося». Вона широко розкинула руки і зробила переді мною пірует оголеною, знову колібрі.


Я обійняв її, знаючи, що вранці, мабуть, ненавиджу себе. Вона відповіла. Я чинив тиск там, де цього найменше очікували чи бажали. Вона на мить завмерла, а потім обм'якла. Я підняв її і відніс до ліжка. Я поклав її і поцілував на ніч. Потім вимкнув світло і, оглянувши подвір'я з вікна, обережно вийшов.


Розділ 10


Хоук сказав би, що час, проведений із Шемою, був небезпечною витратою. Може бути. Але, крім задоволення, мені потрібна була ця дика суміш Сходу і Заходу як союзник, когось, кого я міг би підтримати проти Тасахмеда, якщо виникне така можливість. Проте було витрачено багато часу. Я більше не марнував його, забираючи «Фіат» перед Комісаріатом поліції і прямуючи до посольства. Коли я під'їхав до його воріт, я вже почав гру.


Ворота були зачинені. Був дзвінок і будка, що розмовляла. Я подзвонив у дзвінок кількома довгими чергами. Коли я не мав відтворення, я знову дзвонив сильніше.


На цей раз пролунав голос, що виходить із настінного динаміка, як записане повідомлення. "Посольство закрите до 8:00, сер".


«Це охоронець морської піхоти?» - Запитав я в будку.


"Так, сер, це капрал Сіммс".


"Капрале, ви знаєте, що таке сім-п'ять-три?"


Відбулася короткочасна пауза. "Так сер." У цьому було більше прив'язки.


«Ну, це сім-п'ять-три, і я був би вдячний, якби ви мене одразу впустили».


"Хто ви, сер?"


“Містер Саттон може вам це сказати. Це сім, п'ять, три. Я хочу негайних дій, капрал”.


Ще одна хвилинна пауза, а потім: «Почекайте, сер».


Я повернувся в машину, задоволений тим, що пропозиція, зроблена AX, перетворилася на СОП із посольствами США та установами по всьому світу. Ідея полягала в тому, що зі зростанням тероризму та викрадень необхідно, щоб проста ідентифікація могла бути надана будь-якої миті у разі виникнення надзвичайної ситуації. Щодня з Вашингтона надіслали різну послідовність цифр. Оскільки постачальником була AX, я завжди працював зі списком, який запам'ятовував два тижні поспіль.


Ворота відчинилися, і я в'їхав у освітлену зону входу. Для вітального комітету були три морські піхотинці з M16 і капрал Сіммс з .45.


"Вибачте, сер, вам доведеться вийти з машини", - сказав він, дивлячись на мене. "Ваше посвідчення особи, будь ласка".


"Містер Саттон надасть це", - сказав я, вилазячи з машини. "Будь ласка, візьміть у нього".


"З ним зв'язуються". Капрал швидко оглянув машину. Я віддав йому ключі від скрині. На цьому розмова закінчилася. Морські піхотинці спостерігали, як я закурював сигарету і чекали, поки Саттон трясе дупою. Ця дупа була набагато кращою, ніж у Саттона, але вона мене розлютила.


На Паулі Метьюз від холоду були облягаючі штани з твіду і літня куртка з хутряною підкладкою. З її волоссям ірландського сеттера, зачесаним у пучок, і з її кремово-персиковим кольором обличчя, все ще трохи забрудненим після сну, вона стала б бажаним доповненням практично будь-яких зборів. Хоча троє морських піхотинців не зводили з мене очей, вони погодилися б.


"Ви знаєте цю людину, міс Метьюз?" - спитав капрал Сіммс.


"Так, капрал". Вона трохи захекалася і не знала, чи повинна бути не в дусі. "У чому проблема, містере Коуле?"


"Де Саттон?"


«Він дуже втомився і спитав мене…»


«Я хотів би скористатися вашим телефоном, капрал».


Капрал був трохи невпевнений. Він глянув на Паулу у пошуках підтвердження.


Натомість я поставив його. "Це наказ, капрал. Прямо зараз!" Мій тон отримав би схвалення інструктора навчального табору.


"Так сер!" Ми втрьох мовчки підійшли до поста охорони. У маленькій внутрішній кімнаті він вказав на телефон.


Він пішов, і я побачила, що обличчя Паули світиться її волоссям. «Дивися! Як ти думаєш…"


"Який у нього номер, і не витрачайте час на кидання черевика".


Зі стиснутими кулаками і очима, що іскристими, вона виглядала досить добре, щоб фотографувати. "П'ять, два нуль, три", - прошипіла вона.


Я обернувся і набрав номер. Він задзвонив надто довго, перш ніж Саттон почав скаржитися: «Пауло, я ж казав тобі…»


«Саттоне, мені потрібно скористатися літаком посольства прямо зараз. Струси свою дупу і попереди команду. Потім спускайся сюди до воріт, щоб міс Метьюз могла повернутися в ліжко, де їй місце».


Я чув, як гудуть дроти, коли він підбирає зуби. Коли він заговорив, він простягнув мені. - «Літак посольства все ще знаходиться в Тунісі. Я припускаю, що з ним екіпаж. Тепер, якщо ви думаєте…»


«Я думаю, що це буде оформлено письмово і відправлено вашому директору в Ленглі. А поки що є запасний літак?»


"Ні. Є тільки Convair".


"У вас є умови для чартеру?"


Він саркастично пирхнув. "Від кого! Приватних джерел немає. Ми посольство. Ми не володіємо країною».


«Я припускаю, що інші посольства мають літаки. Чи немає взаємних домовленостей у разі надзвичайної ситуації?»


«Щоб вжити заходів, потрібен посол, а як ви знаєте… у нас немає посла». Він самовдоволено посміхнувся.


«Скажемо інакше. Це є пріоритет Red One. Мені потрібний літак. Він потрібний мені зараз. Ви можете допомогти?"


Знову гули дроти. «Це страшенно короткий термін, та ще й посеред ночі. Я подивлюся, що можу зробити. Передзвоніть мені за годину». Він повісив слухавку.


Я обернувся і побачив, що Паула, насупившись, вивчає мене. "Чи можу я допомогти?" вона сказала.


"Ага." Я дістав олівець та папір і почав писати. Це частоти передачі УВЧ. Попередьте своїх зв'язківців, щоб вони контролювали їх. Я можу дзвонити. Моїм кодовим ім'ям буде Пайпер. Я дзвонитиму Чарлі. Зрозумів?»


"Ну, куди ти йдеш?"


«Колись ми посидимо у вас у внутрішньому дворику, і я вам все розповім».


Вона пішла зі мною до машини. Я заліз усередину. "Генрі допоможе?" вона сказала.


Я глянув на неї. "Іди спати, Пауло". Я дав знак капралу увімкнути вимикач воріт.


Розділ 11


У деяких місіях перерви їдуть разом із вами. На інших ви берете дещо на ходу. На деяких ви їх не отримаєте.


Як тільки я завернув за ріг на вулицю Ганса Гайєра. Я подумав, що в нього можуть бути ідеї, як дістатися літаком до Будану.


Фари освітлювали вузьку вулицю. На ньому була припаркована єдина машина, прямо біля воріт Гейєра. То був брудний «мерседес» офіційного вигляду. Я проїхав повз. Там було порожньо чи водій спав на сидінні. Останнє малоймовірно. Я набрав швидкість і об'їхав кут. Подумкою я міг бачити Еріку в цих шортах і светрі з високим коміром.


Я залишив фіат у парку. Не було ні пішоходів, ні навіть бродячого собаки, який міг би дивитися, як я мчуся вулицею, що йде паралельно Гайєру. У мене була мотузка, щоб перебратися через проміжні стіни та через територію вілли, що стояла за двоповерховою історією Хана у мавританському стилі. Він мав ганок з арками та плиткою. З вікна першого поверху падало світло. Як би я не хотів дістатись додому, я спочатку обійшов будинок.


Сторонньої охорони не було. Був лише мертвий Тор. У нього стріляли кілька разів. Між його стиснутими іклами був шматок оливкового кольору. Я кинувся у бій через вікно.


Було щось у цій сцені, що чимось нагадувала попередню, в якій я грав нічого не підозрюючого Того, що підглядає. Це був якийсь комічний підтекст. У цьому не було нічого кумедного. Ганс Гайєр, з розпухлим і закривавленим обличчям, щосили намагався вирватися з хватки важкої людини в оливково-зеленій формі, яка наполовину душила його однією рукою, притискаючи вістря ножа до горла механіка.


Зусилля Ганса полягали не так у тому, щоб врятуватися від свого викрадача, скільки в тому, щоб врятувати свою дочку. З Еріки зняли одяг, і він лежав на обідньому столі. Позаду неї, тримаючись за зап'ястя, стояв ще один відомий заклинач оливково-зеленого кольору. Ноги Еріки звисали по обидва боки столу, кісточки були закріплені мотузкою. Наприкінці столу стояв потворний сучий син. Одягнений він теж був би в оливково-зеленому. Керував і спрямовував маленьку домашню сцену полковник Мохаммед Дуза. Він сидів обличчям до спинки стільця, спираючись підборіддям на його гребінь.


Я залишаю філософію філософам, але я завжди вважав, що єдиний спосіб впоратися з ґвалтівником – це позбавити його здатності ґвалтувати. У випадку з Шемой я не думав, що це колись буде зґвалтуванням, принаймні в тому сенсі, що тут мало статися. Еріке заткнули рота, і всі м'язи її тіла були напружені і вигнуті, кричачи, вимагаючи звільнення.


Я бачив, як Дуза кивнув головорізу, почув, як Ганс крикнув: «Заради всього святого, я тобі все розповів!»


Потім заговорила Вільгельміна. Один раз для гаданого ґвалтівника, який з криком упав. Одного разу зробила третє око в голові мучителя Ганса. Ще раз, щоб заплатити третій людині, яка тримала Еріку за зап'ястя. Давши їй можливість вирушити на пошуки своєї зброї.


Дуза був на ногах, поклавши одну руку на свій 45 калібр. "Замри, чи ти мертвий!" Наказав йому французькою. "Просто дай мені виправдання, Дузо!" Він передумав. «Підніміть руки над головою! Обличчям до стіни! Він слухався.


Ганс та Еріка були в шоці. "Ганс!" Я перейшов англійською. «Виходь! Хапай пістолет! Якщо він хоч моргає, стріляй у нього!


Ганс рухався, як людина, що йде уві сні. Я розбив частину скла прикладом Вільгельміни, бажаючи потрапити всередину. На той час, як я зробив це, Еріка звільнилася і зникла. Корчащий персонаж лежав на підлозі, зімкнувшись, і все ще у власній крові, непритомний або мертвий.


Ганс плив на ногах, його очі залишалися засклені, не зовсім впевнений, що кошмар закінчився. Я звільнив його від ФН і поплескав по плечу. «Купи собі пояс цього бурбона. Я подбаю про все тут».


Він тупо кивнув і, хитаючись, вийшов на кухню.


Я сказав Дузі. "Повернися."


Він підійшов до мене, бажаючи побачити, чи я був тим, ким він мене вважав. Він почав посміхатися, коли сказав: "Vous serez..."


Мій бекхенд по його відбивним не тільки прибрав усмішку і зупинив слова, а й ударив його головою об стіну, і з його губ потекла червона цівка.


«Ти мовчатимеш», - сказав я, коли його миттєвий шок перетворився на стримувану лють. «Ти відповість, коли з тобою заговорять так, як ти мене проінструктував. Не спокушай мене. Я на межі того, щоб випатрати тебе. Чого ти хочеш від цих людей?


«Цей проклятий виродок хотів знати, що я знав про катастрофу». Ганс вимив обличчя, тримав пляшку в руці, і хоча він все ще дихав, як людина, яка бігла надто далеко, його хрипкий голос повернувся в гармонію, а скляність очей зникла. «Лише він мені не повірив, коли я йому сказав. Дай мені розбити цю пляшку йому по черепу! Він вийшов уперед, на його вкритому синцями обличчям написана напруга.


«Піди подивися, як поживає Еріка». Я схопив його за руку.


Він раптом згадав про Еріка і кинувся геть, гукнувши на ім'я.


"Чому вас хвилює те, що він знає про катастрофу?"


Дуза знизав плечима. «Моя робота – дбати. Якщо він знає, як це сталося, він повинен знати, хто це зробив. Тебе добре поінформують…»


Мій кулак далеко не пішов. Це поранило його. Я почекав, поки цей негідник зупиниться і він не повернеться, потім я відтворив йому його власну платівку: «Я сказав, що ти відповіси, а не видаєш дурних звуків. Очевидно, він не знає, хто, навіть якщо знає як. Або як ви думаєте, він відмовиться відповідати, поки ви дозволите одній з ваших мавп зґвалтувати його дочку? "


Голос Дузи свиснув у його горлі. «Це моя робота – з'ясовувати».


"Моя також." Я встромив люгер йому в живіт і встромив вістря Хьюго йому під підборіддя. «У мене дуже мало часу, полковнику. У вас буде ще менше, якщо ви не співпрацюватимете з вами». Я притис його до стіни, шию назад, підборіддя, відведене від вістря стилету. "Чому Менданіке хотів бачити Абу Османа?"


Крізь зуби, хитаючи головою, він подавився: "Перед Аллахом клянуся, я не знаю!"


Х'юго пролив кров. Дуза спробував відступити через мур. «Клянусь Кораном! На могилі моєї матері!»


Я трохи послабив тиск. "Чому Менданіке хотів бачити посла Петерсена?"


Він похитав головою. «Я лише начальник служби безпеки! Я б не знав такого!


Цього разу Х'юго не просто лоскотав. Дуза стукнувся головою об стіну і заверещав. "Ще раз. Я сказав чому? Це єдиний раз, коли отримаєш».


Він розсипався і почав белькотіти, схлипуючи: «Бо! Тому що! Він боявся перевороту! Бо боявся, що генерал Ташахмед збирається вбити його!»


"І ви вбили нашого посла".


"Це був нещасний випадок!"


«Ніби саботаж літака був нещасним випадком. Тасахмед боявся, що Менданік спробує укласти угоду з Османом».


"Ні ні!" Він похитав головою з боку на бік. «Ось чому я прийшов сюди, щоб допитати Гейєра. Ми розмовляли про те, що він знав, як сталася аварія, і…»


"І ваш час вийшов". Я відступив, і він глянув у стовбур Вільгельміни, його очі були широкі й чорні, як її дуло. Він упав навколішки, ніби почув, як муедзин закликає віруючих до молитви. Чомусь він не вразив мене своєю м'якістю під вогнем, але тоді ніколи не знаєш, скільки коштує слово у твоїй промові.


Якщо те, що він сказав, було правдою чи хоча б наполовину правдою, то не тільки його час минув, а й мій теж. У цій купі не було вкраденої ядерної зброї, тільки купка третьосортних учасників перевороту третього світу. Гра була досить зрозумілою. Тасахмед уклав угоду із Радянським Союзом. Ламана була призом, а Менданік - жертовним козлом. Менданіке зрозумів, що насправді не мало жодного значення, хто розбив його літак чи як… і все ж таки - і все ж - «Я міг би все це зібрати і повідомити Хоука, щоб той почав шукати в іншому місці, або я міг би використовувати витратити дорогоцінний час та розіграти його до переможного кінця.


"Просто стій на колінах", - сказав я, коли Ганс і Еріка повернулися до кімнати. На ній були штани та інша водолазка. Вона була бліда, але її очі були ясними та контрольованими.


"Як поживаєте?"


Вона мала слабку посмішку. "Я в порядку ... завдяки тобі".


"Із задоволенням. Чому б тобі не піти до іншої кімнати, поки ми тут про все подбаємо?»


Тіла на підлозі, живі та мертві, виглядали як фінальна сцена з «Гамлета». Як медсестра в цій частині світу вона, безсумнівно, бачила свою частку крові, що запеклася, і не могла відчувати особливого милосердя до останків. "Я поставлю тобі сніданок, до якого ти збирався", - сказала вона, пробираючись через кімнату.


"Що ти збираєшся з ним робити?" - сказав Ганс, дивлячись на поваленого начальника служби безпеки.


"Я ще не вирішив, вистрілити йому в голову або перерізати йому горло".


Ганс схилив голову до мене, не впевнений, чи я це мав на увазі. Єдина причина, через яку я цього не робив, полягала в тому, що жива Дуза може бути кориснішою, ніж Дуза в раю. «Я повернувся сюди, щоб поставити вам запитання», - сказав я.


«Приятель, - похитав головою Ганс, - у тебе є постійне запрошення прийти сюди будь-якої пори дня і ночі, щоб запитати мене про що завгодно!»


"Добре. Дайте відповідь добре. Мені потрібен літак, щоб доставити мене до Будану прямо зараз. Де мені його знайти?


Він глянув на мене, моргнув, потер підборіддя, а потім посміхнувся, як Чеширський кіт, і направив пляшку на Дузу. «Цей сучин син міг би замовити нам один. Це два NAA Dakotas, що сидять на лінії, перевірені та готові до роботи. Один із них має вирушити до ...»


«Мені не потрібна їхня історія польотів. Де нам взяти команду?


Він може замовити екіпаж.


все, що йому потрібно зробити, це зателефонувати до служби підтримки. Поганий телефонний зв'язок, але в таку годину..."


"Вставай, Дуза".


Йому не треба було повторювати двічі, але я бачив, що він частково відновив самовладання. В його очах знову спалахнув блиск. Він почав трусити форму.


Телефон був у вестибюлі. У ньому були білі стіни та паркетна підлога. У їдальні все було затемнено, але тут, увімкненому світлі, ми всі чітко виділялися. Дуза глянув на мене так, ніби моє обличчя він хотів запам'ятати, але водночас хотів би забути.


"Я дам вам кілька інструкцій", - сказав я. «Ви слідкуйте за ними, або ми залишимо вас для збирача трупів та сміття. Ви замовите літак, ви замовите команду. Вони чекатимуть на ваше прибуття». Я розповів йому подробиці, поки Ганс зв'язався з польотами.


Коли ми вийшли з дому, ми з Гансом були у формі двох людей Дузи. На мить я подумав, що Ганс зруйнує виставу. Він побачив, що вони зробили з його собакою і пішов за Дуза. Полковник був удвічі вищий за нього, але не міг зрівнятися з розлюченим механіком. Це все, що я міг зробити, щоб витягти його, поки Еріка його заспокоювала. Потім я знову поставив Дузу на ноги і створив таку собі подобу маршируючого порядку. Я не хотів, щоб він був таким змученим, щоб не пройти перевірку.


Ганс їхав з Дуза поруч із ним. Я сів за полковником, Еріка поряд зі мною. Більшу частину шляху вона мовчала, постійно поглядаючи на мене. Я простяг руку і взяв її за руку. Вона трималася міцно, її хватка була теплою та вдячною.


"Ви почуваєте себе добре?"


"Я вже гаразд."


«Було марно залишати тебе позаду».


Ти не міг залишити мене.


"Ви бували в Будані раніше?"


Часто. Я працюю у Всесвітній організації охорони здоров'я. Я регулярно відвідую там клініку».


"Добре. Тоді поїздка не буде витрачена для тебе даремно».


"У будь-якому випадку це не буде витрачено дарма". Вона підняла термос. "Хочеш ще чашку?"


"Не зараз, дякую".


Ханс не відволікався від водіння, а я не зводив очей з Дузи. Я хотів посадити його ззаду зі мною, але в цьому випадку Еріка була б попереду. Увагу привернула б жінка, яка їде перед службовою машиною цієї години. Дуза знав, що він був на відстані пальця від смерті. Він був або боягузом, або добрим актором. Якби ми були наодинці і був час, я досить швидко дізнався б, ким саме. Але поки що мені доводилося грати навпомацки, і мені не дуже подобалося те, що я відчував.


Дуза дав інструкції телефоном, що він прибуде до воріт контрольно-пропускного пункту приблизно о 02:30. Черговим повідомили, що затримок не повинно бути. То був не той наказ, від виконання якого я міг залежати. «Давай переконаємося, що ти знаєш свої репліки, друже. Коли нас зупинять, як ти з цим впораєшся?


«Я оголошу, хто я…»


"По-французьки, а не по-арабськи".


"І я накажу їм пропустити нас, якщо вони не зроблять цього автоматично".


"Припустимо, вас попросять вийти з машини?"


"Я залишусь на місці і попрошу побачитися з командувачем".


«Гансе, якщо щось піде не так і я пристрелю полковника, що ти робитимеш?»


«Я вип'ю ще й перевірю літак. Ні, я спершу піду до ангара. Ми вискочимо з цієї штуки біля бокового входу, пройдемо через ангар і заберемо мою баггі, де я його залишив, з іншого боку. Після цього я залишаю це вам».


Після цього ми гратимемо суворо на слух. Я сподівався, що в цьому немає необхідності, але через страх Дузи або його прихований акторський талант цього не сталося.


Коли ми підійшли до воріт контрольно-пропускного пункту ангару, на нас потрапило сліпуче світло. Ганс зупинився, а Дуза висунув голову у вікно і сердито закричав.


Ми пройшли через хвіртку, відповідаючи на салют варти. Це не могло бути гладкішим. Я відчув, як Еріка розслабилася, її дихання перейшло у довге зітхання. Я поплескав її по коліна.


«Коли ми під'їдемо до літака, Еріко, ти вийдеш з мого боку, пройди повз мене і сядь на борт. Не тобі нічого сказати нікому. Дуза, ти йди за нею. Я буду позаду. ви йдете в тил. Пілот захоче дізнатися, куди ми їдемо. Скажіть йому, що в Будану, і що він може відправити свій план польоту після того, як ми злетимо.


Наш літак знайти було неважко. Ліхтарі на полі висвітлювали лінію польоту, і ми могли бачити двох людей льотного екіпажу, які перевіряли старий DC-3 Dakota. Ханс під'їхав до неї, але не вийшов із машини, як було сказано. Я реалізував свій план


Чому. Крім пілотів, було ще два фахівці з технічного обслуговування NAA, які проводили інспекцію в останню хвилину. Навіть у його погано сидячій формі, Ганс вирішив, що вони впізнають його.


Еріка швидко піднялася на борт. Пілоти витягнулися перед Дузою, вітаючи його. Він дав їм інструкції, і вони стояли осторонь, чекаючи, коли він підніметься східцями.


Я не міг ризикнути залишити Ганса позаду і, звичайно ж, не міг відвести очей від Дузи. Я знав, що наземних бійців не можна вбивати. Під час старту літака їм довелося стояти з вогнегасниками. Вони ширяли біля входу в літак, як пара метеликів.


«Полковнику, сер, - сказав я, - ви хотіли перевірити, чи надійшов цей дзвінок. Чи не міг один із цих людей зробити це?» Я кивнув парі. "А інший може поглянути на нашу задню вісь".


Дуза швидко вчився. Він на секунду тупо глянув на мене через плече, а потім наказав.


"Сер, - сказав пілот, - ми можемо зв'язатися з операціями бази по радіо і дізнатися про ваш дзвінок".


"Немає необхідності. Він може використати цей літак». Він вказав на більш округлу з двох і потім піднявся на борт. Я пішов за ним, розмірковуючи, що слід робити далі. Це було надто біса ризиковано. Але що б це не було, воно приводило мене туди, куди я хотів, і утримувало Дузу в живих, і це було номером один у його списку.


Пілоти пішли за нами, і за кілька секунд увійшов Ганс. Він активував механізм закриття дверей кабіни. Закріпивши його, він стомлено притулився до нього. «Боже, обидва ці персонажі працюють на мене!»


"Пілоти знають вас?"


Ні. Вони військові з Руфи. Коли такий виродок літає, вони використовують військові команди».


Дакота була представницьким типом VIP-персон. У ньому було кілька широких холів, що йшли з боків, бар, стіл, крісла з відкидною спинкою та килимове покриття.


Другий пілот висунув голову з дверей кабіни і сказав: Ніяких повідомлень для вас, сер. Ви пристебнете ремені безпеки? Ми одразу злетимо».


Через кілька секунд я почув, як мотор почав будувати гудіти, потім двигун задихнувся, закашлявся і ожив із сильним спалахом. "Все на борт Будана", - сказав Ганс, дивлячись на бар.


Полковник сів навпроти мене, пристебнувши ремінь безпеки і розслабився. Його вираз обличчя був досить порожнім, але я побачив натяк самовдоволення в його очах.


Дуза, якщо ти не саботував літак Менданіке, як ти думаєш, хто це зробив?


"Можливо, містер Гайєр скаже вам це", - сказав він, намагаючись повернути гру на круги своя.


"Мені було б цікаво почути ваші теорії", - сказав я. «Це не лише довга дорога до Будана, це буде довга дорога від висоти, на якій ми летимо, до землі. Ви можете вибрати цей маршрут, а ми – інший».


Він задумався на хвилину, поки літак зупинився і розпочав перевірку двигуна перед зльотом. "Подумай, поки ми не піднімемося в повітря", - сказав я.


Це було інше відчуття, коли ми злітали у старому двомоторному літаку. Ви запитували, чи набере ця штука достатня швидкість, щоб летіти, і тоді ви зрозуміли, що летитьте.


Як тільки двигуни були заглушені, я сказав Гансу йти вперед і попросити пілота вимкнути верхнє світло. «Ви їдете із ними. Коли ми будемо приблизно о годині їзди від приземлення, я хочу, щоб вони зв'язалися з Буданом, щоб у штаб-квартиру служби безпеки можна було поінформувати, що їхній начальник прибуває. Йому потрібна остання інформація про місцезнаходження Османа, а також машина, яка очікує біля аеропорту”.


"Ви робите ставку". Ганс підвівся з пляшкою в руці.


«І вам найкраще залишити це тут. Ви не хочете викликати підозр і не хочете заводити якісь погані звички».


Він насупився, глянув на пляшку і поставив на місце. «Добре, друже, все, що ти скажеш».


"Еріка", - сказав я, - "чому б тобі не лягти там і не сховатися?"


Вона посміхнулася мені і підвелася. "Так сер."


Вимкнувши головне світло і ввімкнувши всього пару габаритних вогнів, ми з Полковником сиділи в тіні. Я не пропонував йому цигарку. «А тепер давайте послухаємо це голосно та ясно. Ви присягаєтеся Кораном, що ваш бос не закінчив Менданік. Хто це зробив?"


"Ми підозрюємо зовнішні сили".


«Не треба говорити мені нісенітницю про ЦРУ».


«Ми не знаємо, хто. Поради, китайці, ізраїльтяни».


Я знав, що він брехав на рахунок радянських, що означало, що він брехав, крапка. "Які ваші підстави?"


«Оскільки ми цього не зробили, це зробив хтось інший. Османа підтримують китайці».


"Звісно. Отже, Менданік поспішає побачити Османа, і вони збивають його, перш ніж він скаже їм, чому».


Дуза знизав плечима. «Ви спитали мене, хто. Нічого особливого. Аварія виглядала як звичайна аварія. Твій друг сказав, що знав про інше


Звичайно, ми хотіли знати, ми ...


"А як щодо найманців, яких ви привели, симпатичних хлопчиків з Південного Ємену та інших точок?"


Це дало момент тиші. «Ці люди увійшли до країни за наказом Менданік. Він ніколи не говорив чому. У нас просто була вказівка впустити їх. Це непокоїло генерала Тасахмеда. Ми…»


«Де тусувалися ці найманці?»


"Здебільшого в Пакарі".


"Що там?"


«Це наше друге за величиною місто. Він неподалік лівійського кордону».


"Що вони робили для хвилювання".


«Нічого. Просто бовталися».


Це була банка змій та банку брехні. Це все це додавало ще очевидного. Цей ублюдок був начальником відділу страт НАПР, але, як і Тасахмед, він все ще був для мене більш цінний живим і в досить гарній формі, ніж мертвим – принаймні доти, доки я не матиму можливості поговорити з Османом.


У задній частині літака був невеликий туалет. Я засунув туди полковника. Щоб переконатися, що він не рухався, я зв'язав йому руки та ноги мотузкою зі штанів тієї форми, якою він був. У смужках із штанів вийшла досить світла мотузка. Я залишив його сидіти на троні, його власні штани були стягнуті до щиколоток для надійності. Потім я розтягнувся у вітальні навпроти Еріки і заснув за дві хвилини.


Якоїсь миті до раю потрапив не Дуза, а Нік Картер. Тепла та ніжна рука розстебнула мій пояс. Вона почала мене пестити і гладити. Вона розстебнула гудзики і розстебнула блискавку. Вона поширилася на моє тіло, і до неї приєдналася інша рука. Мої груди, мій живіт, весь мій дотик був найтоншим дотиком до нічної музики.


Я прокинувся, коли її губи і тіло торкнулися моїх. Я обійняв її, з подивом виявивши, що на ній немає светра, а тільки округлі груди. М'яко досліджуючи наші мови, я перевернув нас на бік, і моя рука опустилася, щоб виявити, що те, що було роздягнуте вгорі, було оголено внизу. Я почав відповідати їй люб'язностями, і вона застогнала, кивнувши головою, а потім прошепотіла мені в губи: О, так! Так!»


Я заглушував її слова своїм ротом і дозволяв іншій руці зосередитись на її грудях. Мої губи теж прагнули їх.


"Будь ласка!" вона задихнулася, коли я розслабив її під собою, відчуваючи, як її стегна шукають загальний ритм.


Я повільно увійшов до неї, її пальці дуже хотіли ввести мене до неї. "Чудовий!" вона ахнула.


Для неї це була частково емоційна реакція на те, що мало не сталося, а частково - невисловлене, але швидко пізнаване потяг між нами. Я знав це, коли кохався з нею, і тому не було втоми. Натомість було глибоке віддання та отримання, стрімка взаємність удару та зустрічного удару.


Це було занадто добре, щоб тривати довго, і занадто терміново, щоб ми могли знайти вихід. Ми прийшли, вона плакала від захоплення від оргазму, я знав, що ти не знайдеш раю, якщо спиш.


Ми лежимо у вітальні, відпочиваємо та куримо цигарку. Постійний гуркіт двигунів знову заколисував мене. "Знаєш, - сказала вона задумливо, - я не знаю, хто ти".


"Я їду в Будан, подорожуючи на килимі-самолеті першого класу".


«Але насправді це не має значення, – проігнорувала вона мою відповідь, – принаймні зараз».


«Нагадай мені якось представитися офіційно».


Вона розлютила моє волосся і нахилилася, щоб поцілувати мене. «Я думаю, ти мені набагато більше подобаєшся у неформальній обстановці. Мені подобається, що ти рятуєш мене від ґвалтівників-чоловіків, і ти мені подобаєшся тут, у небі, де нас ніхто не потурбує».


Я притяг її до себе. "Можливо, ви хочете повторити виступ".


«Я хотів би повторити виступ». Її рука підвелася, щоб погасити цигарку.


«Один хороший поворот заслуговує на іншого, - сказав я.


Розділ 12


Мене розбудив звук двигунів, які змінюють висоту тону. Раннє ранкове світло заливало хатину. Еріка лежала у вітальні навпроти мене, згорнувшись клубочком уві сні. Я сів, позіхнув і визирнув у порт. Ми були над посушливою посушливою місцевістю, пропускаючи чисте небо, без теплового серпанку, який утворився пізніше. Гори були голі, і між ними не було багато зелені. Я знав, що Будан був винятком. Він лежав у долині, яку живили підземні водозбори, єдиним реальним джерелом води на десяти тисячах квадратних миль.


Ганс вийшов із кабіни. Незважаючи на його пошарпаний вигляд, у нього були ясні очі та пухнастий хвіст над перспективою попереду. «Ми йдемо, – сказав він, – ми підійдемо прямо до місця краху. Підійди вперед і я покажу тобі, що сталося».


"Сядь на хвилинку", - сказав я. Чи був Будан проінформований про наш розрахунковий час прибуття?


"Звичайно, як ти й сказав".


"Добре. А тепер знімай цю форму і залишайся тут із нами».


"Але я повинен..."


«Ви кипите та слухаєте. Це не екскурсія для задоволення Ганса Гейєра».


«Так, я знаю, але аварія…»


«Ви можете вивчати це скільки завгодно, як тільки я побачу, як справи. Дуза буде зі мною».


"Гей, а де він?"


«Припудрив ніс. Ви бували тут раніше, що за обстановка в аеропорту – охорона, зручності тощо?»


Еріка прокинулася, коли він мені все розповів. Там була єдина смуга схід-захід, ангар та будинок терміналу. Оскільки це був офіційний рейс, перевірка дозволів не проводилася, а охорона завжди складалася лише з охорони терміналу. Все було приблизно так, як я гадав.


"Я припускаю, що тут є гостьовий будинок або готель для відвідувачів".


"Звичайно, Ашбал".


"Ви з Ерікою залишитеся там, поки я не прийду за вами".


"Почекай хвилинку, друже, що ти маєш на увазі, залишся?"


«Коли ти не копаєшся у уламках або не потрапиш у в'язницю, а Еріка не відвідує клініку – ти залишишся там. Я не знаю скільки часу це займе. Зрозуміло?


«Так, так, звичайно, добре. Я тебе зрозумів". Він знову був щасливий.


Я почув, як стукнула шестерня. "І якщо ти не вилізеш з цієї форми, я зніму її з тебе".


Я почав розмовляти з Ерікою, намагаючись не зважати на її погляд. «Це може зайняти в мене день, а може й більше, але з тобою все буде гаразд, якщо ти триматимешся ближче до клініки. Чи буде виття по Менданику тут так само інтенсивне, як у Ламані?»


"Ні", - сказав Ганс, стягуючи оливково-зелені штани. «Тут багато тих, хто співчуває Осману».


Я встав, вирішивши, що настав час нашому господареві приєднатися до натовпу. «Ще одне: не бери із собою жодної зброї. Сховай те, що маєш». Я планував зробити те саме, за винятком .45 Дузи і П'єра.


Начальник служби безпеки був не кращою формою. Його смаглявий обличчя мав холеричний відтінок. Його налиті кров'ю очі блищали. Його нижня частина надулася. Він надто довго сидів на горщику.


Я звільнив його руки та ноги, і він сидів, сердито потираючи зап'ястя. "Ви можете самі натягнути штани", - сказав я. "Тоді ти можеш приєднатися до нас за кавою".


Була кава. Еріка подбала про це на маленькій камбузі попереду. Вона грала стюардесу та обслуговувала екіпаж. Ганс не мав часу на відновлення, його обличчя було притиснуте до вікна.


«Гей, іди сюди, подивися! Я бачу, куди вони ввійшли! Прямо на копійку, як я сказав! Чудово!»


Я визирнув у вікно і побачив, що ми летимо паралельно краю долини. Це виглядало пишно, але гори по обидва боки від нас були чимось іншим. Я сподівався, що Осман не далеко чи відсиджується у печері. Хоук не встановив фіксованого обмеження для моїх пошуків, але кожна хвилина без відповіді була занадто довгою хвилиною.


"Ви бачите уламки?" Ганс усміхнувся.


Я бачив уламки. Це було схоже на маленьке сміттєзвалище, що розкинулося вздовж плоскої землі за кілька миль від злітно-посадкової смуги, довгою чорною смугою, усіяною згорілими і зламаними частинами літака. Було очевидно, що ніхто їх не збирав для розслідування. Цей факт мав означати для мене більше, але Дуза вийшов з кабінки, кульгаючи, все ще потираючи зап'ястя, відволікаючи мою увагу.


"Сядь тут", - вказав я, і він жорстко сів.


«Еріко, принеси каву і приєднуйся до нас. Я маю дати благословення. Гансе, ти теж».


Після того, як ми приземлимся, - сказав я Дузі, - ви дасте команді наказ залишатися на базі. Гансе, ви з Ерікою залишитеся на борту до тих пір, поки ми з полковником не підемо. Ніхто з нас не вийде з літака, доки не буде екіпажу. Ганс, а як щодо транспорту для вас двох? "


«Має бути таксі, але якщо його немає, я можу позичити джип начальника станції. Я відвезу Еріку до клініки, а потім піду на лінію».


«Якщо ви не в «Ашбалі» чи не повернетеся на борт, коли я буду готовий, ви залишитеся позаду».


"Ну, як, чорт забирай, я повинен знати, коли це буде!"


«Коли я готовий, я спочатку перевірю Ашбал, потім у клініці, а потім тут. Це найкраще, що я можу тобі зробити».


"Що тобі потрібно?" - Запитала Еріка, коли літак сповільнився при зниженні, закрилки були випущені, колеса витяглися, щоб увійти в контакт. "Може, я зможу допомогти".


«Я хотів би, щоб ви могли, але полковник зголосився бути моїм провідником». Полковник сьорбнув каву, опустивши кришки.


Колеса стикалися, скрипнули, і ми опинилися в Будані. Аеропорт не виглядав завантаженим. Однак, поки ми кермували, я помітив півдюжини партизанів, які стояли перед терміналом і спостерігали за нашим наближенням. На них були патронташі та автомати Калашнікова А-47. Також був офіційний автомобіль, припаркований на лінії польоту.


"Це почесна варта або звичайна варта?" - сказав я Гансові.


"Виглядає приблизно як звичайний".


Пілот розгорнув літак, двигуни заглухли, гвинти з брязкотом зупинилися. Ганс відчинив двері і спустив трап до того, як пілоти вийшли з кабіни. Дуза дав їм свої вказівки. Я бачив, що другий пілот був спантеличений тим фактом, що ми з Гансом більше не носили оливково-зеленого кольору. "Зміна форми", - сказав я йому і підморгнув. Він отримав повідомлення, посміхнувся до мене, і вони пішли.


Ми ссіли в літак у тиші раннього ранку. Я помітив непомітну зміну в поведінці Дузи. Можливо, кава вилікувала його, або він думав, що бачив кінець своєму полоні. Він дивився далі мене через моє плече через порт, спостерігаючи за деякими з членів його почесної варти, які вибралися на траєкторію польоту.


«Les règlec de jeu - правила гри - Дуза, ти гратимеш так, як я накажу, інакше гра закінчиться. Не будь милим. Ми з тобою зараз ідемо. Ти на два кроки попереду. йди прямо до машини і сядь у неї. Це все, що ти робиш. Ходімо, зараз”. Я встав із його 45-м калібром у руці.


Я дозволив йому спостерігати, як я накидаю куртку на руку, щоб приховати це. «Apres vous, mon Colonel. Намагайтеся вберегти вас двох від неприємностей», - сказав я, коли ми виходили.


Почесна варта не вишикувалася в належному військовому порядку, коли ми підійшли до машини, Citroen, яка потребує косметичного ремонту. Вони стояли, дивилися на літак, дивилися на нас і взагалі справляли враження відстороненості. Їхня форма була неоднорідною, відповідало лише їх спорядження. Вони, звичайно, не були найманцями, але коли я пішов за Дузою в задню частину машини, дзвонили сигнальні дзвони. Вони не чергували для нього, то що ж вони робили, охороняючи порожній аеропорт? Відповідь могла бути - просто як запобіжний засіб з огляду на те, що відбувається. Шкода, що це була неправильна відповідь.


"Алони". Я сказав водієві, а потім Дузі англійською: «Запитайте його, чи він приніс запитану інформацію».


Водій кивнув, виїжджаючи на круглу замкову щілину, що веде до аеропорту. «Контакт було встановлено, сер», - сказав він французькою. «Я проводжу вас на зустріч із ним. Він знає, де знаходиться Шик Хасан Абу Осман».


Дуза відкинувся назад, схрестивши руки на грудях. Він знову опустив повіки, не показуючи жодної реакції.


"Запитай його, як далеко ми повинні зайти?"


Водій вказав у бік гір попереду. "Всього двадцять миль", - сказав він.


Ми їхали долиною, а не в сам Будан. Були широко розкидані перехрестя серед полів пшениці, бавовни та сої. На перехрестях стояли машини, подібні до тієї, що була в аеропорту. Частину військ було озброєно АК-47. В інших були FN, і їхнє важче обладнання було однаково змішаним. Вони не зробили жодних зусиль, щоб зупинити нас, і я був готовий визнати, що вони були на ногах, як їхні брати в аеропорту, тому що це був день похорону Менданік, і Тасахмед запевняв, що його прихід до влади був належним чином організований. Пізніше, коли я мав час подумати над своїм висновком, я подумав, що б сказав Хоук, якби він сидів поруч зі мною.


"Осман уб'є тебе", - порушив тишу полковник, говорячи англійською.


«Я зворушений тим, що ви стурбовані».


"Він ненавидить американців".


"Звичайно. Що він з тобою зробить?"


«Крім того, ви даремно втрачаєте час».


"Якщо так, я подам скаргу на ваш офіс".


«Цю людину, яку ми збираємося побачити, я знаю. Він ненадійний».


«Полковник… тихіше. Я впевнений, що наші контакти – найкраще, що можуть надати ваші служби. Безперечно, старий Хасан повісить вас за яйця, щоб просохнути, але це ваша проблема».


Ми перетнули вузьку долину і почали підніматися звивистою гравійною доріжкою, зелень швидко розвіялася. Почалася спека, але ми залишили деяку вологість, піднімаючись у хмарі пилу. Підйом був недовгим. Ми виїхали на поворот, що виходить на плато з кам'яною структурою по краю. Він мав високу навколишню стіну і вигляд фортеці 19 століття з квадратним центром і двома масивними крилами.


Водій з'їхав з дороги верблюжою стежкою, і ми врізалися їй у стіну. Нікого не було видно.


Водій заговорив арабською, дивлячись у дзеркало. "Вас чекають, сер".


Я вийшов з машини за Дузою, відчуваючи в ньому гарячий вітер і присмак пилу. "Продовжуй", - сказав я, дозволивши йому почути клацання курка 45-го калібру.


Ми пройшли через арочну вхідну браму в широке кам'яне подвір'я, де нічого не росло. Тут були вікна з прорізами і відчуття, що давайте забираємося звідси.


"Як звуть нашого контакту?"


"


"Цфат". Полковник дивився на кам'яну кладку. Він виглядав довгим, задубілим і з блідим обличчям.


"Скажи йому, щоб він витягнув свою дупу".


"Цфат, нещасний злодій верблюдів", - сказав полковник, - "виходь!"


Як неслухняна дитина Цфат нічого не сказав, нічого не зробив. Двері, подвійні залізні, залишалися зачиненими. Навколо нас віяв вітер.


"Спробуйте знову." Я сказав. Друга спроба викликала не більше реакції ніж перша.


"Погляньте, чи відкрито воно". Я дивився, як він наближається, знаючи, що все це смердить. Вітер глузував.


Над ним я почув шепіт чужого звуку. Коли я обернувся до нього обличчям, я знав відповідь. Я мигцем побачив застигле обличчя водія та чотирьох людей із приставленими автоматами Калашнікова.


Я зробив два постріли, перш ніж все в моїй голові вибухнуло хвилею полум'я, що обпалює, і віднесло мене в нікуди.


Розділ 13


У якийсь невизначений момент і в якомусь місці моя голова була розплавлена та викута в дзвін. Я був присутній на обох заходах. Мені не сподобалося ні те, ні інше. Я терпів їх мовчки. Це питання обумовленості. Але коли якийсь всемогутній ублюдок почав бити гонгом за моїм новим куполом, я вирішив заперечити, особливо коли рахунок перевалив за дванадцять.


Я звернувся до Всесвіту на урду, тому що Шема була царицею ночі, і це здавалося цілком слушним. Я ніколи не дізнаюся, чи був це тон моєї непристойності, стукіт гонгу чи комбінація того й іншого, через що мене виригли з темряви нізвідки в темряву якогось місця. На даний момент все, що я знав, це те, що я був готовий змінити щось ні на що. Потім момент минув, і мій мозок повільно зібрався з силами і почав позбавлятися завданих ударів.


Я лежав на циновці з смердючої соломи. Мої руки та ноги були пов'язані. Моя голова страшенно хворіла, пульсувала, ніби щось хотілося вирватися. Я обережно повернув її, що призвело до появи безлічі білих вогнів переді мною там, де не було жодних вогнів. Після ще кількох подібних експериментів я вирішив, що найгірше я страждаю від легкого струсу мозку. Водій не вистрілив у мене, він лише оглушив мене. Мій одяг не був знятий. П'єр був дома. У житті та за часів Ніка Картера справи були ще гіршими.


Щось ковзнуло моїми ногами, і я знав, що в мене є компанія. Невелика бійка проникала із дверей камери. Але і без нього моє місце не вимагало вивчення архітектури. Повітря сильно смерділо. У щурів були попередні мешканці.


Після кількох спроб мені вдалося сісти. П'ятами я продирався по підлозі, поки за моєю спиною не виявився кам'яний мур. Коли білі вогні перестали блимати і пульсація в моєму черепі знизилася до прийнятного рівня, я перевірив мотузки, що тримають мої зап'ястя в лещатах.


Залишалося тільки розслабитися та чекати. Я прийшов побачити Османа. Тепер я вирішив, що маю дуже хороші шанси побачити його. Я отримав повідомлення трохи пізно. Якби я отримав його раніше, я б позбувся головного болю. Хлопчики в аеропорту, як і хлопчики на перехрестях і зустрічаючий комітет тут, не були військами Менданік або Тасахмед, вони належали Шієк. Осман зайняв Будану, який був засмучений смертю Бен д'Око. Китайці виробляють Ак-47 так само, як і Поради.


Я повідомив про прибуття Дузи та попередив приймальню. Нас не доставили до центру Будану, бо ми, очевидно, побачили б ознаки того, що бойові дії продовжувалися. Натомість нас привели сюди. Питання було у тому, чому Дуза не впізнав людей Османа в аеропорту? Я теж думав, що знаю відповідь. У всякому разі, моя нездатність розпізнати зміну варти в Будані до тих пір, поки я не опинився в пастці, могла все ж таки спрацювати краще, ніж ганятися за Османом по всіх горах, щоб поставити йому запитання.


Мене розбудили брязкіт ключа в замку і відмикання дверей. Сон допоміг. Оніміння рук і зап'ясть приносило більше дискомфорту, ніж пульсація в голові. Я заплющив очі від яскравого світла, відчув руки на ногах і ніж, що перерізав мотузки на моїх кісточках.


Мене підняли на ноги. Світ закружляв. Білі спалахи перетворилися на яскравий неон. Я втягнув повітря та дозволив парі кураторів утримати мене.


Всю дорогу кам'яним коридором я грав до нудоти, вивчаючи планування приміщення. Це було не так вже й багато – півдюжини камер з кожного боку та кімната охорони зліва. Мені було цікаво, чи надали Еріці та Гансу посвідку на проживання. У настінних кронштейнах було чотири тьмяні світильники, і єдиним виходом були кам'яні сходи, що вели вгору під прямим кутом.


Кінець прямого кута виводив нас у напівтемне фойє.


Єдине світло пропускало щілинні вікна. Найкраще, що можна було сказати про це місце, – це прохолода. За фойє було кілька дверей. Я був схильний до найбільшого. Там мій правий охоронець - а він міг би використати кілька - стукав у двері волохатим кулаком і отримав виклик.


Вони запустили мене з наміром поставити мене вниз перед присутніми. Мені вдалося залишитися у вертикальному положенні. Кімната була освітлена краще, ніж фойє, але ненабагато. Переді мною стояв стіл, за яким стояли троє синів пустелі у чорно-білих картатих кефіях. Той, що в центрі, мав обличчя старого стерв'ятника, гачкуватий ніс, закриті чорні очі, тонкий твердий рот і гостре підборіддя. У цій парі по обидва боки від нього була сильна схожість. Сімейний портрет - Осман та його хлопчики. Вони вивчали мене з усією чарівністю кобр, які мають намір завдати удару.


"Тьху!" Хасан порушив мовчання. "Як і всі собаки янкі, він смердить!"


«Імперіалістична собака, що біжить», - наспіваючи сказав син ліворуч.


«Давайте навчимо його деяку реформу мислення», - запропонував інший.


"Якби він міг говорити, що б він сказав?" В очах Османа блиснула зневага.


Я відповів йому по-арабськи: «Аїш, йа кдиш, та юнбут аль – хашиш – «живи, о мули, доки не виросте трава». "


Це заглушило іржання і заткнуло їх на мить. "Отже, - шик поклав руки на стіл, - ви говорите мовою віруючих".


«В ім'я Аллаха, милостивого, милосердного, - цитував я, - я ховаюсь у Господа людей, Царя людей, Бога людей від злаковадного шепоту, що шепоче в грудях чоловіка або джина і чоловіка».


Вони дивилися на мене, потім сини подивилися на батька, щоб дізнатися про реакцію. «Ви читаєте Коран. Ви один із нас?» У його голосі з наждакового паперу пролунав новий цікавий тон.


«Я вивчав вашу книгу пророка Мухаммеда. У разі потреби її слова надають сили».


"Давайте послухаємо такі слова". Осман подумав, що в нього є я, що я можу добре написати пару віршів, і все.


Я почав з відкриття: "Хвала Аллаху, Господу всього сущого". Потім я перейшов до кількох віршів з «Корови», «Дім Імрану», «Трофеї» та «Нічна подорож».


Осман зупинив мене і почав викидати рядки з книги Мері та Та Ха, щоб я відповідав. Моя здатність відповідати приходить із фотографічною пам'яттю. Через деякий час він кинув це і сів, щоб вивчити мене.


«Щодо брудного гнилого імперіалістичного сина верблюжого гноєда, то ви досить добре знаєте нашу книгу. Це ваша нагорода. Можливо, вона приведе вас до раю, але не витягне вас звідси. Ви - шпигун, і ми відрубуємо голови шпигунам. Навіщо ви прийшли сюди? "


"Щоб знайти тебе, якщо ти Хасан Абу Осман".


Його сини здивовано глянули на нього. Він спробував приховати усмішку, і вони всі посміялися. «Так, – сказав він, – слава Аллаху, я Хасан Абу Осман. Чого ти від мене бажаєш?


«Це особиста справа кожного».


«Ах! Нічого особистого від цих двох козлів. Вони будуть битися через мої кістки, коли я помру. Навіщо янкі-шпигунові захочеться мене бачити? Ви хочете посадити мене на трон у Ламані? За допомогою Аллаха я зроблю це сам”.


"Я думав, що ти отримав допомогу Мао".


Він не приборкав себе, він хихикнув, і хлопці приєдналися до нього. «О, я прийму те, що пропонує цей невіруючий, так само, як я прийму те, що ви пропонуєте, якщо я думаю, що це варте того. є що запропонувати, янкі-шпигун? Йому було весело.


"Я сподівався, що в тебе є що мені запропонувати".


«О, не бійтеся цього. Перш ніж я публічно караю вас, я пропоную вам ель-Феддан. Він змусить вас волати до Аллаха для швидкого завершення».


«Я говорю про щось важливе».


Він глянув на мене і знову посміхнувся. «Важливо, привіт! Я згоден, твоє життя не має значення». Він постукав по столу і крикнув: «Я хочу Ель Феддан! Скажи йому, щоб він прийшов негайно!


Хтось позаду мене швидко пішов. "Припустимо, я можу гарантувати, що ви захопите решту країни", - сказав я.


"Це було б гарантією, на яку я б плюнув". Він плюнув.


«Отже, після того, як ти плюнеш на нього, питання все ще залишається в силі. У тебе є Будан. Чи зможеш ти утримати його чи ні – це інше питання, але ти ніколи не отримаєш Ламану звідси чи Пакара. Тасахмед не Менданік. Принаймні Менданік. був готовий укласти угоду.


Османські очі спалахнули. «Отже, я мав рацію. Ви, прокляті імперіалісти, стояли за ним. Якби він був живий, я поставив би його голову на площі!»


"Ви маєте на увазі, що він не сказав вам!" Я прикинувся здивованим, страшенно добре знаючи, якою буде відповідь.


Шик та його син обмінялися поглядами, потім подивилися на мене.


«Ти мені скажи, – сказав він.


«Тасахмед планував переворот за підтримки росіян. Мій уряд переконав Менданік, що він повинен спробувати примиритися з вами і ... »


Осман видав насмішкувате виття і вдарив по столу: «Ось чому цей мішок кишок хотів мене бачити, щоб справді укласти угоду! Я сказав, що це так! Це те, що змусило мене зайняти Будану. Якщо він був такий поганий, що він мав мене побачити, я знав, що витримаю це. Він упав, як гнилий кокос! Він ще раз плюнув.


Я хотів приєднатися до нього. От і все. Відповідь, яку я був майже впевнений, я збирався приїхати. Щодо крадіжки ядерної зброї, весь цей натовп був десь ще під час битви при Хартумі. Біда в тому, що я був схожий на китайського Гордона з п'єси, а він зрештою потрапив на піку.


Я почув, як за мною відчинилися двері, і погляд Османа перемістився через моє плече. "Ель-Феддан, - поманив він, - познайомтеся зі своїм шпигуном-янкі".


Ель-Феддан, що означає бик, був усім цим. Він був не вищий за мене, але, мабуть, знову був удвічі меншим, і все це були м'язи. Він виглядав скоріше монголом, ніж арабом. Це було неприємне обличчя, де б він не народився. Жовті очі, плескатий ніс, гумові губи. Шиї не було, тільки м'язовий постамент, на якому тримався гарбуз його голеної голови. На ньому була відкрита куртка, але нікому не доводилося здогадуватись, що під нею. Він проігнорував мене, дивлячись на свого начальника, очікуючи, що слово перетворить мене на йойо.


Відбулася затримка через сторонню активність. Двері знову відчинилися, і я повернувся і побачив, що Еріку і Ганса затягли до кімнати кілька членів преторіанської гвардії. Позаду них увійшов мій старий приятель Мохаммед Дуза. Я вірно подумав. Полковник був або людиною Османа у ворожому таборі, або людиною Тасахмеда в Османському наметі... або і тим, і іншим. У мене не було часу вдаватися до подробиць, але я хотів щось запитати у нього, за умови, що я зможу не спускати голови.


Під лівим оком у Еріки була садна. Вона була бліда і важко дихала. Вона дивилася на мене з сумішшю туги та надії.


«Тримайся, дитино», - сказав я англійською. Вона опустила голову і похитала, не в змозі відповісти.


Ганса скували наручниками, і він ледве тримався на ногах. Коли куратор відпустив його, він упав навколішки.


"Хто з вас хоче її?" — спитав Осман у змучених синів.


Вони обидва проковтнули одночасно, практично пустивши слини. Хитрий старий виродок завив від радості і вдарив по столу. «Ви можете боротися за її кістки, як ви можете боротися за мої… коли я закінчу з нею!»


Вони обидва заткнулися, дивлячись на стіл, гадаючи, як вони могли придумати спосіб привести його до хворобливого стану.


"Отже, полковнику, все гаразд?" Осман обдарував Дузу маслянистою усмішкою.


«Як забажає Аллах», - Дуза доторкнувся до чола у привітанні і підійшов до столу. "Чи можна попросити про послугу?"


"Але запитайте про це", - сказав Осман.


"Я хочу допитати його перед стратою".


"Хммм". Осман почухав підборіддя. «Я планую передати його ель-Феддану. Коли він закінчить, я не думаю, що цей зможе щось відповісти. А що щодо тієї купи верблюжого гною на підлозі, хіба він не підійде?


"О, я теж хочу його допитати".


«Що ж вам доведеться задовольнятися тим, що я можу запропонувати, полковнику. Ель-Феддану потрібні вправи. Інакше він стане незадоволеним». Це викликало у Бика вибух сміху і навіть схвальний вигук.


Я сказав.- «Якщо мені доведеться битися з цим коров'ячим вименем, у тебе хоча б достатньо честі, щоб дати мені можливість користуватися моїми руками».


Це був перший раз, коли Дуза почув, як я говорю арабською. Це стерло усмішку, і мої слова не сильно вплинули на почуття гумору ель Феддана.


"О, ти отримаєш руки", - посміхнувся Осман. “Ви можете використовувати їх для молитви. Я навіть подивлюся, що ви маєте зброю».


"Ви робите ставки, Шік Хасан Абу Осман?" - сказав я, знаючи, що ніколи не було араба, який не народився б без любові до азарту. «Ви хочете, щоб цей бик одержав мене для вбивства. Чому б не перетворити наш бій на вбивство? Якщо я виграю, ми з друзями отримаємо безпечний шлях назад до Ламани».


Це призвело до того, що називається вагітною тишею. Всі погляди були прикуті до голови людини, яка дивилася на мене. "Знаєш, шпигун-янкі", - сказав він, потягнувши за підборіддя. «Я думаю, що ви, мабуть, чоловік. Я захоплююсь людиною, навіть якщо вона смердючий імперіаліст. Ви можете померти у бою».


"А якщо я виграю?"


«Ти не виграєш, але я не маю з тобою угоди. Якщо Аллах якимось невидимим ударом залишить ель-Феддану з поганою долею, він закотив очі на Бика, тоді ми побачимо». Він підвівся, і я побачив, який він був кремезний старий півник. "Наведіть їх", - наказав він.


Місце битви знаходилося за стіною на плато неподалік того місця, де ми залишили Сітроен.


Поруч стояло кілька французьких позашляховиків. На його дахах зібралося стільки Османської свити, скільки було можливо, тоді як інші, всього близько двадцяти чоловік, стояли півколом, щоб спостерігати за веселощами. Стіл був принесений, і Осман, його сини та Дуса сіли за ним. Еріку та її батька змусили сісти на землю.


Мого годинника не було, але сонце стояло близько полудня і спека була потужною. Внизу, на рівнині, де кінчалася зелень, були запорошені вихори. Схил оголеної гори піднімався, і я побачив яструба, що ліниво кружляє по колу в потоках терміків. Добра прикмета. Мені вона знадобилася, коли потер зап'ястя, згинаючи пальці, повертаючи їм трохи сили.


Я дивився, як ель-Феддан зняв куртку і оголив торс. Потім він зняв калекони під радісні вигуки групи, що зібралася. Арабський нудист не менше. Те, що в нього було внизу, було майже так само грізне, як і те, що було нагорі. Це не зовсім ахіллесова п'ята, але я вважав, що це принесе йому стільки ж користі, якщо я зможу наблизитися, не будучи розчавленим на смерть.


Я роздягнувся до пояса під крики. Давид та Голіаф, але без пращі. І все ж таки Осман не жартував з приводу зброї. Я думав, що це буде суворий тілесний контакт. Можливо, до цього дійде, але перш, ніж це сталося, мені кинули тонку сітку з пальмового волокна і обгорнули ножа з восьмидюймовим лезом.


Як скаже вам любитель дзюдо чи карате, важливий не розмір. Це швидкість, координація та час. Майже не було сумнівів, що мій супротивник володіє всіма трьома. Що стосується Ніка Картера, скажімо так, що володіння мечем було не на піку. Моя права нога не була повністю відновлена після минулої зустрічі. Моя голова, хоч і чиста, пульсувала від свіжішого повітря. Сонячні відблиски вимагали кондиціювання, чого не відбувалося з кількома морганнями повік. Неможливо було маневрувати без його дії. Лезо в моїй руці було досить знайомим, а мережа – ні. Те, як оголена мавпа переді мною поводилася зі своїм, нагадало мені, що знаходиться на іншому кінці бика - тореадор.


Ставити на карту своє життя – частина моєї роботи. Найчастіше справа в миттєвих діях. Раптовий контакт, нещадна відповідь і ніколи розмірковувати. Подібний виклик – це знову щось інше. Можливість оцінити, з чим я стикаюся, додає грі певну стимуляцію. Я знав дві речі: якщо я збирався виграти, я мав зробити це швидко. Найкращою моєю зброєю була підступність. Мені довелося переконати бика та всіх присутніх, що вони стануть свідками не бійки, а різанини.


Я незграбно підняв мережу: "Я не можу цим користуватися!" Я покликав Османа. "Я думав, що це буде чесний бій!"


Осман придушив глузування і крики. «Це ти просив про зустріч із ель-Федданом. У тебе така ж зброя, як і в неї. Перед Аллахом змагання чесне!


Я почав гарячково оглядатись у пошуках способу втекти. Півколо перетворилося на коло. "Але - але я не можу боротися із цим!" У моєму голосі була нотка благання та страху, коли я простягав ніж та мережу.


Незважаючи на образи хору, Осман сердито крикнув: «Тоді помри з ними, янкі-шпигун! І я прийняв тебе за людину!


Я відступив, відчуваючи грубий камінь під ногами, радіючи, що я не босоніж, як мій супротивник, який не мав нічого, крім кислої усмішки. Я побачив, що Еріка затулила обличчя руками. Ганс обійняв її і дивився на мене, блідий і безпорадний.


"Прикінчи, ель-Феддан!" - наказав Осман.


Через раптову тишу натовпу мій крик: «Ні! Будь ласка!" був на одному рівні з виступом Дузи напередодні увечері. Я не мав часу вловити його реакцію. Я був зайнятий, намагаючись вийти з рингу, розкинувши руки, намагаючись стримати неминуче.


Бик підійшов до мене, застигши на ногах, у чомусь у стилі японського борця сумо. У лівій руці він бовтав сітку; праворуч він притис ножа до стегна. Його план був досить простий: заплутати мене в мережі, а потім замаринувати у моїй власній крові.


Натовп знову зчинив крик: «Убий його! Убий його!" Я перестав подаватись назад і почав просуватися вздовж його передньої частини. Я відчував, як слина б'є мене по спині. Цвяхи згрібли його. Я намагався не відступати далі. Я не хотів ризикувати, коли мене штовхнуть ззаду і виб'ють із рівноваги. Сонце палило, піт біг.


Ель-Феддан впевнено переслідував мене, розігруючи це для публіки. Поступово він наблизився, його посмішка завмерла, а жовті очі зупинилися. Я чекав на ознаки його нападу. Завжди є щось, яким би непомітним воно не було. Оскільки він був упевнений у собі, він телеграфував. І в цей момент я рушив.


Коли я робив задній хід і кружляв, я натягував сітку. Як тільки його сітчаста рука почала рух, я жбурнув свою йому в обличчя. Рефлекторно його рука піднялася, щоб заблокувати його, і в той же час він нахилився і змінив стійку. Я пішов за його рухом, використовуючи його втрату рівноваги.


Я заліз під його мережу, низько штовхаючись. Я встромив у нього лезо на півдюйма. Потім він розгорнув руку, щоб відобразити мій випад. Це сталося так швидко, що Осман і компанія все ще намагалися зрозуміти це, коли він повернувся і кинувся на мене.


Пройшовши повз нього у своєму випаді, я потрапив у центр рингу, і коли він налетів на мене, я вискочив з-під його натиску і вдарив його ногою в спину, коли він пройшов повз нього.


Настала мертва тиша. Це був їхній чемпіон, у якого по животу текла кров, на каміння падали червоні краплі, і, для впевненості, боягузливий шпигун-янкі щойно вдарив його ногою по спині. Вони зрозуміли повідомлення, і пролунали гучні крики сміху. Тепер котячі крики були для Ель-Феддану. Що він таке, курка замість бика?


Араби люблять жартувати. Натовп зрозумів, що я зіграв свою гру. Вони це оцінили. Бик цього не зробив, чого я й хотів. Мені не вдалося спіймати його, переконавши його, що я не вартий його часу. Тепер моєю єдиною перевагою було те, що він настільки загрався, що втратив розсудливість.


Коли він повернувся до мене, усмішка зникла, жовті очі спалахнули. Пот, що стікав по грудях, блищав на сонці. Він зупинився і засунув ніж у зуби. Потім він використав руку з ножем, щоб розмазати кров з рани по всіх грудях та обличчі. Значення вислизнуло від мене, але я закінчив його туалет, вдаривши його ногою в пах. Він отримав удар по стегні, і мені здалося, що я вдарив плугом об кам'яну стіну.


Натовп був дуже схвильований. Вони знали, що буде цікаво. Я чув крик Ганса: «Отруби йому голову, Нед!» Потім я вимикаю звуки, концентруючись на виживанні.


Ми кружляли, він прикидався, шукаючи лазівку. Я взяв свою мережу і знову тримав її у лівій руці. Тепер замість широко відкритої стійки я зіткнувся з ним у присіді фехтувальника, наполовину витягнувши руку з ножем, сітку вгору і звісивши. Я не міг дозволити собі зітхнути, але почав глузувати з нього.


«Бик! Ти не бик, ти навіть не корова – жирна верблюжа шкура, набита екскрементами свині!»


Це привело його в сказ. Він зробив випад із мережі високо і кинув низько. Я ніколи не бачив швидшого руху. Незважаючи на те, що я відскочив назад, мережа защемила мою праву ногу, майже спіткнувши мене. У той же час я тільки наполовину ухилився від його продовження, оскільки він намагався спіймати мою руку з ножем, схопивши моє зап'ястя. Натомість він отримав моє плече. Його власний ніж налетів на мене, розтинаючи вгору. Я відчув, як він ударив мене по ребрах, коли повернувся праворуч і полоснув йому горло, затаврувавши груди. Потім я розвернувся і вдарив сіткою йому в обличчя, звільнивши плече. Його рука вчепилася мені в горло. Наші ножі дзвеніли та іскрилися. Він зробив крок назад, щоб уникнути моєї мережі прямо перед його обличчям, і я вирвався з його мережі. Потім я рушив у атаку, а він відскочив.


Ми займалися цим недовго, але здавалося, що це дуже довго. Мій рот був висохлим отвором для води. Дихання було гарячим і уривчастим. Біль у правій нозі грала аналогічно удару барабана у моїй голові. Я пролив більше крові, ніж він, але в нього було ще більше. Я зробив ще один крок уперед, посміхнувся йому, розмахуючи ножем.


Будь то гордість, рев натовпу чи лють при думці про те, що його поб'ють, він кинувся в атаку. Я впав на спину, підняв його на ноги та катапультував над головою. Він приземлився обличчям вгору перед Османом, на мить приголомшений.


Натовп з'їв це. Він відірвався від землі, низько зігнувшись, хапаючись за мої ноги. Я стрибнув над його ножем, але він був прямо за ним, і я не мав часу ухилятися від його стрімкого ривка. Його мережа зникла, але не рука, що її тримала. Він потрапив мені у зап'ястя з ножем. Його меч повернувся для смертельного удару. Коли час минув, я виклався щосили, щоб заробити додаткове очко.


Дуже багато чутливих частин тіла. Але пам'ятайте про це: якщо ви коли-небудь опинитеся в пастці близько, немає більш зручної точки контакту, ніж гомілка вашого ворога. Там нічого немає, крім кісток та нервів. Передня частина моїх туфель була посилена тонкою металевою стрічкою саме на такий випадок.


Ель-Феддан відкинув голову і загарчав до Аллаха, його рука з ножем повисла в середині удару. Я в караті порізав його зап'ястя, вирвав руку з ножем і тильною стороною перерізав горло від вуха до вуха.


Він упав навколішки, задихаючись, намагаючись відновити пошкодження руками. Артеріальна кров хвистала між його пальцями. Ель-Феддан упав, його тіло здригнулося, його п'яти почали тупцювати. Якщо не рахувати звуків його смерті, панувала абсолютна тиша. Осман пильно дивився, як його чемпіон вирушає до раю.


Зазвичай під час бою бугаїв тореадору, який забиває бика на смерть, нагороджують вуха. Я подумав про це, але потім вирішив, що досить сильно скористався своїм успіхом. Натомість я підійшов до столу, скидаючи піт з очей, і поклав на нього закривавлений ніж. "Нехай тисяча гурій приведе його до відпочинку", - сказав я.


.


Розділ 14


Результат поєдинку вразив старого Османа. Його сини всі були за те, щоб мене прикінчити. Він заткнув їх. Ель-Феддан лежав у величезній калюжі своєї крові, мухи нападали на нього, канюки вже кружляли. Обірвана рота солдатів мовчки стояла, чекаючи команди свого ватажка. Ганс не міг відвести очей від мерця, а Еріка не могла відвести очей від мене.


Шейх підвівся і глянув на мене. «Ін-ллах, ти чоловік, шпигун-янкі, велика людина. Якби все було інакше, я міг би використати тебе. Я подумаю, перш ніж вирішу, що робити». Він повернувся до бородатого офіцера, що стояв зі схрещеними руками наприкінці столу. "Помістіть їх у камери!"


"Те, що про неї?" правий син вказав.


Батько проігнорував його. "Двоє чоловіків в одній камері, жінка окремо".


Я легко видихнув. Якби його реакція була іншою, він був би моїм заручником із ножем біля його горла. Я затиснув клинок ель-Феддана, і він устромився в задню кишеню.


Війська почали відходити. Було віддано наказ прибрати труп. Дуза стояв осторонь, намагаючись тримати язик за зубами. Коли мені дозволили одягнути сорочку, я дозволив звисати хвостам, які приховували ручку ножа.


Охоронець із шести чоловік оточив нас трьох і повів нас назад у будівлю.


"Боже, якщо я доживу до ста років, - зітхнув Ганс, - я не сподіваюся знову побачити щось подібне".


"Заткнися!" - сказав командир відділення арабською.


Вони помістили Еріку в першу камеру прямо навпроти варти. "До швидкої зустрічі, дитино", - сказав я. "Підтримуйте настрій".


"Я спробую", - прошепотіла вона.


Вони засунули нас до камери, яку я займав раніше. Як я і припускав, вони зв'язали нам руки і ноги і залишили нас у смердючій темряві.


Ганс почав бурмотити.


Я перебив його. «Як сказав інший чоловік, заткнися, старовина».


Він зупинився посеред крику.


«А тепер дай відповідь мені на запитання, чи зможеш ти керувати DC-3 зі мною як другий пілот?»


«Дакота? Звісно, але…»


"Добре. Ми маємо справи». Я розповів йому про ножа, і ми маневрували, доки не зустрілися спиною до спини. Як механік, його пальці були спритними та впевненими. Він витяг лезо з моєї кишені з першої спроби, і шнури з пальмового волокна на моїх зап'ястях пропилили за кілька хвилин. Нам довелося швидко працювати з кількох причин. Якби хтось раптово зрозумів, що ножа ель-Феддана зникло, у нас би швидко з'явилася компанія.


"Я думаю, у тебе теж є ключ від замку". - прошипів Ганс.


«Ні, ти маєш. Я хочу, щоб ти почав кричати».


"Змія?"


Це мій хлопчик. Хоч би який вердикт виніс Осман, він хоче, щоб ми були в хорошій формі, коли він його винесе. Якщо ми помремо від укусів змій, наші наглядачі теж будуть мертві. Принаймні двоє з них вдадуться. Я хочу, щоб ви сіли в кутку спиною до стіни, руки за спиною, мотузка навколо кісточок. Ви починаєте кричати і не зупиняєтеся, доки вони не зайдуть. Після цього не рухайтеся і не робіть нічого, поки я вам не скажу. Зрозумів?


"Так, звичайно, приятель, як хочеш".


"Почну кричати".


- сказав Ганс, і по тому, як він продовжив, я почав запитувати себе, чи не потрапили ми в купу змій. Через його крики я почув охорону, що наближається.


Ключ був у замку, засувка висмикнута, двері відчинилися. Номер один із зарядженим АК-47 напоготові, світло за його спиною заливає камеру. На той момент ніж Ель-Феддана вбив його. Його жертва ще не впала на підлогу, доки я не взяв за спину іншого. Я вдарив його головою об стіну, розгорнув і зламав йому шию ударом карате.


"Зніміть їх джеллаби і надягніть одну з них, кефію теж", - наказав я, швидко оглядаючи коридор.


У полі зору нікого не було, і я кинувся тікати. В одній руці у мене був П'єр, в іншій – АК. Мені не хотілося його використати з очевидних причин. Це було шоу П'єра. Один запах його парфумів - і це був останній запах.


Коли я дістався до варти, один із тюремників почав виходити, щоб провести розслідування. Він мав час відкрити рота. Стовбур автомата Калашнікова відкинув його назад і відключив будь-який голосовий відгук. П'єр приземлився на стіл із відкритим клапаном, де сиділи решта троє. Я зачинив двері. З іншого боку почулося слабке дряпання. Це все.


Я порахував до десяти, випустив повітря з легень, а потім зробив ковток. Я зайшов і зачинив за собою металеві двері. П'єр лежав на підлозі і виглядав


як волоський горіх. Його жертви були більшими. Другий, який я обшукав, мав ключі.


В Еріці було багато речей, які мені подобалися. По-перше, вона могла витримати це та зберегти рівновагу. До того часу, як я вивів її з камери і направив до нашої, я дав їй план, і вона була готова до переїзду.


"Я знала, що ти прийдеш", - все, що вона сказала. Потім вона дивилася в коридор, поки я одягав джеллабу та куфію, і ми були готові виїхати.


План був простий. Я не знав, де був Осман, але ми з Гансом збиралися вивести Еріку з цього місця, ніби ми це зробили. Ми пройшли коридором і піднялися сходами, справжній військовий ескорт. Я показав Гансу, як стріляти з АК із запобіжника та стріляти автоматично. Як автомат Калашніков насправді є кулеметом.


Коли ми підійшли до входу, я помітив, що там було набагато темніше, ніж раніше. Коли я прочинив двері, я зрозумів чому. Синє небо почорніло. На нас чекала хмарна хмарність. Аллах справді був милосердний. Я бачив півдюжини солдатів, що прямували в укриття в лівому крилі будівлі.


«Ми спускаємося сходами і прямо через ворота», - сказав я. «Якщо Сітроен не піде, ми спробуємо один із джипів.


Якщо немає транспорту, ми відпливемо з гори».


Сильний гуркіт грому змусив Еріку підстрибнути.


«Вибач, що ми не взяли парасольку», - посміхнувся я їй. «Ходімо, поки не постраждали від граду».


Коли ми вийшли за двері, вітер підперезав нас. Не було часу милуватися виглядом, але я побачив, що долиною до нас наближається шторм. Небо внизу було блідо-жовтим, а вгорі чорнило розсипалося нерівними смугами блискавок.


Коли ми пройшли через ворота, усередину бігли нові люди. Вони кинули на нас цікаві погляди, але надто поспішали, щоб уникнути потопу, що насувається, щоб зробити це швидше.


Сітроен зник, як і джипи, а це означало, що Осман та компанія переїхали в інше місце. Це були добрі новини.


Ганс сказав погані слова. "Як, чорт забирай, ми збираємося звідси вибратися?"


"Ця вантажівка". Я вказав на велику машину, що спускалася гірською дорогою. На той час, як я був на відстані оклику, я побачив, що водій планує зупинитися і перечекати бурю. Мудрець. Його вантажівка була відкритою платформою. Змучений і в синцях, він не міг впоратися з величезною кількістю валунів, які тягав.


Я помахав йому, щоб він зупинився, коли пролунав грім. Він нервово посміхнувся до мене, поки ми проходили ритуал. "Друже, - сказав я, - ти відвезеш нас до Будану".


"Безперечно, капітан, коли шторм пройде".


"Немає зараз. Це дуже терміново". Я подав Еріке знак обійти таксі та залізти у машину. "Це наказ".


"Але ж у вас є джипи, там, за стіною!" він жестикулював.


"Бракує бензину". З вигідної позиції на дорозі я побачив, що ми пропустили позашляховики, бо їх занесли всередину і припаркували наприкінці будівлі. Вони мали на увазі можливе переслідування.


"Але ... але буря!" - обурився водій. "І немає місця!" він замахав руками.


"Ви з Шієком Хасаном Абу Османом?" Я підняв ствол АК, і посмішка зникла.


"Так, так! Завжди!"


Пролунав грім, і вітер затих. Я відчув перші сильні падіння. «Гансе, зайди до Еріки. Коли ми спустимося з гори, нехай він поверне на першому перехресті».


"Де ти збираєшся бути?"


«Я прийму таку необхідну ванну в кам'яній купці. А тепер іди!


На той час, як я переліз через задні двері, дощ почав лити. Я влаштувався серед каміння, коли вантажівка ввімкнула передачу і виїхала на дорогу. Я знав, що за кілька хвилин видимість впаде до п'ятдесяти футів або менше. Я не боявся, що мене заб'є до смерті крижаною водою, але, незважаючи на шанс ар'єргарду, я був готовий прийняти покарання.


Наша втеча зайняла не більше п'яти хвилин. Завдяки погоді та цій вантажівці все пройшло гладко. Однак я не думав, що ми так легко підемо, і мав рацію.


Вантажівка щойно проїхала перший широкий поворот від плато, коли через удари грому і гуркоту повені я почув виття сирени.


Дощ перетворився на сліпучий потік, пронизаний сліпучими спалахами блискавок. Ті, хто перебував у французькому джипі, мали перевагу, перебуваючи під прикриттям. У мене була перевага несподіванки.


Наш водій їхав на низькій передачі, повільно рухаючись вниз схилом, і джип Панара швидко під'їхав. Я почекав, поки він ось-ось розгорнеться, щоб випередити нас, перш ніж я викликав дві черги на його передні колеса. Я потрапив у бруд.


Я помітив невиразну пляму на обличчі водія, який відчайдушно намагається виправити


занесення автомобіля, що обертається. Потім він вилетів із дороги і впав у пропущену дощем канаву. У яскравому світлі блискавки я побачив ще двох, схожих на джипах, що летять на нас. Ведучий встановив кулемет 50-го калібру.


Кулемет відкрився одночасно зі мною. Задні двері брязнули, і каміння навколо мене заспівало з рикошетом. Моя мета була більш прямою. Кулемет зупинився, але крізь завісу дощу я побачив другу людину, що підіймалася за рушницею. Я пішов за водієм, і автомат Калашнікова клацнув порожнім. Я не мав запасних патронів.


Другий стрілець потягнувся за шинами, що дало мені шанс перекинути валун через двері багажника. Це був великий звір, і якби його не розташували так, щоб я міг використовувати його за допомогою гвинтівки, я б ніколи не підняв її.


Джип знаходився надто близько, і навідник кидав свинець по всьому ландшафту, а водій намагався ухилитися від того, що він, мабуть, бачив. Його мета була не кращою, ніж у людини з пістолетом. Він ударився у валун, і Panhard буквально розколовся навпіл, викинувши вершників, як ганчір'яних ляльок.


Ми теж були не в такій добрій формі. При всій своїй стрільбі навіднику вдалося потрапити в щось, і коли я побачив, як він мчить у польоті, я відчув, як кузов вантажівки почав розгойдуватися. Водій теж відчув це і боровся із заметом. Я знав, що якщо я впаду з ношею, мене не треба буде ховати. Я втратив рівновагу, але стрибнув за край дверей багажника. Я схопився за нього, коли кузов вантажівки перекинувся і поїхав боком дорогою. Хоч би як повільно ми їхали, вага вантажу надала руху інерцію. Результат міг бути лише один.


У мене була одна нога за бортом, коли він почав перевертатися. Нахил дав мені важіль, потрібний для того, щоб відірватися. Я пішов у стрибок назад і приземлився у бруд м'якого плеча. Навіть коли я вдарив, я побачив, як фургон перекинувся. Звук, який він видавав, був на одному рівні із вантажем. Вантаж, що ослаб на спуску, звалився лавиною. Все, що мало значення – це кабіна вантажівки. Він був звільнений від вантажу. Або Аллах, або водій не дали йому вийти з-під контролю. Він зупинився на протилежному боці дороги в дренажній канаві, вода з струмка ринула на його передні колеса.


Я вибрався з мулу і побіг до нього. Краєм ока я побачив, як третій позашляховик повільно маневрує крізь уламки свого близнюка. Я дістався до кабіни і відчинив двері. Усі троє тупо глянули на мене. Не було часу для розмов. Я схопив АК на колінах Ганса.


"Вітання!" Це все, що йому вдалося, і я зрозумів, коли я розвернувся у пошуках швидкого укриття, він мене не впізнав.


Видимість п'ятдесят футів? Було не більше двадцяти. Дощ був моїм союзником. Останній Панар обережно пройшов крізь нього. Ті, хто знаходився там, бачили руйнування другого джипа і аварію вантажівки - принаймні, в тій мірі, в якій вони могли бачити щось у деталях. Вони не бачили мене лежачим у калюжі біля канави. Вони проповзли повз. Я підвівся і пішов слідами джипа на сліпому боці. Він зупинився неподалік кабіни.


Їх було лише двоє. Вони вийшли, з АК напоготові. Я почекав, поки вони не виявляться між таксі та джипом, перш ніж крикнути на них.


«Киньте зброю! Рухайся, і ти мертвий! Спалах блискавки осяяв нас у залитому натюрмортом. Я почекав, поки грім не вщухне, щоб розповісти їм більше. "Киньте зброю перед собою!"


Той, що зліва, зробив це швидко, сподіваючись розвернутись і притиснути мене. Натомість я прибив його, і він опинився на вершині своєї зброї. Чоловік праворуч зробив, як йому сказали.


"Перейди дорогу і продовжуй йти, поки не досягнеш долини". Я замовив.


Він не хотів цього робити. «Але мене понесе у воду!»


"Зроби свій вибір. Швидко!


Він пішов. Я знав, що він далеко не піде, але він піде досить далеко. Я спостерігав за ним, поки він не зник під дощем. Потім я повернувся до таксі.


Вода в канаві підводилася, і її сила розгойдувала носа. Я відчинив двері і сказав: «Давай, забирайся звідти, поки не перетнули Ніагрський водоспад».


«Моя вантажівка! А моя вантажівка!» водій голосив.


«Скажіть своєму благодійникові, Хасану Абу Осману, щоб він купив вам новий. Ходімо, ви двоє, - сказав я англійською мовою, - ми не хочемо пропустити наш рейс».


На той час, як ми спустилися з гори, найсильніший шторм пройшов. Panhard давав нам офіційне прикриття доти, доки нас не зупиняли на КПП. Нам пощастило, бо злива загнала всіх усередину. Я переймався затопленням дороги, але вона була побудована з урахуванням цієї думки. Дренажні вади з обох боків були широкими та бурхливими.


І Еріка, і її батько мовчали про мене. Відстрочений шок із одним шоком поверх іншого. Якщо ви не навчені цьому, він може перетворити вас на гарбуз.


"Це був напружений день", - сказав я. "Ви чудово впоралися - залишилося перетнути ще одну річку".


"Як ми заберемо звідси цей літак?" У своїй галобії Ганс виглядав як щось із Бо Честе, а в мене була вся привабливість купи мокрої білизни.


"У нас не повинно бути особливих проблем", - сказав я, не бажаючи, щоб вони знову напружилися. «Пілоти були взяті в полон. (Я не додав, і, мабуть, розстріляні). Ця машина – службова». Я поплескав по керму. "Це не буде виглядати підозріло, коли я приїду на поле і припаркуюся поряд з літаком. Ви встаєте в кабіну і починаєте рух. Еріка, сідай на борт і розслабляйся. Я витягну стопра і подбаю про все інше".


"Ви отримали те, для чого прийшли сюди?" Вона сказала це дуже тихо, дивлячись прямо перед собою.


Пряма відповідь була негативною. Все це було паперовою гонитвою. З цього вийшов лише один відчутний факт. Дуза. Як подвійний чи потрійний агент його інтерес до можливої поінформованості Ханса Гейєра про катастрофу був надміру очевидний. Так, наведіть його на допит. Застрелити його, так. Але перевірити його так, як він сказав, було зовсім інше.


«Гансе, - сказав я, - що щодо тебе, ти отримав те, за чим прийшов?»


Він сів прямо, повертаючись до життя. «Боже, так! Я забув! Я мав рацію, я знайшов це! Я…»


"Добре, добре", - засміявся я. "Розкажи мені про це, коли ми виберемося з цього садового місця".


«Але я завжди мав рацію! Я страшенно добре знав, як вони це роблять!»


"Добре. Попереду аеропорт. А тепер зверніть увагу. Якщо я не скажу інакше, навіть якщо нас зупинять, план залишається в силі. Заберіться на борт і змусіть двигуни працювати. Думаєте, у вас вийде?


"Так Так звичайно".


"Ще одне питання, чи може Осман поставити щось, щоб нас збити?"


Ні, тут немає бійців. Найкраще, що вони мають, - це слабка охорона».


"Якщо справи підуть погано, не починай підніматися, поки я не зроблю цього".


Я відчинив вікно. Дощ вщухав, але все ж таки це було щось сильніше, ніж післяобідній душ. "Хто з вас народився під знаком Води?" Я сказав. "Я думаю, вона на нашому боці".


"Я теж так думаю", - сказала Еріка. "Хто ти?"


"Скорпіон."


«Не епоха Водолія». Вона посміхалася.


«Твоя посмішка – найкращий знак із усіх… Гаразд, поїхали».


Ми їхали по колу, шини поливали водою, шиплячи на асфальті. За межами терміналу нікого не було. Я їхав по доріжці до воріт. Поперек нього був ланцюжок із ланок. Його клацання затихло в ударі грому.


Вежа аеропорту височіла над терміналом. Його маяк, що обертався, був у дії. Напевно, чергує кілька операторів. Я повернувся до трапу і повільно проїхав повз фасад будівлі, притискаючись до його виступу, щоб мене не помітили зверху.


Скляні вікна терміналу були залиті дощовим склом, але я міг бачити рух за ними. "Місце повно солдатів!" Ганс ахнув.


«Немає проблем, вони тримаються подалі від вогкості. Пам'ятайте, ми виглядаємо так, ніби ми на їхньому боці».


Я підійшов до кінця будівлі та зробив поворот. Через дощ літак не знаходився під охороною, що стало для нас черговим перепочинком. Він стояв один, чекаючи.


«Гансе, якщо почнеться стрілянина, запусти двигуни і йди звідси. Інакше почекай, доки я приєднаюся до тебе в кабіні».


«Дайте мені пістолет із джипа, – сказала Еріка, – я можу вам допомогти».


"Ти можеш допомогти мені в кабіні", - сказав Ганс.


«Двері кабіни зачинені, значить, вони замкнені?»


"Ні, там немає зовнішнього замку". Ганс зітхнув.


Я відскочив від стіни будівлі і підвівся паралельно фюзеляжу, але досить далеко, щоб хвіст міг прослизнути повз джип.


"Добре, друзі", - посміхнувся я їм. «Повернемося до Ламана. Ганс, відчини двері і входь. Не поспішай, поводь себе природно. Я скажу тобі колись, Еріка». Я дозволив двигуну попрацювати на холостому ході.


На мить, спостерігаючи за Гансом, я подумав, що він помилявся, кажучи, що двері кабіни не зачинені. Він не міг його відкрити. Еріка втягнула повітря. Потім, повернувши та потягнувши, він витяг його. Опинившись усередині, він повернув двері і показав великий палець угору.


«Добре, Еріко, йди, ніби то була денна прогулянка під дощем».


Коли вона піднялася на борт, я чекав, спостерігаючи за реакцією терміналу. Якби це перетворилося на перестрілку, я використав би джип, щоб відвести погоню. Небо прояснилося над горами на півночі та заході, дощ перейшов у мряку.


Хлопчики незабаром вийдуть подихати повітрям.


На кожному літаку є зовнішні замки для кермових поверхонь, щоб за такого вітру, як у нас щойно були сигналізація, кермо висоти та хвіст, не відірвалися, і літак не перекинувся. Їх називають штифтами, по три на хвостовій частині та по одному на кожне крило. Першого я випустив на хвіст, коли прибула компанія.


Їх було троє, і в них були напоготові АК.


«Брати, – крикнув я, махнувши рукою, – ви можете допомогти?»


«Ми не можемо літати», - відповів один із них, в. інші сміялися.


«Ні, але ви можете допомогти тим, хто має. Полковник дуже поспішає».


На той час, як вони проїхали, у мене вже були пальці з хвостової частини. «Крило там, – я підняв замок, – просто посуньте його».


Коли вони зібралися для цього, я перейшов у інше крило і зняв тривогу. Коли я обійшов хвіст, вони мали замок у руці. "Нехай прославить тебе Аллах", - сказав я, приймаючи її.


"Якби ви летіли в ту бурю, вам знадобилося б більше, ніж хвала Аллаху", - сказав найбільший з них, дивлячись на мій мокрий стан.


"Я летів у ньому, але без крил". Я вивернув трохи води з рукава, і ми всі засміялися, коли відвернувся від них і попрямував до джипа. Я скинув вантаж у спину. У мене була одна з наплічних петель АК. Я зробив те саме з його близнюком, а третій ніс у руці. Моїм останнім ходом у джипі було відрізати вимикач і покласти ключ у кишеню.


Тріо все ще було біля крила, з цікавістю спостерігаючи за наближенням, але не зовсім підозріло.


«Брати, - сказав я, - не міг би хтось із вас попросити механіка в ангарі принести пляшку з вогнем, щоб ми не полетіли, поки не будемо готові?»


Вони не були впевнені в собі щодо літаків чи пляшок із запалювальною сумішшю, і коли один із них почав йти, вони всі вирішили піти.


"Десять тисяч дякую!" - покликав я, підводячись на борт.


Ганс позбавився арабських костюмів і, згорбившись, сидів у кріслі пілота, проходячи останню перевірку кабіни. Еріка сиділа на сидінні другого пілота, піднявши руку, щоб активувати вимикач живлення.


"Все готово?"


"Коли ви." Він кивнув головою.


"Ви налаштовані на частоту вежі?"


"Що ж."


"Дай мені мікрофон, і пішли звідси".


Він повернув його назад. «Заряджайся», - сказав він Еріке, і кабіна наповнилася наростаючим завиванням активізатора.


Його права опора оберталася, а ліва починала обертатись ще до того, як вежа ожила. «НАА-чотири – один – п'ять! Негайно повідомляйте, хто на борту!


«Вежа Будан, це політ полковника Дуза». Це зупинило його на секунду, і коли він повернувся, Ганс уже кермував.


«Чотири-один-п'ять, ми не маємо дозволу на політ полковника Дузи. Хто ви? Який ваш план польоту?


«Буданська вежа, повторюю, я не чую вас».


"Чотири-один-п'ять!" його голос піднявся в регістр: "Повернися на лінію польоту і доповісти команді аеропорту!" Я розраховував, що Осман не матиме у своєму звіринці операторів диспетчерської вежі. Людина на пульті або добровільно перейшла на інший бік, або врятувала свою шию. У будь-якому випадку він був не в кращій формі. Він почав кричати. - "Повернися! Повернися!"


Ми їхали на злітно-посадковій смузі паралельно злітно-посадковій смузі, рухаючись проти вітру. «Ганс, - сказав я, почувши сирену, що завивала двигуни, - якщо ти зможеш змусити цього птаха летіти не в тому напрямку, я б не турбувався про правила польоту».


Він діяв, зрушуючи дроселі до упору, нахиляючись уперед, ніби його рух міг відірвати нас від землі. Голос у вежі кричав: «Ми стрілятимемо по тобі! Ми стрілятимемо по тобі!»


Я почав запитувати себе, чи буде в цьому необхідність. Дросселям більше не було куди подітися. Гвинти були на низькому кроці, суміш була аварійною, а двигуни працювали на повну потужність. Але ми не летіли. Пальми на краю поля росли до неймовірної висоти. Еріка нахилилася, поклавши руку на важіль перемикання передач. Вона дивилася на свого батька, який, здавалося, завмер на місці. Я стояв за ними, приглушуючи відчайдушний голос оператора вежі, не міг чути стрілянину крізь рев «Пратт-Уітні».


"Готуйся!" - гаркнув Ганс. Я був певен, що ми не відірвалися від землі, але Еріка не сперечалася, і, поки вона робила рухи, Ганс повернув коромисло, і ми почали чіплятися за вершини дерев. Через шум двигунів я почув, як вони шкрябали по череві літака.


Піднявшись у повітря, він зрушив вилку вперед, відрегулювавши дросель, стійки та суміш. Потім зітхнув. "Людина, ніколи не проси мене спробувати це знову!"


У мікрофон я сказав: Башта Будан, це NAA, чотири-один-п'ять. Знову і знову".


Розділ 15


На висоті десяти тисяч футів ми були замкнені у завісі туману. Я відсунув сидіння другого пілота назад і дістав сигарети. «От, друже, - сказав я, - ти заробив свою зарплату».


Зайнятий налаштуванням автопілота, він криво усміхнувся мені і сказав: «Це був якийсь день.


«Кава Еріки має допомогти. Чи є ще місце, де можна приземлитися, крім Ламани?


"Я думав про це". Він узяв цигарку, а я тримав запальничку. «На схід від міста є стара смуга. Вони використали її для тренувань. Може, я зможу нас посадити туди, але що потім?»


"Коли ми підійдемо ближче, я організую транспорт".


Він нахилив до мене голову, примружившись. «Я б жодного разу в це не повірив. У будь-якому випадку, чого ти шукаєш?


«Ви давно хотіли розповісти мені про катастрофу Менданік. Зараз добрий час. Як це відбулося?"


Це його заскочило зненацька. «Добре, тепер я розповім це тобі, повільно… у секції носового колеса DC-6B є шість циліндрів із CO-2, по три з кожного боку, по одинадцять цілих шість десятих галонів матеріалу в кожному. Що ж, якщо у вас спалахнув двигун, вантажний або багажний відсік, ви запускаєте це з кабіни, і всі шість з них приступають до роботи і гасять вогонь. Тепер система працює автоматично. Газ по шлангах, що йдуть від балонів, CO-2 під тиском переноситься в будь-яку точку, вказану пілотом. Ви знаєте про CO-2? "


Він без запаху. Дихати їм погано. Його не можна відстежити у кровотоку».


«Вірно. Подихай достатньо, це уб'є тебе, чорт забирай. Тепер, якби хтось зробив так, щоб газ від цих СО два опинився в кабіні, а екіпаж не знав про це, екіпаж заснув досить швидко. Ти чуєш мене? "


"Я затримую дихання".


«Добре, тепер це вимагає деяких дій, тому що, як я вже сказав, система працює автоматично, і якщо хтось припуститься помилки і випустить частину цього CO-2, кабіна буде відключена від диму. Добре, В секції носового колеса є мікровимикач на двадцять вісім В. Він подає струм на індикаторну лампу в кабіні, яка показує, коли включена передача. Тепер, якби я провів провід від цього перемикача до електричного соленоїда на циліндр номер один на кожному ряду, коли перемикач спрацьовує, він вивільняє CO-два в обох, що автоматично запускає інші чотири циліндри. Ось як працює система, номер один іде, вони всі йдуть. Слідкуйте за мною? "


"Як це викликати?"


"Ах, у цьому вся краса. Провід від соленоїдів прикріплений до вимикача з двома висновками і спусковим гачком. Будь-який механік може зробити його. Ви прикріплюєте його до гумової подушки носового колеса, щоб, коли шестерня була піднімається, і носове колесо забирається в корпус, воно зачіпає вимикач і зводить його».


"І коли шестерня опускається, вона спрацьовує".


«Ви це зрозуміли! Але це ще не все. Коли цей перемикач встановлений, всі з'єднання від кабіни до системи пожежогасіння, за винятком з'єднання з носовим відсіком, повинні бути відключені».


"Це велика робота?"


Ні. Десять хвилин за допомогою плоскогубців і готово. Одна людина у передньому колесі може зробити всю роботу менш як за двадцять хвилин».


"І коли він закінчив, що ти маєш?"


«У вас є надійний спосіб прикінчити всіх на льотній палубі під час заходу на посадку. Літак злітає, включається шасі, носове колесо зводить спусковий гачок. Літак готується до приземлення, і не має значення, де, знижується шестерня, і коли переднє колесо опускається, спускається спусковий гачок.


Електричний заряд вивільняє CO-2 в циліндрі номер один, інші ж запалюються автоматично. Таким чином, носовий вантажний відсік міститься близько восьми галонів CO-2. Він знаходиться під кабіною екіпажу. Він піднімається через вентиляційні отвори, які були закорочені, тому вони не закриваються автоматично. Як ти сказав, запах не відчувається. Через три хвилини після того, як вийшла з ладу передача, екіпаж готовий».


"Схоже, ви це вже пробували".


Він усміхнувся, киваючи. «Правильно, ми скуштували. Тільки це було після краху. Ми намагалися довести, як сталася ще одна аварія, але нас ніхто не слухав і ми не могли дістати уламки. Вони закопали його та забрали. під охороною. Якби я міг отримати..."


"Чи є система пожежогасіння в DC-6 спеціальною для нього?"


«Є й інші, значною мірою схожі на нього, але обидва літаки були DC-6B, і коли я одразу почув подробиці, я подумав, що це може бути повторення. Цей політ теж був секретним, мені точно сподобався літак Менданік. Погода була ясна, все нормально, і літак робить стандартний захід на посадку і летить прямо в землю.


Було три групи слідчих, і найкраще, що вони змогли вигадати, це те, що, можливо, команда заснула. Ми знали команду, і ми знали, що вони не з тих, хто це робить, тому пара з нас розпочала власне розслідування, і це те, що ми вигадали».


«Ви знайшли докази того, що саме так розбився Менданік?»


«Чорт, так! У мене був біса доказ! Дуза та ці ублюдки забрали його в мене. У системі чотири напрямні клапани. У кожному є зворотній клапан, розумієте? Він стримує речі, доки ви не будете готові дозволити потік CO-2. Заберіть зворотній клапан і весь газ піде по лінії. Я виявив напрямний клапан для переднього відсіку. Зворотний клапан зник із нього, але не з трьох інших. Ці клапани ... " Він сплеснув руками.


Я відкинувся назад, дивлячись на червоний серпанок. Безперечно, це був наївний метод саботажу. «Коли Дуса допитував вас, ви зізналися, що знаєте, як було зроблено роботу?»


"Так звичайно. Що я ще міг зробити? Еріка була ... »


"Але це його не задовольнило".


Ні. Він хотів знати, хто це зробив. Як, чорт забирай, я повинен це знати?»


«Він питав тебе про це ще раз сьогодні, коли тебе забрали?»


Ні. Я не бачив його, поки його головорізи не підняли мене на гору».


«Це перша аварія, яку ви розслідували раніше, чи сталося це тут?»


"Неа." Він знову посміхнувся. «Це була більша новина, ніж ця. Це було, коли я був у Конго, перш ніж він став Заїром. Я був у Леопольдвіллі, працював на Tansair. Той літак звали Альбертіна, а хлопець на ім'я Даг Хаммершельд був пасажиром номер один. Звичайно, це мало бути раніше вашого часу. "


Я не відреагував. Я дозволив йому продовжувати безладно. Це була моя провина, що я не витягнув від нього інформацію раніше. Я простягнув руку і почав налаштовувати частоту. "Ви розповіли Дузі про катастрофу з Хаммершельдом?"


"Ні... Ні, я так не думаю".


Я заплющив очі й згадав: Катанга, що відкололася провінція Конго. Моше Чомбе, її лідер, бореться проти військ ООН. Британська болячка. Радянська влада стурбована тим, що їхній хлопчик Лумумба збив їх з ніг. Хрущов вже приходив до ООН раніше і попереджав Хаммаршельда, що йому краще піти у відставку. Хаммершельд поїхав до Конго гасити пожежу. Відлітає на секретну зустріч із Чомбе у Ндолі. Як і Менданік, що прилетів до Османа. Літак падає під час посадки. Вердикт – вироку немає. Причини аварії так і не знайшли. Помилка пілота була найкращою, що вони могли придумати… Поки не з'явився Ганс Гайєр. Питання: Який стосунок має давня історія до вкраденої ядерної бомби? Відповідь: Поки що нічого.


"Чи достатньо ми близькі, щоб зв'язатися з друзями в Ламані?" Я сказав поправити навушники.


«Спробуйте. Але що ви думаєте про мою історію?


"Ви можете продати її за мільйон доларів, але я б почекав, поки не повернуся до Хобокена. Тепер дайте мені розрахунковий час прибуття, і я думаю, що вам з Ерікою краще запланувати провести деякий час у посольстві, поки ми не зможемо перевезти вас до здоровіший клімат».


«Так, думаю, настав час рухатися далі, але, чорт забирай, цей виродок Дуза з іншого боку».


«Не розраховуй. У цієї смуги, на яку ми збираємося приземлитися, є назва?


«Раніше називався Кіло-Сорок, бо це сорок кілометрів від Руфи».


«Добре, розрахунковий час прибуття».


«Скажи 18.30. Кого ти збираєшся викликати, Посла?


"Ні, його боса". Я підняв мікрофон. Чарлі, Чарлі, це Пайпер, це Пайпер. Я повторив дзвінок тричі, перш ніж повернулася статична відповідь.


Свиняче-латинь - це застаріла дитяча мова, в якій ви ставите останню частину слова перед ним, а потім додаєте ай, начебто, ілкай умбай - убий ледаря. Він добре працює там, де його використання невідоме. Ви кажете відкрито - і ваше повідомлення коротке. Я був певен, що Чарлі з посольства зможе перекладати.


Я дав йому двічі і отримав відповідь, яку хотів.


«Ілокай ортифай - eeneightay irtythay, - сказав я, - кілограм сорок, вісімнадцять тридцять».


Відповідь була: «Ядінгрей, ойя, удлий і вушна глина - читають вас голосно і виразно».


«Хіба ти не такий накручений?» - усміхнувся Ганс. «Я не користувався цим з того часу, як був в Ікерсні».


«Сподіватимемося, що ніхто інший теж».


Те, що я хотів надіслати замість того, де і коли сигналом, було закликом до AX передати свій файл про катастрофу Хаммершельда у вересні 1961 року. Справа давно минула, але я одного разу бачив на ньому файл, і я знав, що він був у списку. під спеціальною зеленою картою, яка означала – «Вірогідне вбивство». Але навіть свинячою латиною я не міг ризикнути. Дуза хотів знати, чи знав Ганс, хто підірвав літак Менданік. Якби між цією аварією та аварією майже п'ятнадцять років тому існував зв'язок,


та поява імені Хаммершельда на відкритій радіочастоті в будь-якій формі не могла бути випадковою. У техніці знищення обох літаків не було нічого з країн третього світу чи нехитрої техніки. Це було першою ознакою того, що в NAPR може бути хтось із технічними знаннями - на кшталт того, що було пов'язано з крадіжкою Cockeye та ДПЛА.


«Гансе, під час краху Хаммершельда, ти хоч уявляв, хто за цим стоїть?»


Ні. Було багато персонажів, які хотіли позбавитися старого Дага. Літак довго не охоронявся, перш ніж злетів. Будь-який механік...»


«Будь-який механік міг це зробити, але хтось мав спочатку з'ясувати це. Ви коли-небудь бачили когось у Ламані, якого ви знаєте з часів Конго?»


“Якщо є, то я їх не бачив. Звісно, це було давно. Гей, а ти куди?


«Поставити ще каву та перевірити Еріку».


«Боже, можна мені випити! Але я погоджуся на каву».


Еріка сиділа на дивані, згорнувшись калачиком на ковдрі. Я почав відходити від того місця, де вона лежала, коли її рука обвилась навколо моєї ноги. Вона розплющила очі і посміхнулася. "Я хотів, щоб ти прийшов".


"Тобі слід натиснути кнопку виклику".


Вона скинула ковдру. У бюстгальтері та трусах бікіні вона вилікувала б чиїсь запалені очі - просто для початку. «Я хочу, щоб ти зробив мені ласку…»


Я стояв і дивився на неї. Посмішка зникла, голос звучав у неї в горлі. "Не думаю, що у нас багато часу", - сказала вона, піднімаючи руку вгору по моїй нозі.


Я надав нам обом послугу. Зрештою часу було мало. Я вислизнув із власного одягу, а вона вислизнула з того маленького, що було на ньому. Я обережно ліг на неї на кушетці, і в мить ока наші тіла стали єдиним цілим, коли ми рухалися разом, спочатку повільно, потім ще наполегливіше, поки ми обидва не затремтіли в союзі, зігнулися разом...


Після того, як я знову уклав її, вона розплющила мляве око і поклала руку мені на потилицю. "Як ви думаєте, я колись дізнаюся, хто ви?"


"Коли у нас буде можливість, я вам скажу". Я сказав. "Хочеш кави?"


"Це буде добре". Вона посміхнулася, цмокнула і заплющила очі.


Я приготував каву.


Розділ 16


Коли ми наблизилися до Кіло-Сорок, Ганс втратив висоту і змінив курс. Ми увійшли до огорожі, сподіваючись на вершини дюн, не тільки для того, щоб уникнути радіолокаційного контролю Руфи, але і щоб приховати можливе візуальне спостереження.


Ганс був такий гарний як поштовий голуба, як і як механік, бо раптово ми летіли над смугою бетону, занесеного піском. Я помітив смугу після того, як побачив припаркований поряд Land Rover. З підвіски двигуна майорів американський прапор. Поруч із ним двоє людей спостерігали за нами.


Я спостерігав за авіадиспетчером Руфи, і коли Ханс пролетів повз, щоб перевірити стан злітно-посадкової смуги, я почув знайомий голос. То був Дуза, ледве чутний голос. Він назвав себе і позивні Біч-близнюка. Він попередив Руфу, щоб той вистежував нас і збивав нас, якщо ми не підкоримося наказу приземлитися. Якщо нас заберуть живими, то нас затримають до його прибуття.


"Це може бути трохи грубо", - сказав Ганс. "Може, тобі краще повернутися і посидіти з Ерікою на випадок, якщо ці тріщини більші, ніж вони виглядають звідси".


"Просто опусти її, приятель, я займуся механізмом і закрилками по твоїй команді". Він мав достатньо, щоб подумати, і я не сказав йому, що у нас може бути компанія.


Він вів стару птицю до смуги з достатньою потужністю, щоб він міг знову швидко злетіти, якщо виявить, що смуга занадто розірвана або зміщена.


Коли ми під'їхали до вибоїстої зупинки на півдорозі до розмитої злітно-посадкової смуги, я сказав: «Гансе, ти справжній профі. А тепер відключи перемикачі і давай забираємось звідси».


Еріка вже була біля дверей каюти, відчиняючи клямку, коли я йшов проходом. «Не залишай нічого, що належить тобі, люба, – сказав я.


"Я не так багато приніс". Вона посміхнулася до мене. "Що тепер?"


"Тепер ми їдемо, а не летимо".


"Куди завгодно з тобою", - сказала вона, і ми відчинили двері.


Саттон стояв унизу і дивився на нас, за ним капрал Сіммс.


«Радій, що ти зміг це зробити», - сказав я, стрибаючи вниз. Я тримав руку за Еріку.


"Нам краще рухатися", - сказав він, дивлячись на неї.


Коли ми сіли в Land Rover, світло розгорялося швидко, що було одним з добрих слів про вечірні сутінки в пустелі.


"Я не думаю, що тебе помітили". Саттон обернувся до нас, щоб знову дослідити Еріку.


"Це міс Гайєр і містер Гайєр", - представився я. "Їх потрібно буде розмістити у посольстві зараз.


Вони можуть захотіти швидко відлетіти звідси. Я поясню пізніше. Яка ситуація у Ламані? "


«Приблизно, як ми й очікували, на похороні зчинилося багато галасу, натовп біля посольства. Нині все тихіше. Гадаю, ви знаєте, що Осман забрав Будан. Тасахмед планує повернути його. Здається, тут він твердо контролює».


"Щось відбувається зовні?"


Він відвів погляд від Еріки. "Нічого спільного не відомо", - твердо сказав він. Було очевидно, що його власна штаб-квартира поінформувала його, мабуть, через ту смугу, яку він підняв з приводу моєї присутності на місці події. Але що б він не знав і що б не думав, мене цікавив лише один момент. Той, хто вкрав «Півник» та ДПЛА, ще не оголосив про це публічно.


Ми їхали тим, що колись було під'їзною дорогою. У сутінках капрал витяг усюдихід крутим схилом і вибрався на кращу дорогу. Я запитав. - "Капрале, ви можете послухати Руфу на цій штуці?"


"Так сер. Ми спостерігали за ними», - сказав він, його рука перемістилася до шкал налаштування на приймачі на п'єдесталі. Пролунав голос, що говорив французькою, а потім повторювався арабською, попереджаючи бійців, щоб вони виглядали нас на південь від Ламани.


"Схоже, ви прибули якраз вчасно", - спроба Саттона висохнути була вологою.


У посольстві саме Паула провела Еріку та її батька кудись, де була гаряча вода та їжа. Вона також повідомила мене, що я отримав спеціальне запрошення взяти інтерв'ю у мадам Менданіке у Президентському палаці завтра о четвертій годині дня. Виявилося, що Шема шукала зустріч у відповідь.


Потім я залишився наодинці із Саттоном. Ти міг би сказати мені, - сказав він, його тон вказував на те, що все було б інакше, якби я зробив це. - Звичайно, я думаю, що знаходження Півня десь у радіусі тисячі миль звідси - чисте нісенітниця».


"Тоді який сенс тобі говорити?"


«Немає абсолютно жодного зв'язку між смертю посла Петерсена та крадіжкою», - сказав він. «У нас є вантажівка, і поліція знайшла водія. Він у всьому зізнався. Це була біса дурна аварія».


«Життя сповнене ними, чи не так. Дякую, що підібрали нас». Я відвернувся і піднявся сходами, прямуючи до кімнати зв'язку.


Чарлі Ніл залишив мене одного в звукоізольованій кабіні зі скремблером, а сам пішов встановлювати правильне з'єднання. Скремблер – великий винахід. Він працює в електронному вигляді, перетворюючи ваші слова на незрозумілі, а потім випльовуючи їх на іншому кінці, як новенькі. Скремблер має один недолік. Якщо їх відстежує третя особа, слова можуть бути розшифровані в дорозі за допомогою простішого електронного пристрою. Таким чином, дуже багато державних секретів стали відомі багатьом. Протидія цьому є наявність постійно змінного коду всередині скремблера. Це унеможливлює контрольований переклад. Принаймні поки що.


У AX був такий код, і, давши Чарлі Нілу особливу послідовність набору, я знав, що Хоук і я розмовлятимемо конфіденційно, хоч і довго, через довгі паузи, необхідні для скремблювання.


Я не витрачав час на привітання. "Катастрофа Хаммаршельда". Я сказав. «Висновки щодо мотивації та індивідуальної участі».


Навіть через скремблер голос Хоука мав такі ж драйвові якості. «Запит перевіряється. Тим часом, немає жодних позитивних вказівок із будь-яких джерел щодо місцезнаходження зниклого обладнання. Німецька преса повідомила чутки про зникнення. Бундесвер та SHAPE спростували це. Кремль погрожує оприлюднити оголошення о 12:00 за Грінвічем завтра, якщо проблема не зникне. вирішено”.


Він перестав говорити; і я сидів, нічого не кажучи, чекаючи, що він відповість на мої запитання. Про розкрадання ядерних матеріалів - про його зростаючу можливість - написано багато. Також було написано, що ми на Заході настільки звикли до терористичних дій, що загроза ядерного шантажу буде просто розглядатися як наступний крок у масштабі насильства, що зростає. Я не купив це.


Зроблена Кремлем заява стане смертельним психополітичним ударом для НАТО та США. Це спричинить загальне обурення. І єдине, що вирішувало, це питання, у кого був Півник і куди він був спрямований. В результаті може виникнути ядерна конфронтація, в результаті якої все інше здаватиметься незначним.


Голос Хоука перервав мої думки, спричинені скремблером. «Висновок AX про катастрофу в Хаммаршельді був можливим саботажем з використанням газу, що не виявляється. Механічних доказів не виявлено. Підозри зосереджені на доктора Корнеліуса Мертенса, громадянина Бельгії. Мертенс, який тривалий час працював у КДБ, що спеціалізується на технічних галузях, одночасно виконував функції служби безпеки Організації Об'єднаних Націй офіцер. Мертенс не схильний до дисципліни.


Можливо, він діяв самостійно у Конго. Повідомляється, що його було вбито в Єгипті під час війни 67-го».


Коли Хоук передав звіт, мої надії розплющили очі. Він знову був закритий. Я сидів із заплющеними очима: «Наскільки точний звіт про його смерть?»


Я чекав. «Відомо, що він перебував у штаб-квартирі Мухабарату у Порт-Саїді. Будівля була підірвана, тих, що вижили, немає. З того часу Мертенса не бачили».


Це було схоже на глухий кут. У мене був останній туз. «Чи був доктор Отто ван дер Меєр у Єгипті під час війни 67-го?»


Це було найдовше очікування. Коли Хоук знову заговорив, навіть поверх скремблера наждачний папір був світлішим. «Ствердно щодо ван дер Меєра. Він був там у червні. Повідомлялося, що він захворів. Після війни його ніхто не бачив, доки він не з'явився у вересні в Алжирі».


«Я підтримуватиму зв'язок», - сказав я.


Розділ 17


Поки я приймав душ і голився у квартирі Саттона, водій посольства повернув мій Fiat цілістю та безпекою. На всі запитання йому давали правильні відповіді, але не було кому їх поставити.


Саттон дуже хотів дізнатися і очиститися від минулих гріхів. Все, що я хотів від нього, це карта міста. Поки я її вивчав, задзвонив телефон. То була Паула. Вечеря була б готова, якби ми були голодні. Мені не хотілося відмовлятися від насолоди. Я сказав Саттон вибачитися. Потім я пішов із місця. Я втомився від людей на моєму шляху, офіційних чи інших. Коли у мене є робота, я волію робити її поодинці.


Вілла Ван дер Меєра знаходилася на вулиці Флажів, за кілька кварталів від центральної площі. Я знову припаркувався перед будинком поліції. Я хотів випробувати атмосферу Ламани наступного дня після великого похорону. "Тихо" було відповідним словом. Війська пішли. Охоронці міліції ледаряли в арці, курили сигарети та балакали. Вони кинули на мене лише погляд. Схоже, Тасахмеда турбував лише гнів Шеми, а в Будані – окупація Османа. Першу йому хотілося приручити, а іншого зможе спіймати, коли буде готовий.


Я перетнув парк у тьмяно освітленій темряві, знаючи, що якщо це захоплення приведе тільки до соєвих бобів і бавовни, мені доведеться подати сигнал Хоуку про невдачу і піти. Те, що Мертенс міг бути дублем ван дер Меєра, було цілком можливим. Маскування та фарбування шкіри – не проблема для професіонала. Також можна здобути досвід у сільському господарстві. Оскільки Африка та ООН були їхніми спільними районами операцій, Мертенс цілком міг імітувати ван дер Меєра, і якби ван дер Меєр помер унаслідок нещасного випадку або за вказівкою під час Шестиденної війни, прийняття його особи було б справжнім переворотом з боку Мертенса. Ніхто не міг і мріяти про найкраще прикриття.


Вулиця Прапора була у темряві, і на воротах ван дер Меєра не було світла. Довелося знову перелізти через стіну. Але спочатку, щоб захистити руки від битого скла, я накинув пальто. Я зробив непоганий улов. Витрусивши його, я перевірив Вільгельміну та Гюго, зрадівши, що близнюк П'єра живе в хаті. Потім я схопився навпочіпки.


Інша сторона стіни була такою ж темною. На віллі не було світла. Було рано лягати спати. Лікаря не було вдома. Більше нікого не було. Місце було замкнене і зачинене віконницями, як єгипетська гробниця, вікна нагорі були запечатані так само, як і внизу. Глушник, захований у кишені руки, щільно прилягав до Вільгельміни. Один постріл у замок заднього входу, і я опинився всередині.


Повітря було важке, як темрява. Якийсь час мабуть нікого не було вдома. Тонкий промінь мого спалаху вловлював меблі, килимки, гобелени, артефакти. Це була велика центральна кімната, засіяна пуфами. До нього примикала їдальня, потім хол, а за ним – кабінет лікаря. Ось де я потрапив у бруд.


Стіни були заставлені книгами, але мене затримав масивний стіл у центрі кімнати. Промінь мого спалаху грав на мініатюрах із пап'є-маше. Це була модель експериментальної сільськогосподарської станції, а масштабна експозиція руїн Портаріуса.


В інформаційних матеріалах, які Хоук дав мені вивчити, була згадка про руїни. Менданік закрив їх для публіки чотири роки тому після аварії під час світлової та звукової вистави, коли колона впала і вбила пару в аудиторії. У той час, коли я прочитав цей пункт, мене відійшла думка про те, що інцидент навряд чи здавався досить важливим, щоб закрити руїни і тим самим відрізати одну з туристичних пам'яток Ламани. Тепер я міг звинувачувати себе в тому, що не зациклився на незрозумілому моменті. Невідомо, як проходили римські перегони на колісницях спекотного суботнього дня.


Я ризикнув і ввімкнув лампу. У його сяйві Портаріус розкинувся постійно зношеному пишноті. То була велика міська колонія, заснована після падіння Карфагена.


На піку свого розвитку місто було будинком для тридцяти тисяч римлян та їхніх рабів. Тепер його модель лежала переді мною - демонстрація зламаних стін, колон і вузьких вулиць - місце, повне дуже древніх привидів і, можливо, однієї дуже сучасної ядерної зброї та її ракети-носія. Яке благородне місце, щоб сховати його, піднятися на нього і запустити! Його можна було легко замаскувати, щоб він виглядав як інша колона чи арка. Супутникові камери не змогли б його виявити.


Ні в кімнаті, ні серед книг, ні на багато прикрашеному столі не було нічого, що вказувало на те, що археологія була захопленням доктора ван дер Меєр, уродженого Мертенса. На стіні була гарна карта, що показує, що Портаріус лежить за 30 кілометрів - приблизно за 18 миль на схід від Ламани, і що за 60 кілометрів на південь від Портаріуса лежить Пакар. Після такої великої кількості нічого не придатного все підходило ідеально: відібрана команда Докторського командос прибувала до Ламани по два і по три за раз, прямуючи на Пакар, а потім на Портаріус. У ланцюзі моїх думок задзвенів застережливий дзвінок.


Я вимкнув лампу і зупинився в темряві, прислухаючись до скреготу - чотирилапого, а не двоногого. Але з того часу, як я дістався до лігва, бігу не було. Я зачинив двері кабінету біля входу. Я стояв збоку від нього з Вільгельміною в руці. Крізь два зачинених віконницями вікна в кімнаті не могло бути видно жодної боротьби. Перш ніж я увійшов ззаду, я не помітив жодної проводки, що сигналізує про тривогу. Тим не менш, з таким професіоналом, як Мертенс, я міг би спіткнутися про щось здатне попередити Варшавський договір.


У мене не було настрою стояти і дихати пилом і перегрітим повітрям, чекаючи на відповідь. Я підійшов до найближчого вікна. Ставні були металевими, що опускалися з жалюзі. Вони були прикріплені до каблучок з обох боків простою клямкою. Я поклав люгер у кишеню і розстебнув їх. Я дозволив затвору підвестися, притискаючись до його пружини, щоб він не закрутився. Стоячи спиною до дверей, мені страшенно не подобалася ситуація; Я став ідеальним силуетом для тренування зі стрільби. Біля вікна була ручка, і я повернув її майже відразу, як тільки підняв віконниці. Потім усе скінчилося.


Я не б Killmaster N3 через відсутність чутливості. Саме ця прихована чутливість – п'яте, шосте чи сьоме почуття – зберегла мені життя. Коли я побіг до стіни, всі мої почуття спалахнули червоним. Вони не могли врятувати мене, але попередження було досить ясним, і коли раптово все місце стало схожим на стадіон Кеннеді під час початку матчу, я знав, що мої інстинкти у гарній формі, навіть якщо моє майбутнє було під сумнівом.


Я розвернувся і згорнувся за єдиним доступним укриттям – величною пальмою. На спині я вистрілив у два найближчих джерела світла на стіні, а потім погасив найближчий на даху. Моя влучна стрілянина виглядала так, ніби затьмарювало світло павутинням. Їх було надто багато.


У мегафон французькою пролунав голос. "Викиньте пістолет і обличчям до стіни!"


Автоматична стрілянина перервала команду, розколовши стовбур пальми за кілька футів над моєю головою. Стрілянина велася із зубчастого парапету вілли. За ним була ще одна черга з кущів перед будинком. Більшість пальми постраждала. Третій, цей із задньої частини будинку, спробував. Якщо вони так і стрілятимуть, то дерево вб'ють.


Вони посадили мене в ящик. Навіть якби я зміг перелізти через стіну, там би на когось чекав. пастка була ретельно налаштована. Єдине питання полягало в тому, чи знали вони до або після того, як я увійшов до будинку, що я прийшов зателефонувати.


Я отримав свою відповідь досить швидко. «Мсьє Картер, ви помрете за хвилину, якщо не підкоритеся!»


Це дійсно змусило мене слухатися. Не через загрозу, що я помру, якщо цього не зроблю, а тому, що хтось знав, хто я. І єдиним, хто мав знати про це у всій NAPR, був Нік Картер.


Неохоче я викинув Вільгельміну на холодне світло і підійшов до стіни, як людина, яка була певна, що ось-ось зіткнеться з нею.


«Поклади руки на стіну і нахилися!» прийшла команда.


Я довго чекав, швидше за все, через психологічний вплив, який це мало на мене надати, перш ніж я почув кроки, що наближаються. Чиясь рука вчепилася мені в волосся і смикнула за голову. Я побачила армійські черевики і оливково-зелений рукав, перш ніж мені на очі потрапила пов'язка. Чиясь рука вміло пестила моє тіло в пошуках захованої зброї. Він не знайшов Гюго чи П'єра, але я втратив можливість боротися. Мої руки були відведені назад, зап'ястки пов'язані. Потім, тримаючи руки з кожного боку, штовхали мене вперед. Ідея, здавалося, полягала в тому, щоб направити мене на шляху всього, що змусить мене спіткнутися і забити гомілки. Смуги перешкод закінчилися, як я і припускав, коли я сидів на задньому сидінні машини, а два моїх ворога з кожного боку.


Потім усе припинилося.


Я відкинув голову, вдихаючи нічне повітря.


Потім я спитав. - "Скільки миль до Портаріуса?"


«Заткнися», - сказав один із моїх охоронців.


"Досить далеко для поїздки в один кінець", - відповіли спереду.


Розділ 18


Я зовсім не заперечував проти поїздки в один кінець. Вікно було опущене, з моря віяв вітерець, а десь там патрулював авіаносець. Все, що мені потрібно було зробити, це активувати кнопку самонаведення, прикріплену до моєї правої ноги за коліном, і я міг досить швидко привести шістсот десантників. Але зараз я був задоволений грою.


З самого початку було очевидним, що крадіжка не планувалася за ніч. Швидше, чотири роки роботи - з того часу, як Менданік закрив Portarius через інцидент, який не був випадковістю. Можливо, Мертенс, видаючи себе за ван дер Меєра, переконав Менданіке, що хоче використовувати руїни для якоїсь іншої мети, крім нинішньої. З цього моменту Мертенс робив свої приготування за потрійним прикриттям своєї особистості, руїнами та безнадійним станом.


У його кільце входили агенти в Касто та Хідельберзі. В іншому випадку він не мав би можливості дізнатися, що, хоча «Півняче око» є найбільш смертоносною тактичною ядерною зброєю в арсеналі НАТО, він також є найбільш вразливим. Усі інші ядерні боєприпаси мають систему подвійного ключа, яка захищає від такої крадіжки.


У 1970 році бунтівні елементи в грецькій армії спробували захопити бункери неподалік Салонік, де зберігалася тактична ядерна зброя. Їх зупинила ескадрилья винищувачів ВПС Греції. Навіть якби вони заволоділи ядерною зброєю, вони були б марними для них і нікому не загрожували б. Вони не мали б другого ключа.


З Cockeye все інакше. Його інтегральна схема і авіоніка такі, що будь-хто, хто схопить його чорну скриньку і зрозуміє його роботу, може підірвати його. З цієї причини «Півник» знаходився під особливою охороною. Те, що Мертенс зміг вразити охоронців, показало, наскільки спритними були він та його товариші з гри.


Бідолашний старий Менданік або дізнався гірку правду, або похолов, коли Півник опинився на його рідній землі. У розпачі він попередив посла Петерсена. Хоча в мене не було всіх деталей, я бачив, що Дуза та Тасахмед брали участь у угоді. Їхня робота полягала в тому, щоб підтримувати фронт і утримувати на ньому увагу громадськості. Шема не був загрозою. Вона ідеально підходила до створення міфу про контрпереворот. Тільки Ханс Гайєр представляв загрозу, і саме завдяки йому я сидів на задньому сидінні машини, скований, як курча, на моєму шляху до слави, яка колись належала Риму.


Зрештою, це була пара довгих днів. Я вирішив, що мені треба трохи поспати. Мене розбудило те, що я відчув нерівну землю та нічний холод.


Машина зупинилася. Голоси говорили швидко, пошепки. Ми рушили далі. Удари припинилися, і я зрозумів, що ми спускаємось. Вітерець, шум моря вщухли. Відлуння, що відкидається машиною, говорило, що ми знаходимося в закритому приміщенні. Ми знову зупинились. На цей раз двигун був вимкнений. Двері відчинилися. Більше приглушені голоси, двоє говорять німецькою, один каже: «Не гайте час даремно».


Охоронець праворуч від мене штовхнув мене вліво. Той, що ліворуч від мене, тримав мене за комір. Мені вдалося втриматися від ядухи. Гудів генератор. Металеві двері брязнули. Він мав корабельний звук. Була ще прогулянка. Я відчував циркуляцію холодного повітря. На Portarius було встановлено оновлення.


Почулася швидка команда, і я сів. Рука на моєму комірі лягла на пов'язку на очах. Я моргнув у раптовому світлі, намагаючись сфокусувати погляд.


Їх троє сиділи за столом навпроти мене. Пара по обидва боки від старшого здавалася незнайомою, і в тьмяному світлі вони перебували в тіні, ніж їх начальник. Також у тіні позаду них була висока хвостова частина DC-7. Це був підземний ангар, і я був радий, що не поїхав полювати літаком у Руфі. Стіни з обох боків були металевими, але навіс зверху був камуфляжним. Без сумніву, за ним має бути замаскована злітно-посадкова смуга, але мені було цікаво, чому супутникові датчики не виявили її.


"Ви знаходите це вражаючим?" - Запитав мій господар.


«Як ви це називаєте, пізні римляни чи брати варвари?»


«Я мушу сказати, що чекав на тебе раніше», - проігнорував він мій коментар.


«Я приїхав, як тільки зміг, але гадаю, вам доведеться обговорити затримку з полковником».


Він також проігнорував це. «Ви знаєте, що мало не програли мені парі. Ненавиджу програвати ставки. Хіба це не так, докторе Шредер?


Ліворуч від нього був доктор Шредер із круглим жорстким обличчям та сірою короткою стрижкою. «Так», - була його відповідь.


«Скажіть, як вас звуть, ван дер Меєр чи Мертенс?»


"Ха!" він стукнув долонею по столу. "Добре! Я сказав тобі, я сказав тобі!" - схвильовано сказав він своїм приятелям. «І це одна ставка, яку я виграю, докторе Вільє. Я сказав, що він дізнається».


Лікар Вілья, худший тип з вусами, хмикнув.


«Ви кажете, як людина, яка грає в азартні ігри», - сказав я.


«О, ні, я ніколи не граю в азартні ігри. Я ставлю лише на певні речі. Як і я ставлю на вас, містере Картер. Я справді думав, що ви тут снідатимете».


"Ну, у вас була можливість запросити мене".


«Я хотів, але вчора було зарано. Ти зіпсував мені день і було багато справ».


"Краще бути ретельним".


"Точно!" Він моргнув і потягнув за носа. «Як один професіонал перед іншим, я впевнений, ви погодитеся, що це риса, яка має значення. Я знаю своїх колег і можу підбити підсумки успіху нашої діяльності - нашої місії», - він простяг руку в благословенні. "через ретельність. Хіба це не так, панове?"


Вони пробурмотіли у відповідь. «Так, ретельність. Ви знаєте, містере Картере, чому більшість пограбувань банків, незалежно від того, наскільки добре вони сплановані, закінчуються невдачею? Пограбування може бути добре виконане, але це постфактум - після нього!» він підняв палець, читаючи лекцію, де річ розвалюється. І причина, звичайно ж, у нездатності бути ретельним у загальному плануванні – як постфактум, так і до нього». Він мило посміхнувся. "Ви знаєте, як довго у нас ця операція знаходилася на стадії планування?"


«Близько чотирьох років плюс-мінус кілька місяців».


«Чудово! Чудово! Ви розумієте про що я?" Він звернувся до своїх безмовних партнерів, а потім знову повернувся до мене. «Коли перша фаза була завершена, ми знали, що перебуваємо в критичному 72-годинному періоді. Вивільнений матеріал повинен бути доставлений сюди без виявлення. І, опинившись тут, ми мали переконатися, що він не був виявлений. ґрунтовність, містер Картер”.


«Я знав, що десь для мене має бути місце».


«Ми знали, що на Заході є одна організація, від якої ми можемо чекати на неприємності. AX, а від AX – Нік Картер. Але ж у нас на вас досьє такої ж товщини, як Війна та мир».


"Я сподіваюся, що це теж читається".


«О, у деяких відносинах краще». Він використав свої пальці. «Західнонімецький BND – це сміх. ЦРУ втратило свою операційну здатність через викриття та використання тих ідіотів, яких вони відправляли сюди. МІ-6 зайнята в Ольстері та на Кіпрі. Французька та італійська SID пов'язані з доморощеними терористами і так далі, і таке інше. Тільки AX і від AX ви самі – ось як ми це читаємо, і нам не потрібний був комп'ютер, щоб повідомити нам про це».


"Можу я встати і подякувати вам за панегірика?"


"В цьому немає необхідності. Оскільки ваша організація пишається своєю перевагою, ми, містере Картер, теж пишаємося собою. Як я вже сказав, ми чекали на вас».


«Якщо ви чекали на мене, чому ви намагалися вбити мене в Римі?»


Мертенс насупився: «Це була помилка, і я перепрошую. Нашого начальника станції у Римі попередили, щоб він стежив за вами. Через надмірну запопадливість він неправильно витлумачив свої інструкції. Він не мав можливості дізнатися, що ви граєте роль у нашому організаційному плані. Навіть у цьому випадку його дії були непробачними, і його більше немає з нами. Я приїхав із Ламани, щоб приєднатися до вас після повернення. Тож тепер ви розумієте».


"Ні не знаю. Якби Дуза досяг свого, я повернувся б у Рим через Каїр».


«Дуза іноді дурень. Він недооцінив твої здібності, але повір мені, ти б не поїхав до Каїра, ти прийшов би сюди. Натомість ти вирушив у Будан у гонитві за диким гусем».


"Ви підходите під опис", - сказав я, спостерігаючи, як зникла застигла усмішка.


«Цілком. Що ж, настав час рухатися далі». Він кивнув охоронцям за мене.


Поки він продовжував, я подумав, що притиснути задню частину ноги до стільця й увімкнути сигнал самонаведення. Я вирішив почекати з двох причин. Він розраховував використати мене, а це означало, що кара прямо зараз не входила в плани, і я був готовий підіграти, поки не побачу "Півник" у плоті.


Охоронці поставили мене на ноги. Мертенс та його колеги-лікарі були так само одягнені в акуратну зелену бойову форму. Їхні чоботи були відполіровані до блиску. Виглядало так, ніби Мертенс і компанія були причетні не лише до ядерної зброї.


Шредер стояв на голову вище двох інших. Дуельні шрами на його щоках, плоске прусське обличчя - відніміть тридцять років, і ви захопили СС на східному фронті, реструктурували, повернули до Східно-німецької Демократичної Республіки, щоб очолити терористичний загін МБС, а потім в Африку для того ж , і, як сказав б мій балакучий господар, «і так далі, тощо».


Інший, Віллі, родом із того ж місця


зморшкувате, вузьке замкнене обличчя з блискучими чорними очима. Він мав вигляд запеклого інквізитора, з тих, хто сам згоряє, щоб спалити тебе.


"Мої зап'ястя, - сказав я, - їм було б краще розв'язати".


«Я шкодую про це, містере Картер, - сумно прозвучав Мертенс, - але, як я вже сказав, ми ретельно плануємо, і ми плануємо убезпечити вас, наскільки це можливо. Ми не недооцінюємо ваші здібності».


Він зробив жест, коли один із охоронців відійшов від мене до металевих дверей і повернув її круглу ручку. Двері відчинилися, і я побачив простір, який справляв враження футбольного поля зі стадіоном. Глядачі прагнули чогось тоншого, ніж свиняча шкіра. Це був міський колізей. Ми вийшли на те, що колись було підземеллями та клітками під підлогою амфітеатру. Від стародавньої кладки залишилися лише кам'яна підлога та навколишні стіни.


Був місяць, і в його світлі я міг бачити сітчасту сітку маскування над головою, а над нею - круглі руїни самого Колізею. У центрі очищеної області підземелля був зниклий "Півник". Він встановлювався на ДПЛА. Обидва сиділи на стартовій рампі, нахиленій під дуже низьким кутом.


Ми рушили до стартової рампи. Це був ідеальний притулок. Ні супутник, ні камери SR-71 у космосі ніколи не помітять його – принаймні, доки він не буде запущений. Це було, звичайно, іронічно - тут, у руїнах, був ідеальний пристрій для створення руїн.


"Ну, містере Картер, що ви думаєте?" – сказав Мертенс.


«Я спантеличений».


Він зупинився. "О, як це?"


«Ви говорили про ретельність. Навіть у темряві я бачу це довкола себе, навіть для снайперів, яких ви там розмістили. Це не має сенсу".


«Щоправда? Ви чуєте, що він каже товаришам? Що не має сенсу?


«Те, що ви говорили про людей, які планують пограбування, а потім зазнають невдачі при втечі, я сказав би, що ви зробили ту ж помилку».


"Ви б? Хорст, Хосе, де ми зробили помилку?"


"Перша помилка, - говорив Шредер німецькою, - полягала в тому, щоб привести його сюди".


"О, не починай це знову, - відрізав Вілья, - просто тому, що ти занадто дурний, щоб зрозуміти ..."


«Джа! Я розумію досить добре. Якби не моя команда, ця ракета не сиділа б там. Якби…"


«Ваш командос! Це я планував, щоб…»


«Джентльмени! Джентльмени! Голос Мертенса заглушив сварки. «Те, що перед нами – результат наших спільних зусиль. Немає потреби сперечатися і немає часу. Але наш гість каже, що ми зробили помилку, і я, наприклад, хотів би знати, у чому ми помилились. Скажіть нам, Містере Картере».


Хоча тоді я не міг цього зробити, я був готовий натиснути кнопку самонаведення на тильній стороні ноги. Я знайшов те, що мене послали знайти, але все, що я міг зробити зараз, - це шукати вихід. «Поки ви не запускаєте цього птаха, - сказав я, - він добре захований. Як тільки ви це зробите, НАДЖ чи Шостий флот зіб'є її. Ви будете в мішку, перш ніж потрапите в ціль. "


«Це ніколи не годиться, чи не так? Ой немає. Добре, уважно подивіться, містере Картер. Я хотів, щоб ви побачили, що ви допомагатимете запускати. А поки що багато чого належить зробити».


Вони повернули мене всередину, але не в огорожу DC-7, а в кімнату на протилежному боці стартового майданчика. Я був у кількох центрах управління польотами. Я бачив електронні консолі та їхні системи наведення, їхню телеметрію спостереження. Я не бачив нічого більш витонченого, ніж те, що Мертенс та група зібрали у надрах Портаріуса.


У кімнаті було з півдюжини техніків, у такій же елегантній формі, як і їхнє начальство. Двоє сиділи біля модуля керування та переглядали контрольний список. Коли ми ввійшли, вони звернули увагу, і Шредер їх заспокоїв.


"Я хотів, щоб ти теж це побачив". Мертенс засяяв. «Тепер нам довелося адаптувати наше власне управління до чорної скриньки "Півнячого ока". Непросте завдання, мій друже, але завдяки талантам, яких ми зібрали тут, ми наближаємося до зворотного відліку».


«Андрію, можу я перервати на хвилинку. Думаю, нашому гостю не завадить короткий інструктаж. Чи можна нам поглянути на мету, будь ласка?»


У Андре були безбарвні очі та довгі гнучкі пальці. Один із них натиснув дві кнопки на панелі зліва від нього. Скануючий екран ERX із блокуванням Mark 7 покрив стіну. На ньому з винятковою чіткістю лежав краєвид Чорного моря. Взлом у ньому був Кримський півострів у формі ромба. Залізнична гілка від Дніпропетровська була шнурком, що йде через вушко Джанкою до Севастополя.


Севастополь – це більше, ніж штаб Радянського Чорноморського флоту, він знаходиться на південному морському кордоні СРСР, як Мурманськ на півночі.


Адмірал Єгоров у північному флоті може мати на сотню більше кораблів, ніж адмірал Сисоєв у його чорноморському командуванні, яким він постачає Середземне море, але з шістьма ракетними крейсерами класу «Хрест», 50 есмінцями «Кашин» і майже такою ж кількістю підводних човнів класу Y, він не вагатиметься.


Сканер наблизився до Севастополя крупним планом. Мені він не потрібен. Я був там. Це безперечно була мета для когось із ядерними амбіціями.


"Ви дізнаєтеся про це?" Мертенс пирхнув.


"Не ясно. Хтось сказав мені, що його радар непробивний».


Хтось сказав тобі неправильно. Хіба це не так, Андре?


"Так сер."


«Андре, покажи нашому гостю намічений курс».


Андре натиснув ще кілька кнопок, і ми почали дивитися на весь Середземноморський регіон від Ламани на схід, включаючи Італію, Грецію, Туреччину та Чорне море. Зелена лінія простяглася майже прямо до Іонічного моря між Кітерою та Антікіферою, між Пелопоннесом та Крітом. Там лінія пролягала через острови Кіклади у Егейському морі. Вона проходила на північ від Лемноса та на схід від Самофракії. Вона обігнула вузький прохід через Дарденелли і, пройшовши суходолом на південь від Олександропаліса, перетинала турецьку територію, попрямував на північ від Хаяболу, виходячи в Чорне море біля Дагларі. Звідти вона йшла прямо до Севастополя.


«Дуже прямо і у справі, – сказав Мертенс. «О, я знаю, що ви думаєте. Радар уловить те, що не вдалося виявити супутниковим камерам. ДПЛА рухається не так швидко, і це зробило б все це марнування часу. Хіба це не так? "


"Вам слово", - сказав я, бажаючи отримати все.


«Звичайно, радар вловив би наші невеликі зусилля... якби йому було що вловлювати. Висота, містер Картер, висота. Як ви бачили, наша ракета переміщатиметься над водою на невеликій від неї відстані. Ми запрограмували його на постійну висоту тридцять футів. Коли він перетинає землю, він слідуватиме контуру землі, деревам, ущелинам - що завгодно, і його висота не змінюватиметься. І, як ви добре знаєте, радар не скануватиме її на такій низькій траєкторії”.


Я побачив Севастополь з його вузьким лиманом, оточуючі його скелі, порізані віялами-детекторами. Прокляття було в тому, що будь-яка ракета повинна мати кут траєкторії. "Півник", встановлений на ДПЛА, не потребував цього. Це було метою його крадіжки. Він міг увійти майже в нульову точку, як стріла.


"Я відповів на всі ваші запитання?" Він знову сяяв.


«Всі, окрім одного. Чому ви все так хочете розпочати Третю світову війну?»


«Ось чому ви тут, містере Картер, щоб запобігти цьому! Подумайте про жертви, які принесете людству. Ходімо, я ще маю дещо, що я хочу показати вам до початку програми. Дякую, Андрію. "


У диспетчерській також було блокування дверей. Вона була збудована з урахуванням захисту від вибуху. У цьому не було б особливої потреби запускати ДПЛА із вантажем JP-4. Можливо, спочатку Мертен планував підняти міжконтинентальну балістичну ракету.


Вони вели мене з центру управління польотом неосвітленим кам'яним коридором, використовуючи ліхтарики. Ми піднялися старовинними сходами і опинилися серед руїн. Там місяць став нашим провідником. Ми йшли тим, що має бути головною вулицею, поки не дійшли одноповерхового комплексу сучасної споруди. Під час прогулянки я помітив охоронців на висотах.


«Що ж, – сказав Мертенс, – я впевнений, що ви вибачите доктора Шредера та доктора Вілья. Ви побачите їх пізніше, але зараз у них є справи, і ми також».


Мені не терпілося сісти з однієї причини. Притулившись спинкою стільця до ноги, я міг би збільшити населення Портаріуса на шістсот чоловік. Зазвичай я роблю свою роботу і підкріплення немає. Але це було незвичайно, і Хоук наказав мені. Проблема в тому, що мені не вдалося сісти.


Усередині комплексу не горіли вогні, що було ще однією ознакою планування. Наші камери стеження Samos досить потужні, щоб вловити блоху на м'ячі для гольфу з відстані кількох сотень миль. У звичайному режимі супутник уловлював вогні в руїнах. У цій нестандартній ситуації фотоінтерпретатор прийме до відома та передасть інформацію.


Мертенс пішов коридором у свій робочий кабінет. Там був стіл і кілька стільців, але вся кімната була безладною купою частин і частин електронного обладнання.


"Я повинен вибачитися за безлад", - сказав він.


«Ви, мабуть, були акуратнішими за це з Хаммаршельдом». - сказав я, шукаючи порожній стілець, але не бачачи його.


Він дивився на мене секунду, а потім усміхнувся. Він сидів за своїм столом, порався зі своїми паперами.


"Скільки вас у цій штуці?" - Запитала я, підходячи до столу, збираючись сісти на нього. «Чи це державна таємниця?»


"Від вас немає нічого секретного, містере Картер". Він підняв якісь папери. «З вами нас рівно п'ятдесят один. Усі ми тут готові до запуску. Коли пил, так би мовити, вляжеться, ми перейдемо до наступного етапу. Тепер я збираюся прочитати вам вашу участь у програмі. Ви запишете це на плівку, і ми побачимо, що це буде передано до надійних рук для світового мовлення. Ви будете відомі». Він посміхнувся. Вираз обличчя нагадав мені гієну, що відірвалася від чужого видобутку.


"Люди світу!" він читав як диктор третього ґатунку: «організація, відповідальна за ядерну руйнацію російського порту Севастополь, називається AX. AX - це спеціальне шпигунське агентство уряду США, яке займається вбивствами та поваленням урядів. Його директор та начальник операцій – Девід Хоук. Крадіжка ракети "Кокай" та її ракети-носія, а також їх наведення було здійснено "Хоуком". Я, Нік Картер, допомагав у виконанні місії. Я зробив це на знак протесту. Я буду мертвий на той час, коли ці слова транслюються. Я відповідаю за вбивство AX.


"За цим актом ядерного геноциду стоїть подвійний план. За руйнування Севастополя буде покладено відповідальність на Китайську Народну Республіку. У можливій ядерній війні та подальших світових потрясіннях Хоук за підтримки Пентагону планує захопити владу в Сполучених Штатах. Немає часу повідомляти подробиці. Моя остання надія. мої слова будуть почуті всюди!"


"Ну, - він підняв очі, людина, яка щойно вимовила програмну мову, - як це звучить?"


«Штрихи. Синтаксис теж не надто точний».


"Ааа, але подумай про вплив".


"Це буде схоже на розбите яйце", - сказав я.


"Більше схоже на яєчню, містере Картер, чи, може, на вареного гусака?"


«Хоч би як ви подали його, ніхто не купить».


«Ха! Севастополь спустошений. Світ стоїть на межі руйнування. Подумайте лише про наслідки вашого зізнання у Сполучених Штатах. По-перше, воно покаже, що за цей жах відповідає секретний підрозділ розвідки вашого уряду. він проінформує американську громадськість про шпигунське агентство, про яке ніхто не знав. По-третє, через зростаючу відсутність суспільної підтримки, це призведе до збою вашої системи! Він ударив кулаком по столу, і на мить у його витріщених очах блиснуло безумство.


«О, запевняю вас, містере Картере, ми всі продумали, ми давно запланували цей момент. Чи бачите, у цій організації ми всі повинні прагнути однієї і тієї ж мети. Ви можете здогадатися, що це таке?


«Присутня при своїй карі».


Він гидко посміхнувся. «Вашій країні не вистачає сили духу, щоб страчувати будь-кого. Наша мета – зруйнувати вашу нестерпну систему. Посіяти анархію… а потім за належної підтримки зібрати уламки та правильно їх сформувати». Він стиснув кулак, і світло повернулося.


«Вітаю Цезаря». Я відступив назад і сів на стіл, але один із охоронців відштовхнув мене.


Він поводився так, ніби мене не чув. «Що там каже ваша морська піхота – кілька добрих людей? Ну, наші небагато кращі, ніж будь-хто інший. Кожна людина професіонал у своїй галузі знає, що їй робити, як це робити, і з певною метою. ціль, яка має значення в кінці. Я покажу вам, що я маю на увазі.


«Скажіть мені, Тасахмеде один із ваших п'ятдесяти професіоналів?»


«Генерал – союзник. В обмін на його співпрацю ми позбулися Менданік. Його нагорода – NAPR, а наша – тихо піти у потрібний час». Поки він вирував, він установив кінопроектор і провів у нього плівку. Він поставив його на стіл, і націлив його на стіну.


"Ви не уявляєте, як довго я чекав на вас тут, містере Картер. Ви теж професіонал, але навіть якщо б не був, я впевнений, вам було б цікаво, як ми досягли такого багато знань про AX і про себе. Ретельність. Ось побачиш ".


Я бачив, але колись мені довелося послухати більше. «У сьогоднішньому світі медичних технологій немає людини, яку не можна було б змусити працювати так, як треба. Однак у деяких речах я старомодний. Голка від гіпердермії надто проста. Я волію використовувати фізичні засоби для досягнення психологічних цілей».


"Ви надаєте місця для фільмів?"


“Не в цьому випадку. Я вважав би за краще, щоб ти встав. Ваш комфорт не входить до моїх інтересів». Він зробив жест, і охоронці повернули мене так, щоб я дивився на стіну, що служила ширмою.


Він клацнув вимикачем. "Я впевнений, що ти дізнаєшся старого друга", - задзижчав проектор.


Він мав рацію. Я б дізнався Джо Бенкса, якби він був замаскований під горилу. Я N-3 в ієрархії. Він був N-6, доки не зник у Тріполі близько чотирьох років тому. Хоук сказав мені, що Джо дещо дізнався випадково. Аварія закінчилася смертельними наслідками.


Якось увечері він залишив готель, у якому жив із блошиними мішками, і зник. Жодних слідів. Тепер я знав, куди його завів вітер.


Поки я не подивився фільм Мертена, в якому він був показаний, моє ставлення до нього було просто холоднокровним. Я вб'ю його, як тільки зможу. На півдорозі до його постановки мої зуби зімкнулися так сильно, що м'язи щелепи були готові вибухнути. Я відчував піт на шиї, присмак жовчі в горлі та білий вогонь, що палав у кожній порі.


Я ніколи не бачив, щоб убивство людини знімали живцем. Я спостерігав, як це сталося з Джо Бенксом, приколотим, як метелик, до дошки. Я спостерігав, як Мертенс спрямовує двох головорізів, ножі для зняття шкіри б'ють його, як закривавлений виноград. Я бачив, як Мертенс практично виходив слиною через агонію Джо.


Плівка почалася, але я заплющив очі. Я повинен був думати, і я не міг цього зробити, дивлячись, як життя рветься та виривається зі старого друга. Стоячи чи лежачи, я не міг натиснути кнопку самонаведення зі зв'язаними руками. Спроба змусити Х'юго звільнити мої зап'ястя займе надто багато часу та приверне увагу моїх спостерігачів. Мені треба було підібрати щось тверде.


Я чув, як Мертенс безладно продовжує. «Знаєш, зрештою він погодився розповісти нам усе – якби ми лише його застрелили. Ви поливаєте сіллю сире тіло, і біль дуже сильний».


Я застогнав і спробував похитнутись до столу. Я не мав шести дюймів, поки мої помічники не повернули мене на місце.


"О, це засмучує, так". Мертенс зітхнув. «І, звісно, ми дотрималися свого слова. Але перш, ніж ми позбавили його страждань, він розповів нам достатньо про AX і Ніка Картера, тому згодом ми змогли зібрати воєдино те, що нам потрібно було знати. Звісно, це було не так». Допоки набагато пізніше ми вирішили запрограмувати вас і AX в нашій операції. Отже, ви бачите. Він вимкнув машину і ввімкнув світло.


Я дозволив слині витекти з рота і впав на підлогу, отримавши удар на плече. Коли на мене поклали руки, я швидко підійшов, плануючи сальто назад, яке приземлить мене на стіл, де я зможу впертись ногою в його край.


Нізащо. Вони блокували всі рухи, міцно утримуючи мене. Вони були досить милі. Один був корейцем, а інший – латиноамериканцем. Незалежно від їхньої географії, вони вивчали той самий текст. -


«Боже мій, – закричав Мертенс, – я думав, що ти зроблений із суворішого матеріалу. Ви турбуєтеся про те, що з вами можуть поводитися так само? Не бійтеся, ви нам не знадобитеся в такому роздягненому стані. Ми хочемо, щоб ви були хорошим голосом."


Він підійшов до дверей, і я дозволив своїм охоронцям зробити роботу, зобразивши непритомність, дозволивши їм наполовину потягти мене за собою.


Наприкінці коридору ми знову прийшли до руїн та кам'яних сходів, що спускаються вниз. Мертенс натиснув на вимикач, і знизу хлинуло світло, показуючи курний шлях до смерті.


Він зробив те, чого я сподівався. Він пішов першим. У моєму бізнесі ви не відчуваєте особливих труднощів, ви їх отримуєте. Я спіткнувся і, відчувши, що хватка на мені посилюється, скинув ноги, підіткнув їх і викинув. Я зв'язався зі спиною Мертена. З вереском він звалився вниз сходами. Сила мого удару вирвала мій захист із рівноваги, і ми не сильно відставали падіння.


Намагався засунути голову, але без рук байдуже. Я так і не дійшов до дна. Десь між ним і точкою запуску я вийшов у глибокий космос, де темно, холодно та порожньо.


Розділ 19


Хтось кликав мене на ім'я, але насправді це було не моє ім'я. "Ви помилилися, - сказав я, - вам доведеться починати все спочатку".


«Нед! Нед Коул! Будь ласка будь ласка!"


"Не треба боятися. Спробуйте глибоко вдихнути. Я міг чути свій голос, але була різниця у тому, що я думав і що говорив. Я боровся, щоб виправити це, розплющивши очі. Я знову закрив їх на яскравому світлі. "Просто візьми ніж", - промимрив я.


«Нед! Нед, це я, Пауло Метьюз!


При наступній спробі я переконався, що вона має рацію. Вона дивилася на мене обличчям і ніколи не виглядала так мило. На ній не було нічого, окрім макіяжу, та й то майже. Її поставили на давню кам'яну плиту – жертовний вівтар. Колись це була камера тортур. Єдиним сучасним доповненням було яскраве та яскраве освітлення.


У будь-якому світлі Паула була чудовою істотою. З відведеними назад руками, з випнутою грудьми, сосками, збудженими не від пристрасті, а від страху, з підкресленими вигинами і зчленування її тіла, я швидко з усім розібрався.


"О, слава богу!" - Сказала вона, коли побачила, що я дивлюся на неї.


"Як довго я тут?" У центрі кімнати стояв мурований стовп. Я був прив'язаний до нього не тільки по руках та ногах, а й навколо грудей.


«Я… я не знаю. Коли я прокинувся, ти був… весь у крові. Я подумала ..."


Повідомлення пролунало як поріз ножа для зняття шкур. Вони збиралися зробити з нею те саме, що і з Джо Бенксом, якщо я не гратиму в м'яч. "Як вони тебе дістали?"


«Був дзвінок. Вони сказали, що ти потрапив в аварію, і…»


"Чому не прийшла Саттон?"


«Його… його викликали на зустріч до палацу з генералом Тасахмедом».


Я похитав головою, щоб позбавитись нечіткості, і пошкодував, що не зробив цього. "Паула", - почав я.


"Ну що у нас тут?" Полковнику Дузі довелося нахилитися, щоб увійти. На ньому була нова форма з генеральською зіркою на плечах. "Ой як мило". Він підійшов і довго й болісно глянув на Паулу. Він простяг руку і погладив її груди. Я чув, як вона втягла повітря.


«Чудово, справді чудово». Він провів руками її ногами. «Справжня чистокровна. Я чудовий вершник чистокровних». Вона схлипнула, коли він просунув лапу між її стегон. "Чисте золото", - зітхнув він.


Ти недостатньо людина, щоб їздити на козі, і свиноматка викине тебе з загону, - сказав я, сподіваючись притягнути його до себе.


Це спрацювало. Він підійшов до мене з маслянистою усмішкою. "Я радий знову бачити Вас."


У мене ледве вистачило часу напружуватись, як його ліва сторона врізалася в неї, а права – у мою щелепу. Я плюнув на нього кров'ю, і він почав працювати з мене.


Я зовсім не вдавав, що він мене повів. Але через біль і оніміння я продовжував тягти час. То був важкий спосіб купити, але іншого в мене не було.


Коли він зупинився, він тяжко дихав. "Лікар сказав, що я не завдаю вам занадто великої шкоди, але ми спробуємо ще раз, коли ви відчуєте себе більш готовим". Він відвернувся від мене і повернувся до Паули.


У мене було відчуття, що мої зап'ястя надто довго були затиснуті в лещатах, але я все ще міг рухати пальцями. Багато годин я практикував таку вправу в тренажерному залі AX із Пітером Андрусом. Пітер був Гудіні. Йому було краще. Його робота полягала в тому, щоб проінструктувати і навчити секцію N тому, як робити те, що ніхто інший не міг зробити, чи то пов'язаний, чи то в наручниках, чи кинутий у річку в бочці з цементом. Мої пальці почали простягати половину Х'юго під сорочкою.


Потім час минув, і увійшли Мертенс та Вілья.


"Полковнику, приберіть руки від цієї дівчини!" Голова Мертенса була забинтована, і навіть з опущеною головою я міг сказати, що йому не набагато краще. Він шкутильгав на світ і побачив мене - капала кров, очевидно, холодна.


"Чому, чорт забирай!" - проревів він. "Що ти з ним зробив?"


Він схопив мене за волосся і підняв. Я чув, як він утягнув повітря, побачивши мене. «Доктор Вілья, принесіть води, отримайте стимулятор! Дуза, якщо…»


«Я лише трохи пом'якшив його, тому він буде більш схильний до співпраці».


"Забирайся звідси! Виходь, забирайся!"


Мертенс знову оглянув мене, помацавши моє серце. Потім він підійшов до Паули, тремтячи: «Сподіваюся, ви вибачте його за поведінку».


"Я теж хочу піти звідси, доктор ван дер Меєр". Голос Паули тремтів, але вона не була істеричкою.


"І ти, моя люба ... за умови, що ми зможемо заручитися допомогою цього джентльмена".


Він був люб'язний, цей чародій - дбав про її благополуччя, готуючись живцем зняти з неї шкуру.


Повернувся старий Че, і приніс відро води для ниючої голови. Я не відреагував. Вілла напав на мене, опускаючи мені повіку, перевіряючи мій череп. "Він міг сильно пошкодити йому", - сказав він. «У його вусі та на потилиці, де він ударився об камінь, кров».


"Але цього не може бути!" Мертенс справді голосив.


"Або він міг блефувати".


"Так!" Тепер вони обоє стояли переді мною. Я чув, як запалився сірник.


"Чим ти плануєш зайнятися?"


"Контрольна робота."


Полум'я обпалило мою щоку і скуйовдив волосся. Мені знадобився весь контроль, що залишився, щоб залишатися безвільним. Агонію неможливо було виміряти. Полум'я в'їлося в моє тіло. Я відчував запах гару.


«Цього достатньо, – сказав Мертенс. «Він справді непритомний. Я не маю бажання кремувати його тут».


«Я все ще не певен. Ми можемо спробувати інший спосіб, ми можемо почати із неї».


Я не бачив, як Шредер увійшов до кімнати. Його гортанний голос раптом загуркотів. «Доктор, у нас є п'ятнадцять хвилин, щоб розпочати зворотний відлік. Ви потрібні».


"Запуск не відбудеться, поки ми не отримаємо тут те, що хочемо", - сказав Мертенс.


"Але програмування встановлено, всі дані введені".


Я знаю, я знаю. Тобі доведеться почекати, доки я не прийду».


"Це не може тривати довго. Немає жодних положень про затримку понад встановлений час для запуску ".


"Я прийду, як тільки зможу!"


«Джа! Я сказав, що твій план з ним не годиться, і він не годиться». Він пішов, бурмотячи.


"Він осел, - зітхнув Мертенс, - все, що він хоче зробити, це підірвати Севастополь".


«Нехай цей садист Дуза нападе на неї з ножем, і ми подивимося, чи це йому допоможе». Вілла поки говорила німецькою мовою, і я сподівався, що Паула його не читає.


У моїх пальцях було мало сили і менше відчуття, але я міг виявити грудку на рукояті Хьюго. Скрутивши руку, я зміг накласти на неї три пальці. Я почав намагатися полегшити його на долоні. Тиск був структурований так, щоб звільнити стрічку, яка утримувала лезо на моєму передпліччі. Але він не був випущений на той момент, коли Вілла повернулася до Дузи.


«Я не знаю, чи вивели його з ладу, полковнику», - відрізав Мертенс. «Якщо так, то тебе страчують. Лікар Вілья думає, що він міг блефувати. Якщо це так, то ти живий. Тобі так подобається дівчина, ти можеш почати із неї».


"Я не розумію". Голос Дузи був низьким і киплячим.


«Це просто. У тебе є досвід. Почни з її руки або грудей, або будь-де. Але приступай до справи зараз!


"Що ти збираєшся робити!" Голос Паули був високим, майже на межі. Моїм пальцям не вистачило сили звільнити Х'юго.


«Я ніколи не робив цього з жінкою», - тремтів голос Дузи.


"Ти будеш зараз, або ти помреш". Голос Мертенса був схожий на обірваний дріт, готовий зламатися.


Я тримав голову опущеної, пальці напружувалися. Я чув тільки тяжке дихання. Паула захникала: "Будь ласка, ні!" а потім вона почала кричати.


Ремінець ослаб, і рукоятка Хьюго опинилась у мене в долоні. Я зрушив його, і лезо прорізало мою сорочку. Тепер треба було прикласти стилет до шнурів, не впустивши його. Я заглушив крик Паули і зосередився. Я спотів кров'ю, і кров робила мої пальці липкими, коли я нарешті переконався, що послабив свої пута.


Я ойкнув. - "Почекай! Стій!"


Це призвело їх до втечі.


"Ви мали рацію, доктор Вілья, ви мали рацію!" Мертенс пирхнув.


«Дайте їй спокій», - пробурмотів я.


"Звичайно звичайно! Ми не торкнемося жодного волосся на її голові, якщо ти зіграєш свою роль».


Паула зомліла. Її ліва рука була в крові. Правду кажучи, якби довелося принести її в жертву, щоб запобігти запуску, я б мовчав, якою жахливою не була сцена.


Коли Дуза побив мене, я виграв час. Паула купила мені ще трохи. Один ривок і мої руки будуть вільні. Якби мої ноги були вільні, я не став би чекати. Як би там не було, із трьома з них мені довелося підіграти.


"Доктор Вілья, будь ласка, магнітофон".


"Води!" - прохрипів я.


«Сеньйор Картер перестане вдавати, або полковник повернеться до дівчини». Вілла перевірила портативний комп'ютер Sony, коли Мертенс представив моє зізнання.


"Прочитайте це до кінця", - сказав він, тримаючи папір перед моїми очима.


"Нічого не можу читати без води".


У відрі ще залишалося трохи, і Дуза тримав його, доки я давився і ковтав.


"А тепер прочитай, і ніяких фокусів", - наказав Мертенс. Він був вражений цим збудженням.


"А що щодо дівчини?"


«Даю слово, що її більше не чіпатимуть». Він приклав руку до серця.


Її не чіпатимуть, її застрелять, як тільки я піду з дороги.


"Прочитайте Картера! Прочитайте!" Папір затремтів перед моїм обличчям, коли Вілья підніс мікрофон до рота.


Вони вб'ють мене, як тільки зізнання буде записано на плівку. Коли вони обидва будуть поруч, я зможу знайти їх із Хьюго. Залишився Дуза, який був поза досяжністю. Крім його власної кобури 45 калібру, йому вдалося конфіскувати Вільгельміну, і вона застрягла у нього за поясом. Якби я міг підібратися до нього ближче, я б узяв "Люгер" і застрелив їх усіх.


Мені вдалося тричі зіпсувати зізнання, перш ніж Вілла попередив мене, що якщо я не спроектую належним чином, Дуза знову почне стругати Паулу.


На четвертому дублі я був готовий. Коли я підійшов до рядка «Я не маю часу повідомляти подробиці», я збирався надати кілька своїх. Я не мав шансу. Коли я прочитав: «За цим актом ядерного геноциду стоїть подвійний план», Шредер просунув голову в прохід і зіпсував мій виступ.


"Мертенс!" - гаркнув він німецькою. Ми не можемо стримувати відлік. Ви маєте йти негайно!»


"Через хвилину", - верескнув Мертенс. "Тепер ти все зіпсував!"


«Немає часу сперечатися. Ви обидва потрібні одразу, інакше нам доведеться перервати».


Він пішов, перш ніж Мертенс встиг тупнути ногою.


"Полковник може


зайнятися записом, лікарю, - запропонував Вілла, передаючи диктофон і мікрофон Дузе, прямуючи до входу без дверей.


"Добре Добре! Полковнику, почніть запис із самого початку. Я хочу, щоб він живий, коли я повернуся. Коли його тіло буде знайдено у Штутгарті, я хочу, щоб його можна було впізнати». Він утік геть.


Паула знову була свідома, але очі її заскленіли від шоку. Її голова кружляла, ніби вона не могла зрозуміти, що відбувається. Дуза посміхнувся мені, коли він підійшов, тримаючи папір в одній руці, мікрофон в іншій.


Я плюю на його нову форму. Коли він відреагував, дивлячись униз, я обірвав останнє пасмо, яке утримувало мої зап'ястя. Мої руки, звільнені від жердини, закрутилися, мов пружини. Я схопив лівою рукою за його шию, і коли я притиснув його впритул, моя права штовхнула Х'юго в низькому і сидбом русі.


Його крик був криком болісного зневіри. Він намагався відірватися від смертоносного клинка, але тепер моя рука була довкола його спини. Його шия вигнулась, голова закинута, очі і рота відкриті Аллаху, його руки намагалися схопити мене за зап'ястя.


Я не мав до нього пощади. Він нічого не заслужив. Я випатрав його, як рибу, від живота до грудинки, і кинув геть. Він спустився з нявканням, підтягнувши ноги в позі ембріона. Поки він метався, пнаючи п'ятами, без особливого успіху намагаючись утримати свої начинки, я перерізав мотузку з тих, хто тримав мої ноги. Нарешті моя рука лягла на кнопку самонаведення. Монітори Шостого флоту вловлюють мій сигнал.


Паула не знала, що відбувається, і я не мав часу розповісти їй. Її очі були подібні до агату, коли вона дивилася, як полковник намагається пробитися до раю. Він усе ще копався в морі власної крові та кишок, поки я її вивільняв. Я бачив, що вона знову зомліла, що в цих обставинах було непоганою ідеєю.


Я підняв Вільгельміну з підлоги, оброблену Doosa's Danse Macabre. Я також зняв з нього пістолет 45 калібру і знайшов у його кишені свою обойму з запалювальними речовинами.


«Куди б ви не попрямували, ви можете подорожувати без нічого», - сказав я йому. Він мене не чув. Він уже був у дорозі.


Розділ 20


В офісному комплексі Мертенса я нікого не виявив, та й не чекав. Акція була на стартовому майданчику. П'ятдесят осіб будуть перебувати в центрі управління місією або стояти на стінах, забезпечуючи безпеку. Ті, хто перебуває у диспетчерській, будуть замкнені. Жодних шансів зупинити запуск звідти не буде. Мені треба було дістати сам «Півник».


Я не пройшов і десяти футів за комплекс, прямуючи головною вулицею, коли прожекторний ліхтар на виступі руїн врубав промінь, і голос крикнув мені, щоб я зупинився. Я спустився за невисоку стіну навпочіпки і побіг. Світло спробувало піти за мною. Загримів кулемет, підриваючи стародавню цеглу.


Я загорнув за ріг, вирубавши посипаний камінням провулок. Світло згасло, але я чув свист і тупіт ніг, що біжать. У місячній темряві я помітив арку. Я пройшов через нього і вдарився об землю за дорічним стовпом. Мимо промайнула пара переслідувачів. Потім я перебрався через задню стіну, знову намагаючись повернути до головної вулиці. У лабіринті руїн я просувався надто повільно. Переді мною стояла стіна вище за інших. Я стрибнув на неї з розбігу і, лежачи на нерівній вершині, побачив пагорб. Як тільки я дістануся до нього, мені буде зручніше зосередитися на Колізеї.


Переходячи через ділянки, я натрапив на інший прожектор. На цей раз з автоматичного вогню залишалися гранати. Я зробив позначку, щоб привітати римлян із міцною конструкцією їхніх стін. Я побіг за один з них і уникнув шуму і плутанини.


Це перетворилося на пекельну гру на хованки. Я не міг ризикнути відкрити вогонь у відповідь; це тільки визначить мене. Доки вони не спіймали мене у своїх вогнях і не побачили мене, вони не могли бути впевнені, де я був і куди прямую. Коли я нарешті побачив горб на одній стороні Колізею на тлі неба, я також побачив вогні, що миготіли по його вершині. Погоня або випередила мене, або той, хто командував, був досить розумний, щоб розуміти, що марно переслідувати мене по завалах, коли єдине, що їм потрібно було охороняти, - це Півник і ДПЛА.


Я знав, що до запуску може бути всього кілька хвилин, і мені довелося витратити дуже багато з них, щоб дістатися амфітеатру Колізею, і мене не помітили. Зрештою я потрапив у засідку. Їх насторожив падаючий камінь, коли я перелазив через стіну. Але замість того, щоб чекати, вони почали стріляти. Я вигукнув, а потім, пригнувшись і побігши, досягнув вхідного порталу і пірнув у його тунель.


Троє з них пішли за мною. Опустивши дуло, я дозволив пістолету Дузи закінчити їх біг. Тунель відгукнувся луною на рев пострілів,


і перш ніж звук затих, я був біля входу до амфітеатру в коридорі, шукаючи зірку шоу.


Камуфляж приховував це. Я почав спускатися по забитих натовпом сходах. Майже одразу пролунав крик попередження. Зверху проникало світло. Автоматична стрілянина почала писати і луною відгукнутися позаду мене і з трьох боків. Я скривився і взяв забіг. Після трьох стрибків я пригальмував і зумів зупинити спуск, перш ніж зробив його надто реальним. Я рачки підійшов до наступного проходу. Потім я знову підвівся і знову мчав униз.


Вони помітили мене, і їхній вогонь знайшов мене. Куля влучила мені в ногу. Ще одна зачепила мене, удар тріски скрутив мене, майже впустив. Внизу була калюжа чорного кольору. Її довгаста форма позначала межу того, що колись була статтю Колізею. Чорний був маскувальною сіткою. Я пірнув, вигнувшись над ним, потім упав прямо вниз.


Мої руки торкнулися сітки. Я відчув, як вона зігнулася під вагою мого стрибка, а потім почала ламатися. Мої ноги опустилися, готові витримати удар. Я не очікував, що сітка втримає мене, просто може стримати перед падінням. Падаю стандартним парашутистським стилем, опускаюся рачки і перекочуюся. Камуфляж приховував те, що було під ним, але воно не могло затемняти світло, що проходить крізь нього, особливо тепер, коли я проробив у ньому дірку. Три потужні промені зверху пішли за мною. Були вигукувані команди та звуки солдатів, які збираються стріляти. Вони прийшли ховати не Цезаря, а Ніка Картера. І я прийшов не для того, щоб битися з левами голими руками, а щоб битися з "Півником" та його ДПЛА. Останній був моєю метою. У мене була Вільгельміна, заправлена патронами запальних речовин.


Зазвичай я не взяв би з собою такі екзотичні боєприпаси. Куля виконає цю роботу без додаткових феєрверків. Крім випадків, коли метою є ДПЛА, повний JP-4. Стандартний снаряд Люгера не спалахнув би реактивне паливо.


Я не думав про той факт чи про те, як у моїй професії ви вчитеся оцінювати і готуватися до непередбачених обставин, перш ніж вони будуть кинуті на вас. Я був зайнятий, намагаючись знайти достатньо укриття, щоб довести, що я добре підготувався, перш ніж стрілки нагорі виявили відстань та мету.


Переді мною був чорний силует ДПЛА на стартовій лінії з Півником на спині. Він був націлений на створення більшого світового пекла, про що його автори не могли навіть мріяти. За цим смертельним натюрмортом, вздовж далекого краю огорожі, була щілина блакитнуватого світла, що відзначала оглядове вікно центру управління польотами Мертенса.


З того місця, де я лежав прямо навпроти центру управління польотами, було надто далеко для точної стрілянини з Люгера. Я знав, що тільки-но почну стріляти, я натраплю на вогонь. Я не мав вибору, не мав часу. Я вирвався з укриття і кинувся прямо до ДПЛА. Я зробив три постріли, перш ніж мене спіймало світло і кулі почали літати довкола. Я впав у перекочуванні плеча і вистрілив четвертий і п'ятий раз на землі та седбмою, коли я встав прямо.


Тоді мені більше не довелося стріляти. ДПЛА спалахнув раптовим спалахом полум'я. Він яскраво спалахнув, видавши злобний звук, що пирхає. Я знову вдарився об землю, і цього разу, коли я підійшов ближче, я виринув позаду стартової доріжки і попрямував до синього світла.


Промені прожекторів застрягли на ДПЛА, що горить, і затрималися. Стрілянина припинилася. Натомість були багатомовні крики. Всі вони складалися в: Біжи, як з пекла! Я чув дії. Вищезгадана банда, досвідчені терористи, була сильною і добре навченою, чудово підходила для викрадення літака, вбивства заручників чи навіть крадіжки ядерної зброї. Але на цьому їхня наукова освіта закінчилася. Вони бігали так, як ніколи раніше, тому що особиста атомізація була частиною контракту.


Наступні два звуки були механічними. Пролунало низьке виття початківця обертатися турбіни ДПЛА і брязкіт замку металевих дверей. Двері були поруч із блакитним віконним світлом, і з них вийшов доктор Корнеліус Мертенс. Він бурмотів, як розлючена мавпа. У наростаючому світлі полум'я і безпілотних вогнів він скидався на одного, коли він дерся до стартового майданчика. Витріщивши очі, розмахуючи руками, він пройшов повз мене, не звертаючи уваги ні на що, крім своєї ракети. Він атакував полум'я своїм плащем, намагаючись збити його, людина збожеволіла.


Не маючи змоги просунутися ззаду, він побіг до передньої частини рейкової колії і піднявся на нього, трясучись і розмовляючи. Потім його крик на мить зупинився, а коли він знову скрикнув, це був пронизливий крик жаху.


Мені не треба було рухатись, щоб дізнатися, що сталося. Я бачив, як він відкинув голову, його руки більше не розмахували, а впиралися прямо в повітрозабірник ДПЛА, намагаючись вирватися з лещат своєї гордості та радості.


Але це його не відпускало. Він хотів його, і поки він боровся, благав і кричав, повільно


всмоктував його у свою турбіну, поки той не задихнувся до смерті тим, що, я вважаю, можна було б назвати Мертенсбургер. Це здавалося йому слушним способом піти.


Ще до того, як він булькнув востаннє, я збирався вирішити деякі питання. Металеві двері були відчинені. Вона вела до входу до головних дверей диспетчерських. Вона також була відкрита. Через неї я побачив кімнату та її мешканців. Їх було десять, включаючи Вілья та Шредера. Всі вони дивилися на свій стартовий екран, здивовано спостерігаючи за відходом свого лідера. Вони не відставали від нього, і я не знайшов часу, щоб побажати їм приємної подорожі.


Я кинув П'єра в їхнє середовище. Потім я зачинив двері і повернув фіксуюче колесо.


Розділ 21


Полум'я ДПЛА підпалило щось легкозаймисте в маскувальній сітці, і все це миттєво, але вражаюче спалахнуло. Це дало пілотам Huey із команди Ranger більше, ніж просто електронний звуковий сигнал.


Якщо дивитися з боку Ламани, це також призвело до втечі Тасахмеда. Він знав годину старту. Раптова піротехніка сигналізувала, що щось пішло не так, і в положенні він не міг це ігнорувати. І за таких обставин він не відправив би когось ще для розслідування.


Він прибув із загоном із двадцяти чоловік, які були швидко роззброєні рейнджерами, але прибуття генерала поставило командира групи, полковника Білла Мура, на місце, яке він вважав за політичне. Його наказ був - повернути вкрадене і забиратися до біса. Його сила вторгалася на суверенну територію. Необхідно було за всяку ціну уникнути міжнародного інциденту. Якщо йому доведеться боротися, щоб повернути Півник, це одне, але крім цього, навіть якщо на нього нападають, він не повинен відповідати.


У перші моменти нашої зустрічі під віялом командирського вертольота я попередив його і сказав, що він має бути готовим до приїзду генерала. Я знав, що якщо Тасахмед не з'явиться, я піду до Ламани, щоб знайти його. Як би там не було, операція із зачистки зайняла більше часу, ніж передбачалося. Фізична мета полягала в тому, щоб доглядати Паулу - з чим акуратно впоралися пара медиків - і стежити за тим, щоб командос Мертенса або здалися, або продовжили рух у пустелю. Час вимагав технічної частини. З усіма химерними електронними іграми Мертенса технічним фахівцям Мура доводилося стежити за тим, щоб Cockeye був нерухомим і безпечним.


Мур був твердим незворушним типом, небагатослівним, прямим за наказом - з тих, люди яких готові слідувати за ним куди завгодно. Генерал майже повністю відновив самовладання, коли його призвели до полковника на стартовому майданчику.


Хто ви, сер? Що ваші війська тут роблять? - буркнув Тасахмед французькою.


"Полковник Вільям Дж. Мур, армія Сполучених Штатів"! він відповів англійською. «Ми забираємо звідси цю ядерну ракету. Вона належить нам».


«Ви вторгаєтесь! Ви імперіалістична сила вторгнення! Ви…!» Він перейшов англійською.


«Генерале, обговоріть це з моїм урядом. Тепер, будь ласка, відійдіть якнайдалі».


"І мої співвітчизники, яких ви зарізали, - він вказав на акуратний ряд тіл, які були зібрані та розкладені перед центром управління місією Мертенса, - я візьму це з собою не лише з вашим урядом!" Він доводив себе до піни.


Я вийшов із тіні. "Скільки часу, полковнику?"


"Сім хвилин і ми в повітрі".


«Генерал і я будемо на огорожі. Я піду з тобою".


«Сім хвилин», - повторив полковник і відійшов, щоб подивитися, як його люди повільно знімають «Півник» із згорілого ДПЛА.


"Хто ти?" Тасахмед вивчав моє зіпсоване обличчя у світлі дуги.


"Людина з рушницею", - сказав я, дозволяючи йому помацати морду Вільгельміни. "Ми йдемо туди з DC-7 прямо зараз".


Він не сперечався. Я посадив його в крісло, яке займав раніше, і сів за стіл, спираючись на люгер.


"У вас є два варіанти", - сказав я. "Або ти можеш приєднатися до цього ряду своїх друзів ... або ти можеш попросити притулок".


Це змусило його випростатися, чорні очі заблищали. "Притулок!"


«Генерал, я не збираюся витрачати свій час на балаканину з вами. Мені треба піднімати гелікоптер. Ви також відповідальні за те, що тут мало не сталося, як і будь-який з ваших мертвих друзів. Коли Мертенс і його хлопчики були психами, Ти не такий. У тебе є усі свої кнопки. Ти підігравав, щоб одержати те, що хотів. Що ж, є щось, що ми хочемо. Ви можете дати це нам чи це все”. Я взяв Вільгельміну.


Він облизав губи. "Що ... що ти хочеш?"


«Дві речі. Шем Менданік як новий PM, і ваші плани дозволити радянському флоту захопити Ламану. Або ви втечете, і Вашингтон зробить це».


офіційне оголошення, або мадам Менданік доведеться оголосити про вашу смерть ".


«Я… мені потрібен час, щоб подумати».


"У тебе його немає". Я встав. "Ми виходимо за двері разом, або я виходжу один".


Ми вийшли разом, як тільки вентилятор на командному гелікоптері почав обертатися.


Я їхав із Полою. Вона була під снодійним і млявою, але рада мене бачити. Я сидів, тримаючи її за здорову руку, поруч із ношами, до яких вона була прив'язана. «Знаєш, - сказала вона, - років сто тому ти сказав, що прийдеш, сядеш у моєму патіо, вип'єш джин з тоніком і розповіси мені, в чому річ. Думаю, зараз ми не можемо це зробити. "


"НЕ тут. Занадто галасливо. Але я знаю місце за межами Афін, у Вулагміні, повне троянд на березі моря, де вино сухе і гарне оповідання».


Вона невпевнено зітхнула: О, звучить непогано. Я цього хотів би». Потім вона хихикнула: "Цікаво, що подумає Генрі?"


«Ми надішлемо йому листівку», - сказав я. Я подумав, що також відправлю одну Хоуку.


Картер Нік


Документ Z


Нік Картер


Документ Z


перевів Лев Шкловський на згадку про загиблого сина Антона


Оригінальна назва: The Z Document


## Глава 1


Я продовжував боротися зі своєю новою особистістю. Це те, що ви відчуваєте як агент, особливо якщо у вас не було можливості подумати про своє нове прикриття. Я Нік Картер відчував себе, що ненавидить автобуси Greyhound, особливо після опівночі. А напівпорожній автобус Greyhound – ідеальне місце для кризи ідентичності.


Проте Фред Гудрам звик до автобусів. Він досить помотався країною в цих автобусах, його пошарпаний чемодан і брудна спортивна сумка десь у багажнику, ковток дешевого бурбона в його горлянці, щетина на обличчі та залишки двадцяти-п'ять дешевих обідів за спиною, м'ятий костюм. Я досить добре розумів своє прикриття, щоб знати, до чого звик цей Фредді, дешевий паразит, який мав справжні неприємності з тих пір, як він не розплатився з постачальником. Але я ще не звик бути старим добрим Фредді.


Хоча я не міг спати, у мене не було ввімкнене світло, тому що ні в кого не було увімкненого світла. Пасажири складалися з семи моряків, які поверталися в свою частину в Норфолку, і восьми цивільних осіб, двоє з яких були дружинами солдатів із смердючими немовлятами, які зараз спали.


Дешевий костюм, який дав мені АХ, змусив мене злитися з навколишнім середовищем, крім того, він служив укриттям для Вільгельміни, мого Люгера, П'єра, маленької газової бомби та Хьюго, мого стилету. Єдине, що кравець змарнував, так це підкладку для моїх сідниць, враховуючи те, як підстрибував автобус.


Девід Хоук посилав мене на безліч химерних місій за мою кар'єру як Killmaster N3, і я був впевнений, що він послав мене за моєю смертю. Я не міг пригадати, щоб він коли-небудь відправляв мене на завдання з такою невеликою кількістю достовірної інформації і в таких виразах. Чорт, Хоук сказав, що навіть не знає, чи це була робота для Кіллмайстра. А я знав ще менше.


Очікувалося, що я дізнаюся більше, коли опинюся в Массаві, і уряд Ефіопії зв'язався зі мною. Але між Вашингтоном і Массавом я діяв неосвічено.


Це почалося дванадцять днів тому, саме тоді, коли я збирався залишити свою квартиру на Коламбус-Серкл. Причинами мого від'їзду були блондинка на ім'я Синтія, вечеря та італійський фільм. Мені вже подобалася Синтія та ресторан, і я був готовий погодитися з думкою кінокритика про те, що фільм гарний. Але тут задзвонив телефон, і Хоук почав псувати мені вечір. Ми поговорили по скремблеру, і він сказав мені, де забрати ключі від машини в міжнародному аеропорту Балтімор-Вашингтон через два дні. Фільм виявився повним відстою, у ресторану був новий власник, а Синтія застудилася.


Хоук вибрав ресторан Мордока як місце зустрічі, розрахувавши час обіду з вильотом мого рейсу та кількістю хвилин, які мені знадобилися, щоб доїхати на пом'ятому «форді» із заведеним на повну потужність двигуном до передмістя Вашингтона, округ Монтгомері, штат Меріленд.


Зовні «Мордок» виглядав так само, як і будь-який інший ресторан у торговому центрі. По сусідству був навіть супермаркет, а трохи далі була аптека. Я очікував на посередню їжу, погане оформлення і невимовно погане обслуговування. Вхід мене не розчарував.


Грала тиха фонова музика, медові струнні перебирали старі мелодії. Касовий апарат стояв на скляному прилавку, повному цукерок та цигарок. Знаки вказували, які кредитні картки приймали. Праворуч була гардеробна, а ліворуч двері вели до їдальні. На стінах був якийсь фальшивий японський квітковий візерунок болюче-рожевого кольору. Синій килим був зношений, а світла було достатньо, щоб офіціанти рахували свої гроші.


Хазяйка не підійшла за обстановкою. Я чекав на офіціантку, бо такі ресторани в торгових центрах не можуть дозволити собі метрдотеля. Я навіть представив її заздалегідь — колишню офіціантку, яка знала всі ввічливі фрази, але не мала стилю. Блондинці, що підійшла до мене, як тільки я увійшов у фойє, було близько тридцяти, висока і струнка, але не худа, і явно розвинена. Вона рухалася з плавною грацією у своїй світло-зеленій сукні.


Вона спитала. — Ви будете їсти один, сер?


— Мене звуть Картер, — сказав я. — У мене призначена зустріч з містером Хоуком.


Вона подивилася на блокнот у лівій руці, потім поклала його на прилавок. — Так, містере Картер. Містер Хоук в окремому кабінеті номер чотири. Можна мені ваше пальто, сер?


З самого початку розширення прав та можливостей жінок однією з найкумедніших речей було те, що жінки намагаються утвердити свою ідентичність, надаючи всі ті маленькі люб'язності, які чоловіки традиційно надавали жінкам. Я бачив, як дівчата мало не ламали руки, знімаючи пальто, або мало не обпікали собі носа, коли прикурювали цигарки. Ця жінка, проте, знала свою справу – допомогла мені вилізти з пальта і зробила це дуже вміло. Коли вона притримала для мене двері, я подумав, чи буде їжа такою ж поганою, як шпалери, або такою ж гарною, як господиня.


Але якби Хоук вибрав ресторан Мордока, мені довелося б зіткнутися з поганою їжею. Хоук знав багато, але їжі та пиття у його словнику не було.


Ми йшли прямо, поки не досягли низки кімнат із зачиненими дверима. Я не чув, щоб хтось розмовляв, отже Хоук знайшов досить безпечне місце для зустрічі. Дівчина без стуку відчинила другі двері праворуч. Мене вразив дим сигарного диму. Вона потрапила у потрібну кімнату. Господиня прийняла наше замовлення на випивку, Хоук повернув мені простягнуту руку, і я помітив, що їжа вже замовлена. - А меню немає? — спитав я, коли господарка пішла.


"Є тільки одна страва в меню", - сказав Хоук. "Стейк".


- О, ось чому. Думаю, саме тому ти вибрав цей ресторан.


«Я вибрав це місце, тому що воно належить AX, хоч би що це було». Далі він нічого не пояснив.


Хоук завжди був мовчазною людиною, і це одна з причин, через яку він очолює AX агентство уряду США. Балакучі люди марні для секретної служби. Хоук навіть не повідомив мені, чому AX володіє цим рестораном, а я один із його найкращих людей. Він почекав, поки ми з'їмо наші стейки, смачні витримані шматки м'яса, і допив чарку вина, перш ніж розпочати свою промову.


«N3, у нас тут справа, якої може й не бути. Я розповім вам усе, що знаю про це, але цього недостатньо, щоб ухвалити розумне рішення.


«Це робота Кіллмайстра?»


- Це твоя справа, - сказав мені Хоук. Він вийняв нову сигару - якщо ці смердючі палички, які він димить, взагалі можуть бути новими, - зняв обгортку і запалив її, перш ніж продовжити.


“Технічно це не робота для AX. Ми допомагаємо певним елементам у дружньому, нейтральному уряді».


'Хто це?'


"Ефіопи".


Я випив вино - каліфорнійське бургундське, яке не було ні хорошим, ні поганим, - потім сказав: "Я не розумію, сер". Я думав, що ефіопам не подобається, коли американська секретна служба копається в їхній дорогій пустелі.


Зазвичай ні. Але їм потрібна наша допомога, щоб знайти людину на ім'я Чезаре Борджіа.


"Я думав, що він помер кілька століть тому".


- Справжнє ім'я цього хлопця - Карло Борджіа. Прізвисько Чезаре - навмисний прийом, спосіб дати світові зрозуміти, що він безжальний ублюдок. Ми навіть не впевнені, що він є в Ефіопії. Можливо він у іншому місці. І ви повинні дізнатися про це зараз.


— А ефіопи не знають, де він?


"Ні, якщо вони чесні з нами", - сказав Хоук. «І ЦРУ також. Я думаю, що і ЦРУ, і ефіопи спантеличені так само, як і я. Ось що ми маємо на цього Борджіа.


Хоук витяг з портфеля папку, повну звітів із грифом «Цілком таємно». Вгорі одного з аркушів була етикетка з літерою Z, останньою літерою алфавіту, і в AX, що означало лише одне: яку б інформацію не містив цей папір, це могло означати кінець світу. Це була надзвичайна ситуація з великої літери. Хоук переглянув документ, перш ніж заговорити.


«Наприкінці 1950-х Борджіа був неофашистом в Італії. Поки він дотримувався політичної діяльності та легальних організацій, він залишався дуже корисним. Його група переманила деяких із цих маргінальних комуністів, щоб помірніші партії могли продовжувати нормальну роботу. Але потім він відкрив собі цінність політичного насильства. Він зник з Ліворно перед тим, як італійська поліція спробувала його схопити. Вони вистежили його до Массави, та був до Асмери. До 1960 року він зник».


«То що він зробив останнім часом, щоб зацікавити нас?»


«Можливо, нічого. Можливо, щось таке велике, що мене лякає», — сказав Хоук. «Єгиптяни втратили 14 ракет малої та середньої дальності, які вони націлили на Ізраїль. І ізраїльтяни втратили дев'ять, які призначалися для Єгипту та Сирії. Обидві сторони думають, що протилежний бік їх вкрав..."


"Хіба це не так?"


«Ми не змогли знайти жодних доказів цього. Росіяни, мабуть, теж. Вони були першими, хто вирахував цього Борджіа, але їхня швидкість та ефективність ні до чого не привели. Їхній агент зник два місяці тому.


— Як ви вважаєте, китайці можуть мати до цього якесь відношення?


- Я цього не виключаю, Нік. Але все ж таки є ймовірність, що Борджіа працює самостійно. Жодна з цих ідей мені не подобається.


— Ви впевнені, що він не є російським агентом?


- Так, Нік, я певен. Вони не хочуть неприємностей на Близькому Сході так само, як і ми. Але нещастя у тому, які ці ракети. Усі двадцять три мають ядерні боєголовки.


Хоук знову закурив сигару. Подібні ситуації були неминучими з 1956 року, коли вибухнула Суецька криза і Америка завоювала загальну недовіру. Якщо ізраїльтяни та араби хочуть щороку стріляти один в одного зі звичайної зброї, нас і росіян це влаштовує. Ми завжди могли втрутитися знов після того, як наші танки та протитанкові засоби пройшли ретельну польові випробування. Але ядерні боєголовки додають новий вимір, який лякає навіть росіян».


Я запитав. — У якій частині Ефіопії міг діяти цей Борджіа?


— Ефіопи самі думають про Данакіла, — сказав Хоук.


"Це пустеля".


«Пустеля як Сінай. Це пустка, де майже нічого немає і ефіопи її не контролюють. Люди, які там живуть, не гребують вбивати незнайомців. Данакіль оточений територією Ефіопії, але правлячі там амхарські племена не планують споряджати експедицію для освоєння району. Це пекельне місце.


Це була рідкісна заява для Хоука, і вона змусила мене нервувати. Більше того, те, що я зміг дізнатися про Данакіла у наступні дні, мене не заспокоїло. Моє прикриття теж мене непокоїло. Фред Гудрам був відомий як інженер громадських робіт, але всі профспілки Америки занесли його до чорного списку через проблеми з платежами. А тепер він замовив норвезьке вантажне судно до Массауа. Ефіопському уряду були потрібні люди, які могли б будувати дороги.


"Грейхаунд" прибув до Норфолку. Я знайшов свою спортивну сумку і пом'яту валізу, в потайному відділенні якої було багато боєприпасів для Вільгельміни та трансівер. Потім я знайшов таксі. Водій уважно подивився на мій вигляд і запитав: "У вас є вісім доларів?"


'Так. Але ти акуратно веди свою машину, або я засуджу все, що залишиться від тебе.


Він зрозумів мій жарт. Можливо, я надто багато дозволив Ніку Картеру проникнути у мій вигляд Фреда Гудрама, тому що він не видав жодного звуку.


Він висадив мене на митниці, і я не мав проблем із проходженням. Водій вантажівки підвіз мене до "Ханса Скейельмана".


Бортпровідник, високий чоловік із пісочного кольору волоссям на ім'я Ларсен, був не дуже радий мене бачити. Це сталося через те, що було дві години ночі, так і через мій зовнішній вигляд. Він провів мене до моєї каюти. Я дав йому чайові.


«Сніданок між сімома та дев'ятьма», — сказав він. "Ви знайдете їдальню по сходах ззаду і однією палубою нижче".


"Де туалет ?"


— Одразу за каютами. Душ також. Будьте обережні, щоб не шокувати жінок.


Він пішов. Я поклав зброю в багажник, замкнув двері та оглянув маленьку каюту. Єдине ліжко знаходилося поруч із ілюмінатором, що виходить на головну палубу по лівому борту. Це теж був бік набережної, і тонка фіранка не заважала яскравому світлу проникати всередину. Раковина була біля однієї стіни, комбінована навісна шафа та шафа біля іншої. Вирішив розпакувати речі наступного ранку.


AX сказав мені, що список пасажирів виглядає нормально. МОЛОДА ЛЮДИНА, ЩО ДАЛА МЕНІ ІНСТРУКЦІЇ, ПОЯСНИВ: «У БУДЬ-ЯКОМУ РАЗІ НА БОРТУ НЕМАЄ ВІДОМИХ РОСІЙСЬКИХ АБО КИТАЙСЬКИХ АГЕНТІВ. У НАС НЕ БУЛО ЧАСУ Ретельно перевірити екіпаж. ТОМУ БУДЬТЕ ОБЕРЕЖНІ, N3».


Усі казали мені бути обережним, навіть Хоук. Труднощі полягали в тому, що ніхто не міг сказати мені, кого чи чого слід остерігатися. Я вимкнув світло і заліз у ліжко. Я не дуже добре спав.


Розділ 2


Відплиття корабля - справа галаслива, але екіпаж Hans Skejelman справді зробив усе можливе, щоб розбудити пасажирів. Я глянув на годинник. Сім годин – час приймати рішення. Чи взяв я Хьюго, чи Фредді Гудрам навряд чи носив би стилет? Тож взагалі жодного рішення.


Х'юго склав компанію Вільгельмін і П'єру в потайному відділенні валізи. Люди, яких я зустрічав, були набагато більш спостережливими, ніж та стюардеса вранці.


Я пройшов уперед і прийняв душ. Потім я повернувся до своєї каюти і вибрав одяг. Я одягнув фланелеву сорочку, робочі штани та непромокаючу куртку.


Потім був сніданок.


Їдальня працювала. Там було місце для десяти людей. Це означало, що корабель не перевозив багато пасажирів. Ларсен, стюардеса, принесла мені апельсиновий сік, яєчню-бовтанню, бекон та каву. Я майже закінчив, коли увійшла літня пара.


Це були англійці - Гарольд та Агата Блок. Він мав худорляву статуру і бліде обличчя бухгалтера. Він сказав мені, що йому вдалося забити два щасливі голи у футбольному пулі і зробити мудре вкладення. У неї був пахнутий лавандою стиль вічної домогосподарки, з тих жінок, з яких чоловік будує паркан, щоб спертися на нього. На вигляд їм було за п'ятдесят, і їхнє раптове щастя перетворило їх на тусовщиків середнього віку. Обидва були балакучі. — Ви з Норфолку, містере Гудрум? - Запитав Блок.


"Ні, я сказав.


«Ми любимо південь Сполучених Штатів, – пояснив він.


"Ми дуже любимо Америку", - втрутилася місіс Блок. «Шкода, що ваш уряд не рекламує свої туристичні пам'ятки краще. Два роки тому ми подорожували Заходом, і такі місця, як Гранд-Каньйон та Скелясті гори, нас дуже вразили. Але вартість досить висока. А також...'


Я частково перервав її лекцію. Як Фред Гудрам, я мав слухати, але моїм єдиним внеском у розмову було час від часу бурчання.


Фред Гудрам слухав, бо міг випити цих людей під час поїздки. Фред любив споживати напої — майже так само, як отримувати долари. Зрештою, вона поставила неминуче запитання. — Що ви робите на борту корабля, містере Гудрум?


"Я їду в Ефіопію".


"Для чого?"


'Для роботи. Я технік. Я будую дороги та дренажні системи. Щось у цьому роді.


— Мені це видається цікавим.


«Треба ж щось заробити, — сказав я їй.


Бухгалтер і домогосподарка не могли надто багато знати про дорожнє будівництво, тож якщо вони були тим, чим вони заявляли, я був гаразд. Я хотів би, щоб AX організував рейс до Аддіс-Абеби, але агенти КДБ стежать за аеропортами. І цей дешевий вид транспорту більше підходив до мого прикриття.


Допит та монолог пані Блок було перервано, коли до приміщення увійшов ще один пасажир вантажного корабля. У той момент, коли вона увійшла у двері, вона змусила мене переглянути всі мої ментальні файли. Довге темне волосся, повна постать, приємне, якщо не сказати гарне обличчя — мені запам'яталося більше, ніж просто поліцейське фото. Десь я бачив її повністю оголеною. Але де?


- Я Джін Фелліні, - сказала вона.


Коли вона сказала, що я міг згадати її.


Блоки представилися. Мене уявили - у Джини був міцний прохолодний потиск рук. Мені хотілося вирватися з каюти, піти в радіорубку і надіслати затяте кодове повідомлення Хоуку. За винятком того, що Хоук міг виявитися невинним, ЦРУ завжди могло посадити агента на цей корабель, не повідомивши йому про це. Це буде не вперше, коли вони відправляють когось відстежувати місію AX.


Місіс Блок повернулася до своєї гри-футбол-басейн-ми-любимо-подорожувати. Джин ввічливо слухала, але тримаю парі, що не більше за мене. Потім місіс Блок почала питання.


'Що ти робиш?' — весело спитала вона.


«Я незалежний журналіст, – сказала Джин.


— Молода істота на зразок тебе?


'Так.' - Вона допила свою каву. «Мій батько хотів хлопчика. І він не збирався дозволяти кільком біологічним факторам обманом навчити свою дитину тому, як виживати у світі чоловіків. Тому коли я закінчила школу журналістики, я подивилася на ті вакансії, які доступні жінкам, і вирішила, що жодна з них мені не підходить».


— Ви за жіночу емансипацію? — спитав містер Блок.


'Ні. Просто заради пригод.


Її холоднокровність потрясло їх настільки, що вони на мить перестали її мучити. Вона подивилась на мене. Я вирішив, що перший удар буде коштувати талера.


- Ви виглядаєте знайомо, міс Фелліні, - сказав я. "Хоча я мало читаю".


— Ви, мабуть, читаєте чоловічі журнали, містере Гудрум, — сказала вона.


'Так.'


— Виходить, ти бачив мене там. Видавці припускають, що чоловіки одержують задоволення від статті, написаної жінкою про пригоди поодинці. І, додавши кілька фото, мені вдалося продати кілька історій. Ви могли бачити мене там.


— Може, — сказав я.


- Журнали? - сказала місіс Блок. 'Фото?'


'Так. Ви знаєте – кореспондент приймає ванну в Джакарті. Героїня з голою дупою в Ріо. Щось у цьому роді.


Тепер, коли я згадав її досьє, AX так і не зміг вирішити, була Джин Фелліні хорошим агентом чи ні. Тепер, коли я побачив її в дії, я міг уявити офіційне замішання.


Блоки безперечно згадають її, як тільки переживуть цей шок. Але дівчина також подбала про те, щоб вони дали їй спокій. Це був дуже розумний, або дуже дурний хід. Я ніяк не міг збагнути, що саме.


«Можливо, ви — історик, містере Гудрам, — сказала Джин. — Чому ви на цьому вантажному судні?


"Я технік, і мені потрібно будувати дороги в Ефіопії".


— Тобі там є робота?


'Так. Хтось підбере мене там, коли ми дістанемося до Массауа.


«Погана країна. Ефіопія. Будьте обережні, вони переріжуть вам горло.


— Я обережний, — сказав я.


Нам обом було дуже весело грати у цю гру. Можливо, ми могли б обдурити Блоків і кого ще ми могли б зустріти на борту – можливо; ніщо не могло мене порадувати Фреда Гудрама і цією повільною поїздкою до Массауа, але ми ні на мить не обманювали один одного. Джин тримала рота на замку, і я теж поводився добре. Я багато чого хотів дізнатися про її місію, і я мав сумнів щодо отримання цієї інформації від неї добровільно. Нашому протистоянню слід почекати до кращих часів.


Тому я вибачився, взяв кілька книг у м'якій обкладинці з бібліотеки на кораблі і повернувся до своєї каюти.


Гарольд Блок і я спробували зіграти в шахи в перші дві ночі в морі. Давши йому фору човном і слона, я зміг розтягнути партію приблизно на сорок п'ять ходів, перш ніж він позіхнув і я поставив матюку. Тож ми перестали грати у шахи і зіграли кілька партій у бридж, гру, яку я не надто люблю. Я провів час, намагаючись щось зрозуміти. Блоки все більше і більше здавались мені балакучою англійською парою, безневинною і невинною, яка прагнула подорожувати світом, перш ніж нарешті осісти і набриднути своїм менш щасливим друзям, які так і не дісталися Брайтона. Джин була більшою загадкою.


Вона безрозсудно грала у карти. Або ми тяжко перемагали - ми знову і знову виявлялися партнерами, - або вона тягла нас до нищівної поразки. Щоразу, коли вона брала хабар, вона розігрувала свою карту рухом зап'ястя, змушуючи її обертатися на вершині стопки. І незмінно палко посміхалася мені, відкидаючи голову назад, щоб прибрати довге чорне волосся з блискучих карих очей. Її уніформа, здавалося, складалася з темних штанів і мішкуватого светра, і мені було цікаво, що вона одягне, коли ми досягнемо тропічних та екваторіальних вод.


Третього ранку ми прокинулися від тропічної спеки. Судячи з карти в їдальні, ми знаходилися в противітряному каналі. Ми не побили рекорд швидкості. «Ганс Скейельман» більше не ковзав сіро-зеленими морями, які були біля Хаттераса і узбережжя Сполучених Штатів, а м'яко котився темно-синіми водами моря навколо Куби. Увечері ми мали прибути до Джорджтауна. Я підвівся до сьомої і поснідав у їдальні з черговими офіцерами. Кондиціонер працював недостатньо добре, щоб зробити мою каюту комфортною.


Блоки та Джин ще не закінчили. Тому я перетягнув шезлонг на частину палуби, призначену для пасажирів, і почав дозволяти сонцю сідати на мене, обпалюючи мене лівим бортом. Коли я почув скрегіт, я підняв голову і побачив, як Джин тягне ще один шезлонг по сталевим плитам настилу.


"Я не думаю, що наші англійці любить ранкове сонце", - сказала вона.


"Вони чекають до полудня і потім виходять назовні", - сказав я їй.


Вона була одягнена в укорочені джинси, які ледве приховували здуття її сідниць, і топ від бікіні, що відкривав мені, наскільки великою і пружною були її груди. Її шкіра, де вона не була покрита, була рівномірно засмагла. Вона витягла свої довгі ноги на шезлонгу, скинула сандалі і запалила. "Нік Картер, пора нам поговорити", - сказала вона.


"Мені було цікаво, коли ти офіційно повідомиш, що знаєш мене".


Є багато такого, про що Девід Хоук тобі не сказав.


- Багато чого?


«Інформація про Чезара Борджіа. Хоук не сказав тобі, бо не знав. Перед смертю співробітник КДБ склав повідомлення. Нам удалося його перехопити. А тепер вони очікують, що я працюватиму на зв'язку з новим співробітником КДБ. Але ми з ним не впізнаємо один одного, доки не дістанемося до Ефіопії. Я не зовсім впевнена, що ти повернешся.


Я запитав. - "Чи можете сказати мені, хто це?"


Вона викинула цигарку за борт. — Будь цілком спокійний, Фред Гудрам, переконайся, що я використовую твоє кодове ім'я, будь ласка. Це стюардеса.


«Я не вірив, що КДБ використало б будь-які Блоки».


— Вони невинні, якщо не набридають нам до смерті. Ви розумієте, що це може стати моєю останньою місією на довгі роки?


'Ага. Якщо ви не вб'єте свого колегу, коли закінчите.


«Я не Кіллмайстер. Але якщо ви зацікавлені у позаштатній роботі, дайте мені знати. Зробити вигляд, що дядько Сем невинний».


- Що саме робить цей Борджіа?


— Пізніше, Фреде. Потім. Ми помилялися щодо наших сонцебоязливих англійців.


Вийшли Блоки, тягнучи у себе шезлонги. У мене була з собою книга, але я не вдавав, що читаю її. Джин полізла до маленької пляжної сумки, в якій зберігала свої фотоматеріали. Вона навернула телеоб'єктив на своїй 35-мм камері і сказала нам, що спробує зробити кольорові фотографії літаючих риб у дії. Це включало перегинання через перила, щоб тримати камеру нерухомо, дія, при якому її обрізані штани туго натягувалися на дупу таким чином, що здавалося малоймовірним, що на ній було щось більше, ніж просто шкіра. Навіть Гарольд Блок кинув виклик сум'яттю своєї дружини та спостерігав.


Незважаючи на напрям мого погляду, мої думки були зайняті іншими речами, ніж те, що показала нам Джин. Ларсен, стюардеса, була із КДБ. Люди з нашого відділу документації перетворили цей випадок на ракову пухлину. Вони перевірили пасажирів і не виявили, що перед ними був агент ЦРУ, чиї фотографії та інформацію нам потрібно було мати у наших файлах. Очевидно, ЦРУ діяло досить потайно — Джин знав про Борджіа більше, ніж я, можливо, достатньо, щоб сказати мені, чи він нам потрібен живим чи мертвим.


До того часу, коли судно досягло Джорджтауна, щоб провести ніч на березі, і перш ніж ми знову вирушили обігнути мис навколо Африки, я вирішив, що Фред Гудрам надто нудно і він збанкрутував, щоб зійти на берег. КДБ мав на мене справу — я ніколи його не бачив, але я розмовляв з людьми, які мають, — і, можливо, Ларсен впізнала б мене. Гайана була для неї відповідним місцем, щоб зв'язатися з іншим агентом, і зникнення американського туриста на ім'я Гудрам жодним чином не завадило б "Гансу Скейельману" вирушити у подальше плавання.


— Ти не збираєшся озирнутися? - Запитала мене Агата Блок.


- Ні, місіс Блок, - сказав я. «Чесно кажучи, я не люблю багато подорожувати. І я на останньому подиху у фінансовому плані. Я збираюся в Ефіопію, щоб подивитися, чи зможу заробити трохи грошей. Це не розважальна подорож.


Вона поспішно пішла, взявши із собою чоловіка. Мене цілком влаштовувало, що я нудьгував під час їжі та під час бриджу, але вона не втрачала часу, намагаючись умовити мене зійти на берег. Джин, звичайно, зійшла на берег. Це була така ж частина її прикриття, як перебування на борту була частиною мого. У нас ще не було можливості поговорити про Борджіа, і я ставив собі питання, коли саме у нас з'явиться така можливість. До обіду всі були на березі, окрім капітана та другого помічника, і все закінчилося тим, що я пояснював двом офіцерам любов Америки до автомобілів.


За кавою та коньяком Ларсен попросила у капітана дозволу зійти на берег.


"Я не знаю, Ларсен, у вас є пасажир..."


— Це мене влаштовує, — сказав я. — Мені нічого не потрібне до сніданку.


— Ви не збираєтесь на берег, містере Гудрам? — спитала Ларсен.


Я сказав. - "Ні. "Чесно кажучи, я не можу собі цього дозволити".


«Джорджтаун – дуже динамічне місце, – сказав він.


Його заява стала б новиною для місцевої влади, оскільки туристи-свінгери просто не займають надто багато місця у списку пріоритетів Гайани. Ларсен хотіла, щоб я зійшов на берег, але не наважилася мене змусити. Тієї ночі я спав поруч із Вільгельміною та Хьюго.


Наступного дня я теж тримався подалі від чиїхось очей. Обережність, мабуть, була марною. Ларсен висадилася, щоб повідомити Москві, що Нік Картер прямує до Массауа. Якщо й не повідомила, то лише тому, що не впізнала мене. Якби вона впізнала, я не міг би нічого змінити.


"Знайшла якісь хороші історії в Джорджтауні?" — запитав я Джин того вечора під час вечері.


«Ця зупинка була страшенно марною тратою часу», — сказала вона.


Я чекав її м'якого стуку в мої двері того вечора. Було трохи більше десятої години. Блоки рано лягли спати, мабуть, все ще втомлені після вчорашньої прогулянки. Я впустив Джин. На ній були білі штани та біла сорочка в сітку, через яку не було нижньої білизни.


"Я вважаю, що Ларсен впізнала вас", - сказала вона.


— Певно, — сказав я.


«Він хоче зустрітися зі мною на кормовій палубі, за надбудовою. Через годину.'


— І ти хочеш, щоб я прикрив тебе?


«Ось чому я ношу біле. У наших файлах сказано, що ти добре володієш ножем, Фреде.


'Я прийду. Не шукай мене. Якщо ти побачиш мене, ти все зіпсуєш.


'Добре.'


Вона безшумно відчинила двері і босоніж прокралася коридором. Я вийняв Х'юго з валізи. Потім я вимкнув світло у своїй каюті і почекав трохи за північ. Потім я зник у коридорі, прямуючи на кормову палубу. У задній частині коридору були відчинені двері, що вели на лівий борт головної палуби. Ніхто не закрив її, оскільки вода була спокійною, а перевантаженому кондиціонеру «Ханса Скейельмана» могла знадобитися вся допомога холодного нічного вітру.


Подібно до більшості вантажних суден, які максимально обходять бурхливі хвилі, "Hans Skejelman" був безладний. Брезент лежав по всій кормовій палубі за надбудовою. Я вибрав кілька відрізків і склав їх довкола стріли.


Потім я поринув у нього. Я сподівався, що Ларсен не вирішить використовувати їх як подушки. Деякі кораблі мали на борту охорону. Команду "Гансу Скейельмана" це не турбувало. Усередині знаходилися проходи, що ведуть із приміщень екіпажу на місток, радіорубку, машинне відділення та камбуз. Я вважав, що є всі шанси, що дозорний спить, і ми пливли автопілотом. Але я не з'являвся. Ларсен з'явилася рівно о першій ночі. На ній все ще була куртка бортпровідника, біла пляма вночі. Я бачив, як вона смикала свій лівий рукав, і припустив, що вона ховає там ніж. Це було гарне місце для цього, хоча я віддав перевагу місце, де я мав Хьюго. Я тримав стилет у руці. Потім з'явилась Джин.


Я міг стежити лише за фрагментами їхньої розмови.


«Ви граєте подвійну роль, – сказала вона.


Відповідь була нечутна.


“Я впізнала його, коли він піднявся на борт. Москві все одно, дістанеться він до Массауа чи ні».


'Я зроблю це.'


Відповідь знову була незрозуміла.


"Ні, це не секс".


Їхня сварка ставала все жорстокішою, а голоси тихішими. Ларсен повернулася до мене спиною, і я спостерігав, як вона поступово веде Джин до сталевої надбудови, ховаючись від усіх на містку. Я обережно підняв брезент і вислизнув з-під нього. Майже рачки, з Хьюго напоготові в руці, я підповз до них.


"Я з вами не працюю", - сказала Ларсен.


'Що ти маєш на увазі?'


Ти змінила мені чи твоєму начальству. Спочатку я позбавлюся тебе. Потім Картера. Подивимося, що Кіллмайстер думає про плавання через океан.


Її рука потяглася до рукава. Я кинувся на неї і схопив за горло лівою рукою, заглушаючи її крик. Я вдарив її стилетом Хьюго в тіло і продовжував встромляти його, поки вона не обм'якла в моїх руках. Я підтяг її тіло на руках до перил і підняв. Я почув сплеск. І напружено чекав.


Крику з містка не було. Двигуни гуркотіли у мене під ногами, - ми мчали у бік Африки.


Я обережно витер Х'юго об штани і підійшов до Джин, що стояла притулившись до надбудови.


«Дякую, Нік… тобто Фред».


«Я не міг зрозуміти всього цього, – сказав я їй. — Вона сказала, що я не доїду до Африки?


- Вона цього не казала, - сказала вона.


«Я відчував, що Москві все одно, чи приїду я до Массауа чи ні».


"Так, але, можливо, вона не написала звіту".


'Можливо. У неї був ніж у рукаві.


- Ти гарний, Нік. Ходімо в твою каюту.


- Добре, - сказав я.


Я замкнув двері каюти на засув і повернувся, щоб подивитися на Джин. Я все ще очікував, що вона здригнеться, висловить реакцію на те, що Ларсен мало не вбила її, але вона цього не зробила. Гаряча усмішка з'явилася на її обличчі, коли вона розстебнула блискавку на штанях і зняла їх. Її біла футболка нічого не приховувала, її соски напружилися, коли вона нахилилася та стягнула футболку через голову.


«Давай подивимося, чи такий ти гарний у ліжку, як керуєш ножем», — сказала вона.


Я швидко роздягнувся, дивлячись на її великі груди та пишні ноги. Її стегна повільно рухалися, коли вона міняла ноги. Я швидко підійшов до неї і взяв її на руки, і ми обійнялися. Її шкіра була гарячою, наче вона не була на прохолодному нічному повітрі.


— Вимкни світло, — прошепотіла вона.


Я зробив, як вона сказала, і ліг поруч із нею у вузькій клітці. Її язик потрапив мені до рота, поки ми цілувалися.


"Поспішайте," простогнала вона.


Вона була вологою і готовою, і вона вибухнула диким божевіллям, коли я проник у неї. Її нігті дряпали мою шкіру, і вона видавала чудернацькі звуки, коли я підірвав у ній свою пристрасть. У повній знемозі ми притиснулися один до одного, і єдиними звуками в нашій каюті були наш подих, глибокий від задоволення, і скрип корабля, коли ми віддалялися від того місця, де я скинув Ларсен у море.


Розділ 3


О третій годині ми нарешті розмовляли. Наші тіла були спітнілі, і ми лежали, притулившись один до одного, у вузькій каюті. Джин використовувала мої груди як подушку і дозволила своїм пальцям грати по моєму тілу.


— З цим кораблем щось не так, — сказала вона.


— Він їде надто повільно, кондиціонер не працює. А Ларсен варила огидну каву. Ви це маєте на увазі?


'Ні.'


Я чекав, що вона пояснить далі.


"Нік, - сказала вона, - чи можеш ти сказати мені, що АХ розповіло про "Ганс Скейельман""?


— Що він прийде до Массауа в потрібний час. І що з пасажирами все гаразд.


'Ага. А команда?


— Я не знав про Ларсен, — сказав я. "ЦРУ тримало це при собі".


— Я знаю, чому ти такий закритий та потайливий. Вона обернулася до каюти. - Ти думаєш, я тобі зраджую. Але це не так. Я виявила три зниклі ракети.


"Повні ракети?"


— Ні, але деталі для їхнього складання. З ядерними боєголовками.


- А де вони?


— У контейнерах на палубі за місточком.


Я запитав. -'Ти впевнена?'


'Досить.'


- І вони прямують до Борджіа?


'Так. Ларсен взяла на себе надто багато повноважень. Я підозрюю, що КДБ хотіло б знищити ці ракети, ніж убити Ніка Картера».


"Отже, ми впораємося з роботою без допомоги Росії", - сказав я. — Краще переночуй тут.


— І зіпсувати мою репутацію?


— Інакше ти вже була б ангелом, допомагаючи Богові.


Вона засміялася і знову провела руками по моєму тілу. Я відповів на її ласки. Цього разу заняття любов'ю були м'якими й повільними, іншого втіху, ніж наші перші обійми. Якби страхи Джин виправдалися наполовину, ми були б у хорошому стані. Але зараз я відмовився турбуватися про це.


Джин спала. Але не я. Мене стурбувало її питання про те, яку інформацію про екіпаж має АХ. Наші люди припустили, що «Ханс Скейельман» був безневинним вантажним судном з кількома пасажирами. Але іноді буває інтрига всередині інтриги, змова всередині змови і пробні повітряні кулі, випущені з ні в чому не винним пасажиром, що нічого не підозрює, на борту. Можливо, у AX були свої підозри щодо "Гансу Скейельмана", і він запросив мене як каталізатор. То був стиль Хоука — нехай усе відбувається саме собою. Я познайомився лише з кількома членами екіпажу. З пасажирами не спілкувалися. За обідом ми з капітаном Ергенсеном говорили про машини. пан. Гаард, другий помічник, слухав. Старший помічник, містер Туле, час від часу привітно бурчав і просив картоплі, але його, схоже, не турбувало, чи живі пасажири чи мертві. Стюард, містер Скьорн, залишив Ларсен турботу про нас і нашу їжу і, схоже, вважав за краще споживати щоденну кількість калорій у тиші та спокої. Радистка, висока худорлява блондинка на ім'я Біргітте Аронсен, була шведкою і була такою мовчазною, як і старший помічник. Коли вона входила до їдальні, то не для світського візиту.


Нарешті я заснув легким сном, чекаючи на крик або на того, хто прийде шукати Ларсен. Я прокинувся, коли в ілюмінатор увірвалося перше ранкове світло. Джин поворухнулася і щось пробурмотіла.


Я сказав. - "Все ще жахливі підозри?"


'Так.' Вона скинула легку ковдру і перелізла через мене.


— Приймемо душ, — сказала вона.


— Нам обов'язково бути такими помітними разом?


'Конкретно. Мені потрібне це прикриття. Можливо, Ларсен була сумнозвісною вбивцею жінок.


— Я сумніваюся, — сказав я.


Якби Джин хотіла думати, що я можу зняти з неї всі підозри, я не заперечував би. У свій час ця місія досягне моменту, коли вона стане серйозною перешкодою. Тоді я її звільнив би. У Данакілі не місце жінці, особливо тій, яка не може накласти на себе руки. Але поки ми не дісталися Ефіопії, я хотів продовжувати насолоджуватися її суспільством.


Вона була майстром у ліжку. І вона повністю усвідомлювала, який ефект її чудове тіло справляло на чоловіків. Останні п'ять років вона продавала посередні історії, включаючи свої оголені фотографії. Я дивився, як вона обмотала себе рушником і пішла в душ із довгою футболкою в руках. Коли ми нарешті перестали намилювати і обполіскувати один одного, на нас чекав довгий душ.


Коли ми знову вийшли в коридор, я в штанах, а Джин тільки у своїй довгій футболці, яка майже нічого не приховувала, ми мало не натрапили на Біргітту Аронсен.


- Ти бачив Ларсен? - Запитала вона мене.


"Немає після обіду," відповів я.


- Я теж, - сказала Джин, нахиляючись до мене і хихикаючи. Міс Аронсен кинула на нас погляд, у якому було мало впевненості, і пройшла повз нас. Джин і я обмінялися поглядами і пішли назад у мою каюту.


— Забери мене з каюти за десять хвилин, — сказала вона. — На мою думку, нам варто поснідати разом.


'Добре.'


Я одягнувся і знову спробував зважитися на носіння зброї. Теорія Джин про те, що «Ганс Скейельман» перевозив деталі, необхідні для виготовлення трьох міжконтинентальних балістичних ракет, припускала, що я чинив мудро, не використовуючи радіо для надсилання кодового повідомлення. Екіпаж міг не знати, що вони везуть, оскільки ні в кого на борту контейнеровозу немає причин відчиняти контейнери.


Але якби я знав? Чи доведеться мені бути озброєним? На жаль, я поклав Х'юго та Вільгельміну разом з П'єром у секретне відділення моєї валізи, де знаходився мій маленький передавач, і закрив його. На цьому кораблі я здійснив чесну подорож до Ефіопії, або я був набагато більше в лайні, ніж я міг би вирішити за допомогою одного Люгера. Альтернативні види зброї були вкрай обмежені.


Мене також турбувало те, що ніколи не бачив нікого з машиністів. Принаймні я мав зустріти одного з них у їдальні. Але Ларсен пояснила нам у перший день у морі: «Ніхто з наших пасажирів ніколи не бачив машиністів, місіс Блок. Вони вважають за краще залишатися внизу. Це їх… як би це сказати англійською… їхня ідіосинкразія». Звісно, це питання поставила Агата Блок. Я взяв на віру заяву Ларсен. Тепер я подумав, чи я не був дурний. У моєму способі життя людина завжди ризикує бути вбитою по дурості, але я не збирався надавати ту дурість, яка призвела б до моєї смерті. Я знову глянув на свою валізу. У мене були з собою куртки, в які Вільгельмін могла сховатися. Ви повинні були носити принаймні куртку, якщо ви хотіли тримати Люгер із собою непоміченим. Але носіння куртки на звичайному вантажному судні у спекотний день поблизу екватора викличе підозру у будь-якого чесного екіпажу. І я не був надто переконаний у чесності цієї команди.


Беззбройний я увійшов до коридору, зачинив за собою двері своєї каюти і пройшов кілька ярдів до каюти Джин. Я тихенько постукав. "Входьте", - покликала вона.


Я чекав жіночого безладдя, але знайшов акуратне місце, багаж акуратно захований під ліжком, а її сумка з фотоапаратом у відкритому гардеробі. Я запитував, чи є в її камери пістолет 22 калібру в одному з об'єктивів.


Джин була одягнена у синю футболку та вкорочені джинси. Сьогодні на ній були туфлі замість сандаль. Одне можна було сказати, напевно, у неї не було зброї.


Вона спитала. - «Готові до рясного сніданку?»


- Так, - сказав я.


Однак у їдальні не було багато сніданку. пан. Скьорн, стюард, приготував яєчню-бовтанню і підсмажив тости.


Його кава була не гірша, ніж у Ларсен, але й не краща.


Ніхто з інших офіцерів не був присутнім. Блоки, що були дуже нещасними, вже сиділи за столом. Ми з Джин були зустрінуті холодно, з усвідомленням того, що ми, як попутники, все ще існуємо, незважаючи на наші погані вдачі.


"Ми не можемо знайти Ларсен", - сказав Скьорн. "Я не знаю, що з нею трапилося".


"Можливо, вона випила занадто багато бурбона", - спробував втрутитися я.


"Вона впала за борт", - сказала Агата Блок.


— Тоді хтось мав це почути, — заперечив я. «Вчора не було поганої погоди. І море, як і раніше, дуже спокійне.


— Дозорець, мабуть, спав, — наполягала місіс Блок. — О ні, місіс Блок, — швидко сказав Скьорн, — такого не може бути на кораблі під командуванням капітана Ергенсена. Особливо коли Гаард та Туле чергують.


— Перевір свої запаси віскі, — знову сказав я. Я посміхнувся. Тільки Джин посміхалася разом зі мною.


— Перевірю, містере Гудрум, — сказав Скьорн.


Його швидке заперечення місіс Блок про сплячого спостерігача, схоже, підтвердив мої підозри минулої ночі. Екіпаж увімкнув автопілот і подрімав, коли дозволяла погода та становище. Це відбувається на багатьох торгових судах, що пояснює, чому кораблі іноді збиваються з курсу чи зіштовхуються один з одним без будь-яких навігаційних пояснень.


- Тут є матеріал для статті, - сказала Джін.


— Гадаю, міс Фелліні, — сказав Скьорн. — Я забув, що ти — журналістка.


— Вона впала за борт, — сказала місіс Блок. "Бідна жінка".


Між її остаточним вердиктом у справі Ларсен та її холодним ставленням до людей, які насолоджуються сексом, було мало місця для того, щоб зробити місіс Блок стимулюючою компанією. Її чоловік, який крадькома дивився на важкі груди Джин, що гойдалися під тонкою тканиною, побоювався більш гуманної відповіді.


Поївши, ми з Джин повернулися до її каюти. "Я впевнена, що ти вмієш поводитися з камерою", - сказала вона.


'Так.'


— Тоді, Фреде Гудрум, моя давня пристрасть, тобі сподобається ця пропозиція. Я надягну на камеру 28-міліметровий об'єктив, щоб ви могли сфотографувати мене у цій каюті.


Джин сказала мені, яку витримку та діафрагму вибрати, і вела мене з одного кута до іншого. Цілком оголена, вона позувала мені в різних частинах каюти, з надзвичайно чуттєвим виразом обличчя. Все, що мені потрібно було зробити, це прицілитися, сфокусувати та натиснути на спуск. Коли ми закінчили рулон плівки, ми знову опинилися в ліжку. Я почав турбуватися про її сексуальний голод. Як би мені не подобалося її тіло, що пульсує, пульсуюче, мені доводилося постійно нагадувати собі, що я на борту «Ганса Скейельмана» у більш серйозній справі.


"Сьогодні я збираюся поставити кілька питань про Ларсен", - сказала вона. «Моя роль журналіста, що допитує. Чим ти плануєш зайнятися?


"Я вийду на палубу і спробую відпочити".


Я розтягнувся на шезлонгу, моє обличчя було в тіні, коли я почув рух і чоловічий голос сказав: "Не рухайтесь, містере Картер".


Я вдав, що не чую його.


— Тоді, якщо хочете, містере Гудрум, не рухайтеся.


"Якщо я віддаю перевагу що?" - сказав я, дізнавшись за голосом Гаарда, другого помічника.


— Якщо ти вважаєш за краще залишитися в живих.


Переді мною стали два матроси, обидва з пістолетами. Потім у поле мого зору потрапив Гаард, у нього теж був пістолет.


"Генерал Борджіа хоче, щоб ви залишилися живими", - сказав він.


— Хто, чорт забирай, такий генерал Борджіа?


«Людина, за якою ви повинні полювати для ефіопського уряду».


«Гаард, навіть ефіопський уряд не найняло б ні генерала Борджіа, ні генерала Гранта».


- Досить, Картер. Отже, ви Кілмайстер. Ви справді подбали про Ларсен. Бідна повія — мабуть, росіяни завербували її дешево».


"Я думаю, вам слід перевірити запаси віскі", - сказав я. — Хіба Скьорн не передав тобі це повідомлення? Він відповів мені розмовним тоном: «Дивно, як така балакуча особа, як ця місіс Блок, може іноді говорити правду. Дозорець справді спав минулої ночі. Дозорний спить майже щоночі. Не я. Але я просто вважав за краще не перевертати корабель за Ларсен. На що нам агенти КДБ?


"Російські переб'ються".


- Ти дуже спокійний, Картер. Дуже сильний. Ваші нерви та ваше тіло повністю під контролем. Але ми озброєні, а ви ні. Цей екіпаж весь із агентів Борджіа, крім технічного екіпажу. Вони замкнені у власному машинному відділенні. І, звичайно, не Ларсен, якого ви люб'язно усунули минулої ночі. Де ножа, яким ти користувався?


"Залишився в тілі Ларсен".


"Я пам'ятаю, як ти витяг його, а потім витер кров".


- У тебе поганий нічний зір, Гаарде, - сказав я. "Це викликає галюцинації".


'Не має значення. Тепер у тебе немає цього ножа. Ти дуже гарний, Картер. Ти кращий за будь-якого з нас. Але ти нічим не кращий за нас трьох зі зброєю. І ми добре знаємо зброю, Картер?


- Справді, - сказав я.


— Тоді повільно вставай та йди вперед. Не обертайся. Чи не намагайтеся боротися. Хоча генерал Борджіа хоче, щоб ви були живі, ваша смерть навряд чи його похитне. Моя робота полягала в тому, щоб знайти Борджіа і переконатись, що він задумав. Я хотів би зробити це відповідно до мого початкового плану, але, принаймні, я дістануся до нього. Крім того, Гаард був абсолютно правий, коли сказав, що він та двоє його людей знають про зброю. Одного з них із пістолетом було б для мене надто багато. І вони поважали мене, що робило їх подвійно настороженими.


Спекотне тропічне сонце відбивалося у воді. Ми пройшли вперед, повз прив'язані контейнери. Люди з пістолетами були позаду. Мені це не подобалося. Якби мені вдалося вибратися, мені довелося б пробігти багато, щоб дістатися своєї зброї. Я кинув останній погляд на океан, перш ніж увійти в дверний отвір надбудови. У більшості вантажних суден місток знаходиться на кормі, і мені стало цікаво, чи не був "Hans Skejelman" частково перетворений на військовий корабель, на кшталт німецьких Q-катерів часів Другої світової війни.


- Стоп, - наказав Гаард.


Я був приблизно за десять футів від радіорубки. Вийшла Біргітте Аронсен, скерувавши пістолет мені в живіт.


"Капітан каже, що ми повинні використовувати комірку під комірчиною боцмана", - сказала вона.


"Це все попереду", - сказав Гаард.


'Що ж?'


«Два англійці-пасажири могли нас бачити. Нарешті Картер тепер пацієнт лазарета. Страшна тропічна лихоманка. Заразився за одну ніч із міс Фелліні.


"Пацієнтів поміщають у лазарет", - сказала вона.


Я знав, що станеться, але нічого не міг вдіяти з її пістолетом, спрямованим прямо мені в пупок. І навіть якби вона не вміла добре стріляти, було б страшенно складно промахнутися по мені на такій відстані. Вона також підстрелить Гаарда та двох інших, але я подумав, що вона спише їх як необхідні втрати. За моєю спиною почулися кроки. Я спробував зібратися і зрозумів, що це марно. Потім я побачив, як переді мною вибухнуло світло, відчув, як біль пронизав мою голову і полетів у темряву.


Розділ 4


Я прокинувся з головним болем, який уже не був свіжим, і в мене виникла думка, що розхитаним частинам тіла буде потрібно деякий час, перш ніж вони знову заспокояться. Ця гола лампочка, що світила мені просто в очі, мало що робила, щоб запобігти цьому почуттю. Я заплющив очі, стогнучи, намагаючись зрозуміти, хто і де я.


'Нік?' Жіночий голос.


"Що" - прогарчав я.


'Нік?' Знову цей наполегливий голос.


Незважаючи на біль, я розплющив очі. Відразу мій погляд упав на сітчасті двері. Я згадував… Біргіт Аронсен. Її пістолет. Хтось згадав про склад під комірчиною боцмана. Джин теж забрали. Я перекотився на лівий бік і побачив, як вона присіла біля корабля. Синяк під лівим оком спотворив її обличчя.


Я запитав. - "Хто дав тобі ляпас?"


"Гаард." - Цей виродок був надто швидкий для мене. Він стрибнув на мене і збив з ніг, перш ніж я встигла це зрозуміти. Потім він заткнув мені рот кляпом. Це диво, що він не розбив мою камеру, вона була на шиї».


- Він відключив мене ударом ззаду, Джин. Коли радистка направила пістолет мені в живіт.


Дві деталі історії звучали не дуже добре. Джин сказала це зауваження про свою камеру надто недбало, ніби щоб уникнути будь-яких підозр. І як у агента у неї мали бути якісь мінімальні бойові навички. Гаард був великою худобою, і він, мабуть, теж непогано поводився з кулаками, але вона все ж могла завдати якоїсь шкоди, і їй слід було бути напоготові.


«Інакше твій синець під оком досить переконливий», — сказав я. - Переконливий? Вона потерла ліву сторону обличчя рукою і здригнулася.


Не бажаючи сперечатися з нею про те, чи вона цілком сумлінна по відношенню до Сполучених Штатів — вона, безперечно, поклялася б у цьому, а я не міг довести свою підозру, — я важко підвівся на ноги. Маленький простір розгойдувався сильніше і швидше, ніж можна було припустити рух корабля. Мене мало не вирвало. прокляття. Чому Гаард не вжив наркотику? Ін'єкція проходить через деякий час, але удар по потилиці може призвести до струс мозку, яким ви можете насолоджуватися протягом декількох днів, тижнів або місяців. Я сподівався, що моя травма була тимчасовою.


- Нік, ти гаразд?


Рука Джин ковзнула мені на талію. Вона допомогла мені сісти на сталеві плити днища і притулила спину до корпусу корабля. 'У тебе все нормально?' - повторила вона.


— Цей клятий корабель продовжує обертатися, — сказав я. «Гаард завдав мені страшного удару».


Вона стала переді мною навколішки і подивилася мені в очі. Вона помацала мій пульс. Потім дуже уважно подивилася мені на потилицю. Я застогнав, коли вона торкнулася шишки.


— Тримайся міцніше, — сказала вона.


Я просто сподівався, що вона не знайшла там нічого зламаного.


Джин підвелася і сказала: «Я не дуже добре вмію надавати першу допомогу, Нік. Але я не вірю, що в тебе струс мозку чи перелом. Вам просто доведеться зазнати кількох днів.


Я глянув на годинник. Це було після трьох.


Я запитав. - "Це ще все на сьогодні?"


— Якщо ти маєш на увазі, якщо це той день, коли нас упіймали, то так.


'Добре.'


'Що ж нам тепер робити?'


«Я рухатимуся дуже обережно, якщо взагалі зможу рухатися, і сподіваюся, що там, нагорі, нічого не пішло не так».


— Я говорю про те, щоб вибратися звідси, — сказала вона.


Я запитав. - "У тебе є якісь блискучі ідеї?"


"Моя камера - це ящик з інструментами".


«Великі інструменти там не розміщуються».


"Краще ніж нічого."


Я запитав. - "Вони принесли нам обід?"


Вона виглядала здивованою. - 'Ні.'


«Подивимось, чи нагодують вони нас, перш ніж ми…».


'Гарний.'


Вона кілька разів намагалася зав'язати розмову, але здавалася, коли помічала, що я відмовляюсь відповісти. Я сів, притулившись до металевого корпусу, і вдав, що відпочиваю. Або, можливо, я не вдавався, оскільки те, що я намагався думати, не допомагало моєму головному болю. Поки що я вирішив не обговорювати нашу ситуацію з Джін. Мої запаморочення і головний біль не завадили мені досліджувати наш простір, а відсутність деяких необхідних предметів змусила задуматися, як довго ми тут пробудемо.


Наприклад, у нашій в'язниці не було туалету. Хоча я й не вірив, що водогін йде так далеко нижче за ватерлінію, я вірив, що тимчасове житло має бути обладнане відром. Це було б не лише легше для нас, а й було б розумним санітарним заходом для самого корабля. І незважаючи на те, що команда дотримувалася неохайних у міжнародному масштабі звичаїв торгових судів, вони все ж таки утримували «Ганс Скейельман» у достатній чистоті.


Я також бачив, що нам не вистачало питної води. І якби вода і відро не з'являлися тут до півночі, я міг вибрати одну з двох неприємних можливостей: або капітан і його команда не збиралися доставляти Джин і мене до Борджіа, або захоплення Джин був фікцією. Я продовжував думати, що вбивство Ларсен розкрило моє прикриття, що я зробив за її научення. Можливо, цій Джин не завадив би деякий тиск.


Відразу після чотирьох я запитав: "Як ви думаєте, на борту "Ганса Скейельмана" є щури?"


Вона спитала. - "Пацюки?"


У її голосі я вловив певний страх. Я нічого більше не сказав. Я хотів, щоб ця думка якийсь час промайнула в її уяві.


— Я не бачила щурів, — сказала вона.


— Їх, мабуть, ні, — заспокійливо сказав я. — Я помітив, що «Ханс Скейєльман» — надзвичайно чистий корабель. Але якщо є щури, вони мешкають тут, на дні корабля.


— Звідки знаєш, що ми на дні?


— Кривизна корпусу, — сказав я, проводячи рукою прохолодною металевою пластиною. «Рух води. Звук.


"Здавалося, що вони несли мене дуже далеко вниз", - сказала вона.


Упродовж десяти хвилин ніхто з нас не говорив.


— Чому ти подумав про щурів? — несподівано спитала Джин.


"Я проаналізував потенційні проблеми, з якими ми тут маємо справу", - сказав я їй. «Щур теж частина цього. Якщо вони стануть агресивними, ми можемо по черзі стояти на варті, доки інший спить. Це завжди краще, ніж бути укушеними».


Джин здригнулася. Я подумав, чи не порівняла вона свої шорти та футболку з моїми довгими брюками та вовняною сорочкою. Вона мала багато м'яса, щоб відкусити. І будь-який розумний щур схопиться за її бархатисту шкіру, замість того, щоб намагатися прогризти мою товсту шкуру.


- Нік, - тихо сказала вона, - більше нічого не говори про щурів. Будь ласка. Вони мене лякають.


Вона сіла і влаштувалася поряд зі мною. Можливо, я скоро дізнаюся, на чиєму боці.


О 5:30 ранку, за умови, що мій годинник не зламався, мені принесли їжу. пан. Тулі, старший помічник, був головним. Поруч із ним був Гаард.


Його єдиними словами були: "Ви обидва спиною до стіни, якщо не хочете померти".


З ним було чотири матроси. Один із них навів пістолет на наші нижні частини тіла. Інші кинули ковдри та відро. Потім поклали їжу та воду. Пан. Тулі зачинив сітчасті двері, вставив засув і зачинив висячий замок.


"Води вистачить на всю ніч", - сказав він. — Ми спустимо це відро вранці.


Він не дочекався нашої подяки. Поки він був там, я нічого не говорив, але рішуче притулився до стіни. Я не знав, що це може зі мною зробити, якщо він недооцінить мою силу чи ні, але я не міг дозволити собі упустити жодної можливості. Джин взяла дві тарілки і сказала: «Готель із усіма зручностями. Вони стають безтурботними».


- Або впевнено. Не будемо їх недооцінювати. Гаард сказав мені, що Борджіа найняв усю команду, окрім мотористів.


Вона сказала. - "Мотористів-механіків?"


Ось чому ми ніколи не бачили їх під час їжі. Я не міг позбутися думки, що з цим кораблем було щось дивне, але я не міг зрозуміти, що саме».


- Я теж не була надто розумна, Нік.


Після того, як ми поїли, ми розстелили ковдри на сталевій підлозі, щоб зробити щось на зразок ліжка. Ставимо відро кудись у кут попереду.


"Наше перебування тут змушує мене цінувати каюти", - сказав я. "Цікаво, як поживають ці Блоки".


Джин насупилась. - 'Ви думаєте...'


'Ні. AX перевірив пасажирів, хоча мені ніхто не повідомив, що ви із ЦРУ. Ці Блоки — саме ті, за що вони видають себе — пара докучливих англійців, яким пощастило у футбольному пулі. Навіть якщо вони підозрюють, що на борту Ганса Скейельмана щось відбувається, вони все одно не відкриють рота, коли зійдуть на берег у Кейптауні. Ми самі собою, Джин.


- А ці мотористи?


— Ми не можемо на них розраховувати, — сказав я. «У цій бригаді близько тридцяти чи сорока чоловік Борджіа. І вони є ми. Вони знають, хто я такий, аж до мого звання Майстра вбивць. Гаард змарнував це, коли йому довелося так весело відключити мене. І я припускаю, що вони однаково знайомі з вашою кар'єрою. Єдине, чого я не розумію, то це чому вони залишають нас живими.


"Тоді моя камера..."


«Забудьте зараз про цю камеру. Наша перша турбота — з'ясувати, на що схожий їхній розпорядок дня. У нас ще є три-чотири дні шляху до Кейптауна.


Їжа була їстівною: рубаний стейк на тості з картоплею. Очевидно, ми були на тому ж пайку, що й команда. Скьорн, стюард, пішов назустріч чиїмось побажанням — мабуть, своїм власним — не забезпечивши нас їжею, на яку ми, як пасажири, мали право і за яку заплатили. Джин майже не їла. Я не заохочував її. Вона, здавалося, не розуміла, наскільки марною, на мою думку, вона була, навіть незважаючи на те, що вона перетворила свою камеру на ящик з інструментами. Я з'їв свою частку і все, що вона не хотіла. Я мав відновити свої сили. Потім я ліг на ковдру, щоб заснути. Джин витяглася поряд зі мною, але не могла знайти зручне становище. «Мені заважає світло, – сказала вона.


— Вимикач з іншого боку дверей, приблизно за три фути від клямки, — сказав я.


- Мені вимкнути його?


"Якщо ви можете дістатися до нього."


Вона просунула свої тонкі пальці крізь сітку, знайшла вимикач і занурила наш простір у темряву. Вона скористалася відром, знову лягла поряд зі мною і загорнулася в ковдру. Хоча на дні корабля було не так уже й холодно, від вологості у нас швидко холоділа шкіра. І сморід із трюму теж не покращив нашу обстановку.


"Шкода, що нам не дали подушки", - сказала вона.


- Попроси завтра, - запропонував я.


«Ці виродки просто посміються з мене».


'Можливо. Або, можливо, вони дадуть нам подушки. Я не думаю, що з нами так погано поводяться, Джин. Екіпаж міг би ставитися до нас набагато гірше, якби захотів.


Вона спитала. — Ви думаєте, щоб вибратися звідси? «Ми виберемося звідси тільки в тому випадку, якщо хтось наставить на нас рушницю і скаже «йди». Я просто сподіваюся, що вони не вдарять мене знову. Я й досі чую в голові дзвони».


- Бідолашний Нік, - сказала вона, ніжно проводячи рукою по моєму обличчю.


Джин пригорнулася до мене в темряві. Її стегна м'яко повернулися, і я відчув гаряче тепло її повних грудей на моїй руці. Я хотів її. Чоловік не може лежати поряд з Джин, не думаючи про її спокусливе тіло. Але я знав, що мені потрібний сон. Навіть при вимкненому світлі я продовжував бачити спалахи світла, що спалахували перед моїми очима. Якби Джин мала рацію і в мене не було струсу мозку, до ранку я був би в досить гарній формі.


Вона випустила своє розчарування із гучним зітханням. Потім вона лежала нерухомо.


Вона спитала. - "Щури приходять, коли темно, Нік?"


«Ось чому я не вимикав світло».


'Ой.'


— А як їх немає?


«Ми не дізнаємося про це, поки одна з них не з'явиться».


Джин залишалася неспокійною. Я запитував, чи був її страх перед щурами реальним. Вона продовжувала збивати мене з пантелику. Або вона була дуже успішним агентом, або вона була схибленою, і я не міг зрозуміти, хто вона насправді.


«Чорт забирай, краще я турбуватимуся про неіснуючі щури, ніж спати зі світлом в очах», — сказала вона. — На добраніч, Нік.


- На добраніч, Джин.


Я не спав лише кілька хвилин. Я збирався спати дуже чуйно, але цей удар по голові завадив мені зібратися з необхідним самовладанням. Я поринув у глибокий сон і прокинувся лише тоді, коли Джин увімкнула світло, трохи більше шостої ранку наступного дня.


Розділ 5


Мені знадобилося три дні, щоб вигадати розумний план. До цього часу моя голова досить загоїлася, і мене це не дуже турбує, якщо тільки хтось не вирішить ударити мене точно в те саме місце. Я вирішив довіритись Джин. Вона витратила багато часу на складання плану втечі, але безуспішно.


Ми звикли до того, що наші охоронці з'являлися тричі на день, щоб зібрати брудний посуд, замінити відро на нове та принести повний глечик води. Як тільки вони принесли вечерю, ми могли бути впевнені, що решту вечора залишимося одні. Особливо мене зацікавили дверні петлі із сіткою. Обидва були міцно прикріплені до металевого стрижня трьома болтами, а ще три болти міцно утримували його біля сталевих дверей. Я сумнівався, що можу зібратися з силами, щоб послабити ці болти. Але самі петлі були схожі на ті, що можна знайти у власному будинку, вони скріплювалися металевим штифтом, вставленим вертикально крізь сталеві кільця.


Я запитав. - "У твоїй камері є маленька міцна викрутка, Джин?"


'Так. І ще ... »


- Ні, - сказав я їй. "Ми не збираємося бігти".


'Чому б і ні?'


— Якщо ми вдвох якимось дивом захопимо цей корабель і триматимемо його на плаву, поки нас не підбере флот, ми опинимося не ближче до «Борджіа» та його двадцяти трьох ракет, ніж зараз. Я навіть не намагатимуся повернути свою зброю, Джин. Вона, хитаючись, схопилася на ноги, коли Ханс Скейельман борознив хвилі. - Тоді навіщо тобі викрутка, Нік?


«Я маю намір відправити повідомлення AX, а потім знову замкнутися з тобою. Як тільки Вашингтон дізнається, де ми знаходимося, вони знатимуть, як діяти і що сказати уряду Ефіопії».


Корабель знову пірнув. - Ти вибрав чудову ніч, щоб зробити це, - сказала Джин.


— Це одна з причин, через яку я вибрав його. Навряд чи зараз хтось прийде до боцманської комірчини за якимись речами. І малоймовірно, що якийсь шум, який ми робимо, буде почутий.


«Чи не ризикуємо ми бути змиті за борт?»


- Ні. Я це зроблю.'


"Де буду я тоді?"


- Тут, - сказав я.


Якийсь час вона дивилася на мене. Потім вона простягла руку і схопила мене за плече.


- Ти мені не довіряєш, Нік, - сказала вона.


"Не в усьому," визнав я. - Ти не вбивала Ларсен, Джин. Це був я. Гаард направив на мене пістолет, але він повалив тебе на землю, перш ніж ти встигла його торкнутися. Якщо хтось побачить мене сьогодні ввечері, він має померти. Швидко та тихо. Це наша спеціальність?


'Ні.' - Вона відпустила мою руку. «Я просто збираю інформацію. Чим я можу допомогти?'


"Поділившись своєю інформацією".


'Про що?'


«Коли мене привезли сюди, я був непритомний; Пов'язаний на ношах з кляпом у роті. Але ви, мабуть, бачили, де люк на цю палубу.


— Ми на чотири палуби нижче за головну палубу, — сказала вона. «У носовій частині, там, де надбудова на палубі є люк. Великий люк та сходи ведуть на другий рівень. На три нижні поверхи ведуть вертикальні сходи поруч із вентиляційними шахтами.


Я запитав. - "Головний люк відкривається на місток?"


'Так.'


"Це збільшує шанс бути спійманим".


Вона почала розбирати камеру. Викрутка в котушці з плівкою була невелика, тому мені довелося використовувати силу, щоб послабити штифти в петлях. Корабель шалено пірнув, і кут, під яким він пірнув, був виключно гострим, тому що ми були так далеко вперед. Коли штифти відірвалися, Джин утримувала двері на місці, поки я їх викручував.


Коли їх не стало, я поклав їх на наші ковдри, і ми разом штовхнули сітчасті двері. Петлі заскрипіли, а потім розійшлися. Ми обережно відштовхнули двері досить далеко, щоб пропустити мене.


'Що тепер?' - спитав Джин.


Я глянув на годинник. Було трохи менше дев'ятої години.


- Ми чекаємо, - сказав я, повертаючи двері на місце. 'Скільки?'


— Приблизно до десятої години, коли вахта вже наполовину закінчена і дозорець і черговий уже не такі пильні. Якщо я не помиляюсь, Тулі на мосту. Оскільки Гаард бачив, як я викинув Ларсен за борт, я маю більше шансів з Туле там, нагорі.


"Зайди в радіобудку до одинадцятої", - сказала Джин. «За словами Ларсена, Біргітте Аронсен замикає її щоночі приблизно в цей час, а потім йде в каюту капітана».


— У вас є ще якась корисна інформація?


Вона замислилась на мить. - Ні, - сказала вона.


Я закрив за собою віконниці так, що побіжний огляд навряд чи міг їхнє становище виявити. Але якщо я хотів примчатись до них по дорозі назад, все, що мені потрібно було зробити, це трохи повернути, щоб вони знову відкрилися. Я обшукав другу палубу, але не знайшов одягу для негоди. Тому я проліз через отвір у центрі люка, що веде на головну палубу, і оглянув частину каюти боцмана. Один із матросів залишив у бочці старі штани та плащ. Я зняв штани та туфлі і вліз у вузькі штани та куртку.


"Hans Skejelman" йшов у негоду. Щомісяця ніс хитало в хвилях, і я чув, як вода розбивається об півбак. Я рився в коморі, поки не знайшов шматок брезента, який поклав на палубу поруч із люком, що виходив назовні, і два менші шматки, які можна було використовувати як рушники. Я також знайшов плащ, який мені пасував. Я зняв куртку, зняв сорочку і заправив її у штани та туфлі. Потім я знову одягнув куртку.


Я погасив світло. В темряві я поклав руку на важіль, що чинив усі замки люка, і почав чекати, поки "Ганс Скейельман" проб'є хвилю і знову спливе. Тоді я відкрив люк і прослизнув усередину. З усією можливою швидкістю я побіг мокрою палубою до носової надбудови.


Ніс корабля знову занурився, і я відчув, як за мною височить стіна води. Я кинувся на надбудову і вчепився за поручні, коли хвиля вдарила мене. Вона шльопнула мене об метал і видавила повітря з моїх легень. Вода ревла навколо мене, притягуючи мене і намагаючись витягнути в темну Атлантику. Я відчайдушно вчепився в поручні, задихаючись і борючись із хвилею запаморочення.


Коли вода скочила мені по щиколотку, я продовжив рух уздовж лівого борту корабля. Я тримався за поручні і притискався до надбудови якомога ближче. Місток був на висоті трьох палуб, і малоймовірно, що там були офіцери або дозорці. Вони будуть у рульовій рубці, з рульовим. І якщо вони не бачили, як я йшов палубою, вони б не побачили мене зараз.


Наступна хвиля наздогнала мене, коли я дістався до трапа лівого борту. Я обхопив руками поперечину і повис. Сила хвилі тут була не така сильна, але через те, що я був на борту корабля, мене з більшою ймовірністю потягло б за борт. Третя хвиля обрушилася на палубу якраз у той момент, коли я був біля надбудови, і лише невелика кількість води виплеснулася на мої щиколотки.


Я притулився до задньої стінки надбудови і дозволив своєму подиху прийти в норму. Ми були недалеко від екватора, тому вода була не така холодна, щоб німіли ноги. Я виграв перший раунд біля моря. Але потім був ще другий бій – шлях назад до кімнати боцмана. Для цього мені спочатку потрібно було увійти в радіорубку, вивести Біргітт Аронсен з ладу та передати своє повідомлення.


Я перевірив головну палубу між двома надбудовами. Більшість її була в темряві, хоча світло лилося із задніх ілюмінаторів. Я сподівався, що якщо хтось побачить мене, то подумає, що я член екіпажу, який просто виконує свою роботу. Я підійшов до центру корабля і швидко відкрив люк, що веде до коридору, що йде по всій довжині носової надбудови. Люк не давав особливого шуму при відкритті та закритті, а скрип і стогін Ганса Скейельмана мали заглушити мої звуки та рухи. Я мовчки підкрався вперед і прислухався до відчинених дверей радіорубки. Я нічого не чув. Якщо оператор прослуховував будь-які записи, вони або були налаштовані тихо, або вона була в навушниках. Я зазирнув усередину. Вона була одна. Я ввійшов, ніби мені треба було щось шукати у радіорубці.


Біргітте Аронсен сиділа за панеллю ліворуч від мене. Вона підвела погляд, коли моя рука вигнулась до її шиї. Вона померла, не встигнувши крикнути. Я швидко спіймав тіло і відтягнув його від ключа, що лежав перед нею. Гучний шум не мав значення, якщо система була підключена до каюти капітана.


Я повернувся і обережно зачинив двері. Я перевірив пульс і очі Біргітти, щоб переконатися, що вона мертва. Потім я засунув тіло під панель приладів, щоб не спіткнутися про нього. Великий передавач був на стіні правого борту. Коли я побачив його, я ледве міг придушити тріумфуючий вигук. Він мав набагато більше потужності, ніж я думав.


Виставив частоту, взяв ключ та підключив безпосередньо до передавача. У мене не було часу розбиратися, як працює панель приладів. Я сподівався, що кнопки налаштування працюють відносно добре, і хто б не був на чергуванні в Бразилії чи Західній Африці — я не був упевнений, де ми знаходимося, але ми безперечно були в межах досяжності однієї з цих станцій підслуховування — він не спав на чергуванні .


Код був простим звітом про ситуацію, біса безглуздим для якогось ворожого агента, який випадково б зламав його. Він містив близько сорока фраз, кожну з яких було скорочено до кількох груп із чотирьох літер. Моє повідомлення, яке передує і закривається сигналом розпізнавання, дало мені п'ять груп для відправки. Я сподівався, що люди, які записали це, негайно передадуть Хоуку, бо він був єдиним, хто міг зрозуміти цю комбінацію фраз, яку я вибрав.


'N3. Спійманий ворогом. Продовжую місію. Працюю з іншим агентом. N3.


Він надіслав повідомлення двічі. Потім я вставив ключ назад у панель управління, відключив передавач від ефіру та перенастроїв його на вихідну довжину хвилі. Нік підійшов до дверей навшпиньки.


У коридорі пролунав голос. «Чому радіорубка закрита?»


«Можливо, вона пішла в каюту старого трохи раніше». Сміх. Захлопування люка, можливо, люка, що веде на головну палубу. Чоловіки говорили італійською.


Їм знадобиться щонайменше дві хвилини, щоб дістатися до кормової надбудови. Поки я був замкнений у радіорубці, я міг симпровізувати деякі підказки, що вводять в оману. Я витяг Біргітте тіло з-під панелі керування і розтягнув її на спині. Я стягнув з неї светр через голову і зірвав із неї ліфчик. Потім я стягнув з неї штани, розірвав тканину навколо блискавки та розірвав її трусики. Я стягнув штани з однієї ноги, але дозволив їм частково звисати з іншого. Нарешті я розсунув їй ноги. Дивлячись на її худорляве тіло, я запитував, що знайшов у ній капітан. Можливо тільки те, що вона була доступна.


Ефективне розслідування швидко покаже, що Біргітте не вбив якийсь ґвалтівник. Професійна ретельність також виявила деякі сліди Ніка Картера, такі як відбитки пальців і, можливо, волосся. Але коли я вислизнув за двері і швидко попрямував до люка, я вирішив, що малоймовірно, щоб "Ганс Скейельман" був обладнаний для такого розслідування. Я розраховував, що капітан буде так засмучений тим, що трапилося з його коханкою, що не перевірить мої рухи, окрім огляду. І це показало б, що я був замкнений у своїй клітці.


Ніхто не кричав і не атакував мене, коли з'явився на головній палубі. Я пробрався до борту надбудови і розрахував свій спринт вперед, щоб дістатися трапу, якщо вода наздожене ніс і рине на корму. Я щойно зробив це. Моя друга спроба привела мене прямо до передньої частини надбудови, і знову хвиля вдарила мене об метал, чіпляючись за перила.


Я в гарній формі, моє тіло міцне та мускулисте. Оскільки сила та витривалість є цінною зброєю у моєму ремеслі, я тримав їх на першому місці. Але ніхто не може підкорити море однією тупою силою. Я міг би сидіти там, де я був, усю ніч, але сонце зійде до того, як море заспокоїться. Однак у той момент я не мав сил рухатися вперед. Я зачекав ще з двома хвилями, які вдарили мене про надбудову. Коли я спробував розрахувати їхній час, я зрозумів, що можу отримати лише приблизне значення інтервалу між двома водяними стінами, що перекривають палубу.


Досі погана погода була моїм союзником. Тепер, якщо я не втечу вперед і не проберуся через люк, мене може викинути за борт. І здавалося, що це буде на межі. Я намагався пробігти повз стрілу, яку було видно тільки як слабку чорну фігуру, тоді я все ще міг спробувати схопитися за неї, якщо я навряд чи встигну зробити це за один раз.


Вода знову піднялася, хвиля така ж шалена і висока, як і попередня. Ніс тільки почав підніматися і вода стікала, коли я почав йти вперед, мало не падаючи на слизьку палубу. Вода потрапила мені навколішки. Потім до щиколоток. Я підняв ноги і побіг уперед так швидко, як міг. Я пройшов навантажувальну стрілу. Ніс корабля пірнув — надто швидко, — але я не міг зупинити свій божевільний порив і схопитися за щоглу.


Я почув всмоктуючий, б'ючий звук води, що кружляє навколо носа. Я подивився вгору і побачив білу піну високо наді мною, а надбудови на шляху мене вже не було видно.


Я пірнув уперед і помолився, щоб не помилитися і не вдаритися об люк чи металевий виступ, під яким мені треба було пройти. Я розумів, що на мене падають тонни води.


Тепер моє тіло було майже на одному рівні, і здавалося, що тільки пальці ніг торкаються палуби. Я відчув, як мої руки торкнулися сталевих дверей люка, і вчепився в важіль, що закривав затискачі. Вода осіла на нижню частину мого тіла, притиснувши мене до палуби і намагаючись відкинути до надбудови, щоб викинути за борт. Мої пальці торкнулися важеля. Моя ліва рука зісковзнула, але права встояла, коли зап'ястя розвернулося, і болісний біль пронизав мою руку. На мить мені здалося, що мої плечові суглоби розслабляться.


Кліпса, що затуляла пояс моїх штанів, розстебнулася. Хвиля частково зірвала з мене штани. Вода закружляла під навісом, ударяючи сіллю в очі і змушуючи мене затримати те, що в мене залишилося. Моя голова почала вболівати там, де мене вдарив Гаард, уперше за цей вечір. Якби "Ганс Скейельман" швидко не підняв свій ніс із води, я був би лише кількома штрихами, що плавають над півбаком.


З неймовірною повільністю ніс вантажного корабля знову почав підніматися. Вода скотилася з мого обличчя та стікала з мого тіла. Мокрі штани заплуталися навколо моїх кісточок, тому мені довелося руками підтягуватись вперед, використовуючи ручку люка. У розпачі я скинув із себе мокру тканину. Корабель тепер швидко піднімався, швидко досягаючи гребеня затоки і готуючись знову поринути у нову стіну води.


Я спробував підняти важіль. Нічого не трапилося. Я зрозумів, що це не так. Моя вага на важелі зсунула його набагато тугіше, ніж було необхідно, щоб закрити водонепроникну перегородку. Але знання того, чому важіль не рухається, мало допоможе мені, коли настане наступна хвиля; Я не мав сил витримати ще один смерч.


«Ганса Скейельман» все ще пірнав. Я розвернувся на півоберта і вдарив лівим плечем по важелю. Він пішов нагору. Я ривком відчинив люк, ухопився за край і прослизнув усередину. Моя ліва рука вчепилася в важіль усередині. Коли я впав, мені вдалося вхопитись за цей важіль. Люк зачинився за моєю спиною. Вода ринула на палубу наді мною, коли я марно замикав люк. Моя рука була надто близько до центру люка.


Я відштовхнувся назад і різко обернувся, моя права рука сильно вдарила по важелю. Вода капала всередину, коли я захлопував затискачі. Моя голова вдарилася об сталевий люк. Я застогнав, коли біль пронизав мій череп. Спалахнули яскраві вогні, і я тяжко впав на брезент, розстелений на палубі. Світ перекинувся в мене на очах — чи то від руху корабля, чи то від чергового удару по голові. Я не міг цього сказати.


Поки Ханс Скейельман борознив воду, я напівстояв на колінах, напівлежав на брезентовому брезенті, намагаючись не блювати. Мої легені хворіли, коли я втягував повітря. Моє ліве коліно було пошкоджене, і мені здавалося, що моя голова ось-ось вибухне сліпучим потужним вибухом.


Розділ 6


Я не відпочивав більше двох-трьох хвилин, хоч здавалося, що півгодини. Мій годинник показував 10.35, але з таким же успіхом міг бути 9.35 або 11.35. Я міг тільки здогадуватись про зміну часового поясу.


Я знайшов вимикач і увімкнув світло. Дуже обережно я зняв плащ, який міцно натягнув на себе, перш ніж покинути цю кімнату. Після того, як я витер руки об шматок полотна, я обережно торкнулася свого волосся. Вони були ще вологими по краях, але сухими зверху. Я сплутав їх, щоб приховати мокрі шматки. Потім я зняв клейонку. Я кинув її на полотно і почав витирати тіло. Я переконався, що висох, потім звернув маленький шматок полотна і клейонку у великий шматок і проніс цей пакунок через каюту боцмана. Я поклав його в шафу за іншими речами та полотном.


Раптом я почув звуковий сигнал. Я схопив шматок металевої труби і швидко повернувся. Люк на нижню палубу відчинився. Я скорчився, щоб підстрибнути, коли побачив довге волосся та темні очі.


'Нік?' - сказала Джін.


"Ви краще були б там," сказав я їй.


«Залишатися внизу і чекати в цій дірі зводило мене з розуму. Ви надіслали повідомлення?


'Так.' Я вказав на палубу, де навколо плескалося кілька дюймів води.


- Не підходь далі, - сказав я їй. — Якщо ми не залишимо там водяного сліду, не буде жодних доказів того, що минулої ночі ми коли-небудь покидали нашу в'язницю. Тримайся подалі від цих сходів на деякий час.


Все ще голий, я зібрав свої туфлі, шкарпетки, сорочку та мокрі труси. Я нахилився і дозволив їм упасти через люк на нижній палубі. Потім я відвів своє обличчя досить далеко, щоб Джин могла бачити.


«Візьми ганчірку, щоби витерти ноги. Я спущу їх через дірку.


Я зачекав, поки не почув її на сходах. Потім я сів на край люка і обережно просунув ноги в отвір. Я відчував, як груба тканина витирає їх.


- Добре, - сказала вона.


Я швидко спустився трапом, закрив за собою люк і повернув рукоятку. Дійшовши до палуби, я глянув на Джин. Вона стояла поряд зі мною, тримаючи в руці шорти.


"Це все, що я змогла знайти", - сказала вона.


— Поспішай, — наказав я. "Повернемося до нашої клітини".


Я натягнув штани, але не звернув уваги на решту одягу. Джин перестала одягати мокрі штани. Діставшись своєї в'язниці, ми кинули одяг на ковдру. Поки я поркався з сітчастими дверима, щоб повернути їх на місце, Джин порилася між кришками і вихопила шарнірні штифти. Нам знадобилося десять хвилин, щоб повернути їх на місце.


Я витер задню стінку рукою і забруднив пальці. Поки я наносив бруд на штифти та петлі, Джин знову зібрала свою камеру. Наступна проблема – як пояснити мокру білизну Джин та мокрі джинси?


Я запитав. — Ти сьогодні ввечері випила стільки води, скільки хотіла? Вона взяла глечик і зробила великий ковток. Потім я прополоскав солоний присмак з рота.


— Мораль всього цього така: не займайся коханням у погану погоду, поставивши ноги поряд із глечиком із водою, — сказав я.


Її сміх відбивався від сталевих стін. «Нік, — сказала вона, — ти чудовий. Скільки часу ми маємо?


Я глянув на годинник. «Якщо вони прийдуть сьогодні ввечері, вони будуть тут за півгодини».


Рука Джин ковзнула мені на талію. Вона закопалася губами в клубок волосся на моїх грудях. Потім вона глянула на мене, і я нахилився, щоб поцілувати її. Її губи були теплими, як шкіра її голої спини.


«Я знаю, як зібрати докази того, що ми були надто зайняті, щоб покинути клітку», — хрипко сказала вона. "На ковдрах залишиться достатньо слідів".


Я зняв з неї останню частину одягу, і мої руки рушили вгору її тілом, обхопивши її великі груди. Це мала ще одну користь, якщо припустити, що наші тюремники знайдуть Біргітту і проведуть розслідування за графіком. Коли ми з Джин були зайняті любов'ю, вони б не турбували нас питаннями про те, що саме сталося в радіорубці. Я все ще не зовсім довіряв їй. Вона хотіла, щоб це було швидко та люто. Я навмисно робив це повільно і спокійно, використовуючи свої руки та рота, щоб довести її до гарячкового оргазму. «Поспішай, Ніке, поки вони не прийшли», — твердила вона. Не минуло й п'яти хвилин, і ми лежали поряд на чохлах, коли люк, що веде на нашу палубу, відчинився і з'явився озброєний матрос.


- Дозволь мені розібратися з цим, Нік, - прошепотіла Джин.


Я прогарчав свою згоду. Якщо вона збиралася здати мене, вона знайшла спосіб.


- Вони тут, - сказав моряк Гаарду. "Я вже казав тобі..."


— Корабель тоне? - закричала Джин, схоплюючись на ноги і хапаючись за сітку.


Сад витріщився на її оголене тіло, і в нього відвисла щелепа. - Ми тонемо, Нік, - закричала вона, повернувшись до мене. "Ми не тонемо", - сказав Гаард.


Вона смикнула сітку. — Випустіть мене звідси, — сказала вона. Двері затремтіли під силою її запеклої атаки. "Я не хочу потонути, якщо корабель тоне".


— Заткнися, — гаркнув Гаард. Він глянув на моє оголене тіло, частково прикрите ковдрою, і засміявся. «Схоже, ви намагалися заспокоїти даму, Картер, – сказав він. — Я намагався заспокоїти її, — сухо відповів я. «На жаль, наш глечик із водою впав через цю качку. Ось якби ви були такі люб'язні.


— Іди до біса, — гаркнув він.


"Ми тонемо", - істерично закричала Джин, коли на очі навернулися сльози. — Випустіть мене, містере Гаарде. Я зроблю все для тебе. Всі. Випусти мене.


— Тобі ще мало того, що було сьогодні ввечері?


- Добре мило, - сказала Джин, схлипуючи ще голосніше. "Фелліні, якщо ти не заткнешся, я попрошу матроса прострелити твою горлянку", холодно сказав Гаард. Він глянув на мене. — Як довго це триває, Картер?


'Всю ніч. Вона була б гаразд, якби ви не втрутилися. Я дійсно думаю, що вам слід надіслати стюарда вниз з ковтком віскі для Джин.


«Послати стюарда вниз? Ти хоч уявляєш, як це на палубі, Картер?


- Звідки мені знати?


"Я думаю." - Він озирнувся. — Я сказав капітанові Ергенсену, що ви тут у безпеці. Але якщо хтось убив коханку старого, можна очікувати, що він на якийсь час розлютується.


Я сказав. - Вона його коханка?


«Біргітте, зв'язківець».


— Худа жінка з пістолетом, — сказав я.


'Так. І хтось зґвалтував і вбив її минулої ночі. Я сказав капітанові, що то був не ти. Ви маєте бути раді, що це так.


Гаард і матрос пішли. Джин притиснулася до стіни, поки вони не зачинили люк, її ридання луною розносилися по невеликому простору. Коли вона відвернулася від металу і почала посміхатися, я глянув на неї примруженими очима.


— Тобі краще плакати ще голосніше, — прошепотіла я. «Можливо, вони слухають. Це чудово, але треба продовжити ще п'ять хвилин».


Вона протрималася ще чотири хвилини. Це було таке гарне шоу, що я вирішив, що цій божевільній навшпиньки з ЦРУ можна довіряти.


Нема чого було сказати про те, що мало статися, і мені не подобалося сходити зі шляху AX, але поки один з нас поверне дані до Сполучених Штатів, ми зможемо вразити Борджіа.


Джин сиділа на ковдрі і дивилася на мене. - Він сказав "згвалтування", Нік?


- Я розповім тобі, що сталося, Джине, - сказав я.


Я розповів їй всю історію, включаючи зміст повідомлення, яке я надіслав.


— Я не думала, що тобі треба було ґвалтувати жінку, Нік, — сказала вона, проводячи рукою по моїй нозі.


У Кейптауні ми так довго не затрималися. Джин і я були в чудовому стані, щоб судити про це. Ми були у якірному відсіку. Що б Гансу Скейельману не доводилося розвантажувати в Кейптауні, для цього не потрібно ніяких портових споруд. Отже, ми стояли на якорі в гавані шість годин тринадцять хвилин.


Однак серед тих, хто залишав корабель, були Блоки. Це спало мені на думку, коли наступного дня містер Туле і чотири матроси прийшли за Джин і за мною. Погода мису Доброї Надії була не дуже приємною, але капітан, мабуть, вирішив, що нам потрібно відпочити на палубі.


— Як щодо душу та чистого одягу? - сказав я Тулі.


- Якщо хочеш, - сказав він.


Тільки один матрос був на вахті, коли я приймав душ, і було ясно, що Тулі вважав Джин набагато небезпечнішою людиною, оскільки він уважно стежив за нею, коли вона приймала душ. Але коли я перевдягався, я не мав можливості витягнути з багажу Гюго, Вільгельміну чи П'єра; люди на борту корабля були фахівцями.


До кінця дня нас перевели на місток для допиту капітаном Ергенсеном. — Боюся, я запідозрив вас у жахливому злочині, містере Картер, — сказав капітан.


'Г-н. Гаард сказав мені щось подібне минулої ночі, - сказав я.


"Ви - ворожий агент на борту", - сказав він. "Це має сенс тільки в тому, що я підозрюю тебе".


'Що трапилося?' Я попросив.


Він перевів погляд з Джин на мене, а потім знову на Джин. — Ти знаєш це, чи не так?


Капітан Ергенсен хотів поговорити про своє горе. Біргітте Аронсен плавала під його початком кілька років, і їхні стосунки вже стали предметом жартів серед екіпажу. Джин і я були незнайомцями, яким він міг розповісти про свою тиху любов до неї. У Норфолку вона відобразила залицяння одного моряка, і саме ця людина тепер підозрювалася Ергенсеном у вбивстві та зґвалтуванні. "Я висадив його в Кейптауні", - сказав капітан, закінчуючи свою розповідь.


"Отже, він втік, щоб згвалтувати когось ще", - сказала Джин. 'Не зовсім.' У сміху капітана не було жодної краплі гумору. — У генерала Борджіа є зв'язки по всій Африці. І чого варте життя норвезьких моряків на цьому небезпечному континенті?


Повернувшись до нашої в'язниці, Джин сказала мені: «Тепер із-за нас убито невинну людину».


'Невинний?' - Я знизав плечима. «Джин, ніхто з тих, хто працює на Борджіа, не винний. Я всіма можливими способами намагатимусь знищити ворогів».


«Я не думала про це раніше, – сказала вона.


Джин була дивним поєднанням невинності і проникливості. Хоча вона й так уже кілька років працювала агентом, їй не часто вдавалося все обміркувати. Я запитував себе, чи стане вона допомогою або тягарем, коли ми зустрінемо цього Борджіа. Наша палубна практика стала повсякденною рутиною. За день нам дозволили прийняти душ. І я почав грати у шахи з капітаном.


Якось уночі, коли ми знову були в тропічних водах, він послав мене. Джин залишилася на ліжку під каютою боцмана. Він наказав замкнути мене в його каюті з ним одним.


Я спитав його. - "Ти не ризикуєш?"


«Я ризикую своїм життям проти вашого інтелекту, містере Картер, — сказав він своєю поганою англійською. Він дістав із шухляди шахові фігури та дошку. — Генерал Борджіа дуже хоче зустрітись з вами. Що ви збираєтесь робити, містере? Картер?


'Зробити що?'


«Американці ніколи раніше не надсилали агента за генералом. Він знає про ваш ранг Кіллмайстра. Я впевнений, що він швидше завербує вас, ніж стратить.


"Цікавий вибір".


- Ви граєте зі мною у ваші ігри, містере. Картер. Із генералом Борджіа у вас не буде часу на ігри. Подумайте про те, кому хочете служити».


Наступного вечора ми зупинилися в Червоному морі, коли поруч із «Гансом Скейельманом» маневрував навантажувач. Передня навантажувальна стріла переміщала ракети до внутрішньої частини навантажувача. Ми з Джин перебралися до його вантажної частини, яку ззаду тримали під прицілом норвезькі моряки, а спереду під прицілом араби з гвинтівками, що стояли на рубці. пан. Гаард супроводжував нас.


Я притулився до дерев'яних поручнів і дивився, як «Ганс Скейельман» спливає. Спочатку я бачив лише лівий вогонь, але потім просвіт збільшився, і я побачив біле світло на кормі.


«Я не думав, що сумуватиму за цим коритом, але я вже сумую за ним», — сказав я.


За моєю спиною віддавалися накази арабською мовою. Я не показав, що зрозумів.


"Ваші гроші за квиток йдуть на добру справу", - сказав Гаард.


- Борджіа? - спитала Джин.


'Так. Ти теж поїдеш до нього.


Його італійська була жахлива, але команда її розуміла. Вони супроводжували нас під палубою, і ми були замкнені у каюті. Останнє, що я бачив, було трикутне вітрило. Рух нашого корабля підказав нам курс морем до ефіопського узбережжя.


З уривків розмов, підслуханих крізь дерев'яні стіни, я зробив висновок, що ми десь на північ від Ассаба і на південь від Массауа. Ми кинули якір. На борт піднялася група чоловіків. Ракети переміщали палубою. Кілька разів я чув звук пакувальних коробок.


"Наскільки безпечні ці ракети?" — пошепки запитав я Джин.


'Я не знаю. Мені сказали, що Борджіа не крав детонатори для ядерних боєголовок, і я знаю, що в них немає пального.


Якби звуки, які я продовжував чути, були тим, чим я думав, Борджіа створив би досить компетентну організацію. Більшість людей схильні думати, що ракети це просто циліндричні машини для вбивства, що складаються з двох або трьох частин. Але насправді вони складаються з безлічі частин, і тільки хороша, дуже велика бригада на чолі зі спеціалістом з ракет може розібрати три за одну ніч. Над нами звучало так, ніби там справді працювала необхідна робоча сила.


У салоні стало душно. Еритрейське узбережжя Ефіопії - один із найспекотніших регіонів у світі, і сонце швидко піднімалося вгору. За кілька хвилин двері каюти відчинили і відчинили. У дверях з'явився Гаард із російським автоматом у руці. За ним стояли два матроси зі зброєю. Третій матрос ніс вузол із одягом. - Ти знав, куди їдеш, Картере, - сказав Гаард. «Якби мені підійшли твої чоботи, я б дозволив тобі шкутильгати по пустелі в капцях».


— Я знав про Данакіла, — зізнався я. Ти взяв усе спорядження для пустелі з моєї спортивної сумки?


— Ні, тільки чоботи та товсті шкарпетки. Те саме і з міс Фелліні. Ви теж одягнетеся по-тубільному.


Він кивнув чоловікові з одягом. Чоловік упустив її на дерев'яну палубу. Ще один кивок від Гаарда. Він позадкував з каюти. Гаард відійшов до дверей. Пістолет-кулемет обов'язково наводився на нас.


- Переодягнися, - сказав він. «Біла людина не може змінити колір шкіри. Але якщо хтось знайде левів і гієн, які загризуть вас, я не хочу, щоб вас впізнали по одязі. Все буде місцеве, крім ваших черевиків та годинників. Він вийшов, грюкнув дверима і замкнув їх.


— Ми робимо те, що він каже, Нік? - спитав Джин.


«Ви знаєте альтернативу, за якої вони не пристрелять нас відразу?»


Ми почали роздягатися. Це був не перший раз, коли я носив арабський одяг, і я знав, що ці незграбні на вигляд шати були набагато практичнішими, ніж все, що ми бачимо в західному світі. Коричнева тканина була грубою на дотик, а в салоні з збідненим киснем було неприємно жарко. Я на мить зняв головний убір.


— Що мені робити з цією вуаллю? - спитав Джин.


«Заткнися, — порадив я їй. — І тримай свій верхній одяг, що щільно прилягає до тіла. Більшість чоловіків тут мусульмани. Вони серйозно ставляться до символів жіночої цнотливості».


Гаард повернувся і наказав нам зійти з човна. Я вдягнув головний убір, і ми піднялися нагору. Сонце освітлювало блакитні води маленької бухти, де ми кинули якір, а піски пустелі тяглися на захід. Ми спустилися в маленький човен мотузковими сходами. І невдовзі нас доставили на берег.


Джин оглянувся у пошуках машини. Цього не було. - Ходімо, - сказав Гаард.


Ми пройшли три кілометри вглиб. Двічі ми проходили дороги, колії по піску та скелях великих вантажівок. Вони не виглядали надто зайнятими, але кожного разу, коли ми наближалися, Гаард наказував нам зупинитися і посилав людей з біноклями подивитися, чи немає транспорту, що наближається. Місцевість була переважно голим піском, але пустеля була пронизана пагорбами і ярами, оточеними скелями. Минувши другу дорогу, ми повернули на північ і увійшли до однієї з вузьких ущелин. Там ми приєдналися до каравану верблюдів.


Серед скель було заховано близько сімдесяти п'яти верблюдів. У кожного виявився вершник. Чоловіки говорили мішаниною мов. Єдина мова, яку я дізнався, була арабська. Я також чув деякі споріднені з арабською мовою, можливо, сомалійські діалекти. Побачити відповідальних чоловіків не склало труднощів. Вони були одягнені інакше. І багато хто сидів без головних уборів у тіні скель. Шкіра у них була світло-коричневою. Вони були середнього зросту і носили високі хвилясті зачіски. У більшості були роздвоєні мочки вух та колекція браслетів. У мене було не так багато інформації для цього завдання, але люди з AX попередили мене про Данакіла — народ, названий на честь пустелі, якою вони правили. Роздвоєні мочки вух були пам'яттю про першого ворога, якого вони вбили; браслети трофеї за стільки супротивників, яких воїн переміг.


«Понад сотню верблюдів уже прямують углиб країни, — сказав Гаард.


"Тобі вдалося трохи просунутися", - був мій коментар. «Заразися чумою», — була його відповідь.


Його реакція мене здивувала. Якийсь час я вивчав цю сцену, а потім зрозумів чому норвезький помічник відреагував так роздратовано. Гаард був статистом у цій подорожі, моряком, який був недоречний у пустелі. Він підвівся зі скелі, на якій сидів, коли наблизився жилавий, посміхаючись Данакіл. - Це Луїджі, - сказав Гаард італійською. "Його справжнє ім'я не Луїджі, але ви не можете вимовити його справжнє ім'я".


Якщо Гаард визнає це викликом, я не збирався відповідати. У мене є талант до мов у поєднанні з достатнім здоровим глуздом, щоб знати, коли вдавати, що я нічого не розумію.


Данакіл нерухомо дивився на Гаарда. Лівою рукою він жестом вказав Гаарду прибрати пістолет. Великі моряки хотіли протестувати, але потім передумали. Данакіль повернувся до нас.


- Картер, - сказав він, показуючи на мене. "Фелліні". Він глянув на Джин.


- Так, - сказав я.


Його італійська була не краща, ніж у Гаарда. Але й не набагато гірше.


- Я командир вашого каравану. Їдемо трьома караванами. Що хочете запитати?


Я запитав. - 'Як далеко?'


"Кілька днів. Верблюди везуть нашу воду та вантаж для генерала Борджіа. Усі чоловіки та жінки їдуть. У цій пустелі немає нічого, крім мого народу та смерті. Нема води, якщо ти не Данакіль. Ти зрозумів це?


'Так.'


'Добре.'


"Луїджі, ця людина небезпечна", - сказав Гаард. «Він професійний убивця. Якщо ми не…


— Ти гадаєш, я не вбив багато людей? Луїджі торкнувся браслетів на зап'ясті. Він залишався безпристрасним, дивлячись на мене. — Ти вбиваєш своїх супротивників з пістолета, Картер?


'Так. І ножем. І руками.


Луїджі посміхнувся. — Ми з тобою могли б убити один одного в цій подорожі, Картер. Але це невірно. Генерал Борджія хоче зустрітися з вами. І вас оточують люди, які захистять вас від ворогів Данакіла. Ви щось знаєте про цю пустелю?


— Я дещо про це знаю.


'Добре.'


Він пішов. Я перерахував його браслети. Якби я не пропустив один, на ньому було б чотирнадцять. Я сумнівався, що це був місцевий рекорд, але це було найкраще попередження, ніж Луїджі міг би висловити будь-яке слово.


Пізно вранці близько третини групи сформували караван і вирушили в дорогу. Спостерігаючи за їх доглядом, я захоплювався організацією. Данакілі були ефективними. Вони швидко збудували верблюдів з їхніми вершниками, привели полонених і зайвих людей у середину і пішли, оглядаючи місцевість очима, хоча вони все ще були в укритті ущелини. Навіть погоничі верблюдів розуміли військову точність побудови. Вони не сперечаються про те, куди їх поставили їхні лідери. Чоловіки, які охороняли ув'язнених, не кричали і не били, а віддавали тихі команди, які швидко виконувалися. Самі в'язні дуже цікавилися мною.


На деяких були ланцюги, хоча важкі частини було знято. Деякі з них були жінками, більшість із них знову були темношкірими. Ефіопія як цивілізована країна, яка шукає схвалення світу двадцятого століття, офіційно не терпить рабства. На жаль, нові традиції ще не до кінця проникли до деяких жителів величезної країни Африки. Іноді уряди східноафриканських та азіатських країн навколо Індійського океану завдають ударів по работоргівцям, але жоден урядовець не подумає роздратувати їх або стати на шляху. Торговці людським м'ясом містять приватні армії, і пройде багато століть, перш ніж буде викорінено звичай, коли одна людина може поневолити іншу.


— Ці дівчата рабині? - тихо спитав Джин.


'Так.'


Вона гірко посміхнулася. «Якось, коли я була підлітком, ми, дівчатка, пішли дивитися німе кіно. На ньому був показаний натовп напівроздягнених жінок, що продаються на аукціоні. Ми всі хихикали та говорили про те, як жахливо опинитися на такому аукціоні. Але кожен з нас мав свої фантазії про себе в тій ситуації. Як ти думаєш, Нік, я справді збираюся жити цією фантазією?


— Я сумніваюся, — сказав я.


'Чому б і ні?'


— Тому, що ти професійний агент. Я не думаю, що тобі пощастило бути дружиною якогось вождя. Борджіа хоче дізнатися те, що відомо нам обом, а цей виродок, ймовірно, безжальний.


- Дякую, - сказала вона. Ти точно знаєш, як розвеселити когось.


— Чому б вам двом не заткнутись? - сказав Гаард.


"Чому б тобі не тримати своє обличчя під копитом верблюда," відповіла йому Джин.


Ось що мені подобалося в Джин - її бойові інстинкти повністю відповідали її відсутності здорового глузду. Гаард видав обурений рев, який, мабуть, налякав будь-якого верблюда в цьому районі, схопився на ноги і замахнувся кулаком, щоб збити її зі скелі, на якій ми сиділи.


Я схопив його за руку, кинув свою вагу вперед, вивернув стегно та плече і кинув його на спину.


«Тепер ти справді все зіпсувала», — промимрив я Джин. До нас підбігло кілька данакілів. Коли вони побачили Гаарда на підлозі, деякі розсміялися. Швидка балаканина повідомила мені, що мало хто бачив, як я кидав Гаарда на землю, повідомляли про це іншим.


Гаард повільно підвівся. "Картер, - сказав він, - я уб'ю тебе".


Я побачив Луїджі, що стоїть навколо нас. Мені було цікаво, що задумали ці Данакили. Гаард, можливо, хотів убити мене, але я не збирався вбивати його. Я не посмів би. І це обмеження не полегшило б боротьби.


Він був високим, не менше п'яти футів, і на добрих двадцять фунтів важчий за мене. Якщо йому вдавалося вдарити мене своїми величезними кулаками або якщо він упіймав мене, я був збентежений. Він підійшов до мене, піднявши руки. Гаард був хвалько, досить сильним, щоб за наказом ударити буйного матроса, але легкою здобиччю для агента АХ, якби він правильно використав свою підготовку.


Гаард атакував. Я зробив крок убік і тут же вдарив правою ногою, коли змінив позицію. Довге пустельне вбрання заважало мені, так що мій випад не збив його з ніг. Уповільнившись через одяг, моя нога зачепила Гаарда лише поверхнево в діафрагму, викликавши лише гарчання, коли він трохи похитнувся. Я пірнув на землю і перекотився, гостре каміння встромилося мені в спину. Коли я знову встав, я похитнувся і відчув, як руки за моєю спиною штовхають мене назад у центр кола, перед Данакілом, що стоїть.


Він знову атакував. Я заблокував його дику атаку праву правим передпліччям, повернувся так, щоб його удар пройшов повз мене, і спіймав його вдаривши лівою між його очей. Він загарчав, похитавши головою. Його лівий удар потрапив мені в ребра, і я задихнувся, коли біль пронизав моє тіло.


Гаард знову атакував, розмахуючи кулаками. Я пірнув під його руки і поклав обидві руки йому на живіт та грудну клітку. Я відчув, як його великі кулаки спустилися мені на спину. Відступивши назад, я парирував ще один його лівий і примудрився потрапити своїм лівим кулаком йому в підборіддя. Удар змусив його підвестися, але він не хотів падати. Я кинув усю свою вагу на праву руку, яка потрапила йому просто під серце. Гаард упав.


Позаду мене пролунав арабський голос: «Убий цього подонка».


Поволі Гаард перекинувся і став на одне коліно. Я підійшов, щоб націлити свій важкий пустельний черевик йому під підборіддя. Він потягся до пістолета на поясі. Це мало бути близько, але я подумав, що він збирається вистрілити, перш ніж я дістану його.


Зліва майнула постать у коричневому. Стук прикладом вибив пістолет-кулемет із рук Гаарда. Гвинтівка знову встала і з гуркотом приземлилася на груди Гаарда, притиснувши його до землі.


— Стій, — скомандував Луїджі. Він повернув гвинтівку і націлив її на лежачого Гаарда.


Сильні руки схопили мене ззаду і притиснули до мого тіла. Я не чинив опір.


- Він... - почав Гаард.


- Я бачив, - сказав Луїджі. "Мої люди бачили це".


Він тицьнув Гаарда дулом пістолета. 'Вставати. Ви їдете з наступним караваном.


Гаард підкорився. Він підняв свій пістолет. Данакіли досі були навколо нас. Він кинув злий погляд у мій бік і сховав зброю в кобуру. Чотири данакіла супроводжували його, коли він йшов незграбними кроками.


Луїджі кивнув головою. Чоловіки, які мене тримали, мене відпустили. Луїджі вказав гвинтівкою на камінь, на якому сиділа Джин, і я сів. — Ти кажеш, що вбивав людей своїми руками, Картере, — сказав він. - Чому ти не вбив Гаарда?


— Я боявся, що це тобі не сподобається.


«Мені це сподобалося б. Той, хто командує на морі, не командує у пустелі. Картер, ти не намагатимешся мене вбити.


Він звучав дуже впевнено, і я погодився з ним.


Другий караван пішов у другій половині дня. Тієї ночі ми спали в каньйоні. Двічі я прокидався і бачив тубільців, які стояли на сторожі.


Наступного дня ми попрямували на захід.


Розділ 7


Я ніколи не бачив Луїджі з компасом, хоча часто бачив, як він уночі вивчає зірки. Здається, він навіть не мав грубого секстанта. Мабуть, він був настільки добре знайомий із зоряним небом, що міг по ньому визначити наше становище. Або, можливо, він йшов слідом, який міг прочитати. Якби це було так, він міг би негайно піти та отримати диплом чарівника. Більшість східного Данакила є великий простір піску і настільки вороже життя, що цілі річки зникають і випаровуються в соляних басейнах.


Ми непогано просувалися вперед, незважаючи на сильну спеку і випадкові піщані бурі, які змушували нас натягувати на обличчя грубий одяг і тулитися один до одного. Хоча я був лише бранцем і тому не знав про реальний поступ каравану, я розумів, чому Луїджі змушує нас поспішати. Люди пили мало води, а верблюди взагалі не пили.


На четвертий день нашої подорожі, коли ми проходили через пустелю, скрізь вкриту піском, що не переривається скельними утвореннями, праворуч від нас на піщаному насипі з'явився натовп кричачих і кричачих Данакілів, які почали стріляти в нас із рушниць.


Погонич позаду мене голосно вилаявся і повалив свою тварину на землю. Я швидко переконався, що верблюд залишився між мною та нападниками. Я заздрив цим примхливим звірам не тільки тому, що вони так погано пахли, але й тому, що їм, здавалося, подобалося кусати будь-кого, хто підходив до них надто близько. Але тепер я вважав укус верблюда менш серйозним, ніж куля з гвинтівки.


Усі вершники вже спустили верблюдів на землю і почали знімати з плечей рушниці. Сховавшись у піску біля верблюжої крупи, я оцінив атакуючі сили в п'ятнадцять або двадцять чоловік. У нас було двадцять п'ять погоничів та шістьох охоронців, а також чотири жінки та двоє в'язнів-чоловіки. Кулі закидали мене піском в обличчя, і я відсахнувся. Я був за досить товстим верблюдом, і кулі не могли б пройти так легко. Я подумав про Вільгельмін десь на борту Ганса Скейельмана і пошкодував, що вона не була зі мною. Декілька нападників опинилися в межах досяжності «Люгера».


Щонайменше двоє з наших данакільських охоронців упали разом із кількома погоничами. Раптова атака звела нанівець нашу перевагу в чисельності. Якщо Луїджі та його хлопці не зможуть швидко завдати якихось збитків, у нас будуть великі неприємності. На щастя, піщана гряда йшла тільки праворуч від нас. Якби хтось був з іншого боку, ми загинули б під перехресним вогнем.


Верблюд неподалік закричав в агонії, коли в нього потрапила куля. Його розчепірені копита розкололи череп погонича. Я почав сумніватися у безпеці власного притулку. Тоді мій верблюд загарчав чи то від страху, чи то від співчуття пораненому верблюду. Погонич підвівся. Вилаявшись, він вистрілив з старої гвинтівки М1, яка була в нього. Раптом він широко розкинув руки, відсахнувся і звалився на землю.


Я підповз до нього. Кров текла з дірки у його горлі. Я почув пронизливі крики жінок, а праворуч від мене впали ще двоє чоловіків... Куля пройшла повз моє коліно в дюймі.


— Треба втрутитися, — промимрив я. Я схопив гвинтівку М1 погонича і поповз навкруги крупа верблюда. Лежачи там, я підстрелив данакіла, який біг униз пагорбом. Він пірнув уперед. Я прицілився до іншого нападника. Рушниця клацнула. Куля просвистіла над моєю головою.


Я негайно зреагував і швидко поповз назад до мертвого погонича, пісок увібрався в мій одяг. Його пояс із боєприпасами заплутався у його коричневому одязі, і мені довелося двічі повернути його, щоб звільнити. У цей момент жодна куля не наблизилася до мене. Я швидко натрапив на новий магазин із патронами і повернувся, щоб подивитися на перестрілку.


Близько дюжини нападників все ще стояли на ногах, але принаймні ми випустили достатньо куль, щоб зупинити їхню першу атаку. Стоячи чи стоячи навколішки на піщаному схилі, вони стріляли в нас. Я став навколішки і вибрав ціль. Я вистрілив одного разу. Я бачив, як чоловік здригнувся, але, певне, я його не вбив. Проклинаючи ML як найгіршу військову зброю з коли-небудь створених, я трохи скоригував його приціл праворуч і знову вистрілив .


Він опустив гвинтівку. Я був надто далеко, щоб розглянути вираз його обличчя, але мені здалося, що він виглядав спантеличеним. Ретельно прицілившись, я знову вистрілив. Він упав головою в пісок, кілька разів смикнув ногою і завмер.


Високий воїн ліворуч від лінії нападників скочив на ноги і почав стріляти в мій бік. Я подумав, що його прицілювання має бути жахливим, жодна куля не пройшла навіть близько до мене, але тут мій верблюд заволав. Він спробував підвестися на ноги, коли куля роздробила частину вантажу на його спині. Я перемістився до голови каравану, щоб не опинитися на шляху переляканої тварини. Кулі змітали пісок навколо наступного верблюда, і раптові крики з обох боків каравану сказали мені, що воїни, що атакують, намагаються змусити наших верблюдів бігти. Сім чи вісім верблюдів уже були на ногах, металися туди-сюди, тупцюючи захисників. Погощики кинули зброю і побігли до неї. Знову впали двоє чоловіків, розстріляних бандитами.


Я біг уперед до каравану, поки не дістався до в'язнів, де знайшов відкритий простір для стрілянини. Нападники були тепер набагато ближчі, і коли я кинувся на живіт, щоб прицілитися, я зрозумів, що ми програємо. Високий воїн ліворуч у ворожому строю, здавалося, був їхнім лідером. Мені знадобилося два постріли, щоб повалити його.


Охоронець-данакіл зліва від мене щось крикнув, встав і вистрілив у лінію, що наближається. Ще один бандит упав. Потім упав і охоронець. У мене залишалося три постріли. Я вистрілив у одного із нападників.


Я озирнувся. Я не міг згадати, куди я упустив патрони до M1. Але десь, ухиляючись від верблюдів, я, мабуть, упустив їх. Я схопив гвинтівку охоронця, що впав. Це був «Лі-Енфілд», гарна рушниця, але стара. Сподіваючись, що він усе ще добре стрілятиме, я направив його на нападаючих, які наближалися до нас. Ще один упав, поранений у живіт зблизька.


Ліворуч від мене пролунала серія пострілів, і ще двоє нападників впали. Лише четверо чи п'ятеро залишилися в строю, але вони швидко наближалися. Моя рушниця клацнула. Порожній. — Чорт забирай, — закричав я.


Данакіл вистрілив у мене з відстані десять футів. І все-таки йому не вдалося потрапити до мене. Я швидко повернув рушницю і вдарив прикладом по обличчю. Коли він упав, я вдарив ще раз, роздробивши і дерев'яний приклад, і його череп.


На поясі він носив ніж. Його гвинтівка впала надто далеко від нього, щоб дотягнутися до неї, як наблизився наступний одягнений у коричневе нападник. Я схопив ножа і сів, щоб протистояти нападникові. Він високо підняв рушницю, і я пірнув під його шалений удар. Пісок був поганою опорою, тому удар ножем по животу, який я задумав, тільки зачепив йому ребра.


Він закричав, коли пролетів повз мене. Я швидко обернувся, щоб кинутися за ним. Навколо нас пролунало ще кілька пострілів, за якими пішли крики і гарчання воїнів у рукопашній сутичці. Мій супротивник упустив гвинтівку і вихопив ніж.


Посмішка зморщила його обличчя, коли він зрозумів, що я не Данакіл. Його браслети виблискували на сонці. Навколо нас вирувала загальна війна, але всесвіт стиснувся до нас обох.


Він необачно ступив уперед, тримаючи перед собою ніж. Пригнувшись, я відсахнувся. Криве лезо турбувало мене. Ручка здавалася неправильною. Якби зі мною був Хьюго, я б впевнено атакував цю людину, але стилет залишився на борту цього проклятого норвезького вантажного корабля.


Я продовжував відступати назад, зображуючи страх і замішання і вдаючи, що частково загіпнотизований лезом, що гойдається. Данакіл був тепер у захваті і не звертав уваги на те, що я робив своїми руками. Він був повністю зосереджений на тому, щоб устромити ніж мені в живіт. Я присідав все глибше і глибше, відступаючи назад, дозволяючи коліна витримувати напругу мого згорбленого становища. Коли відстань між нами була правильна, я швидко опустив ліву руку на землю, зачерпнув трохи піску і кинув йому в очі.


Він, звичайно, знав цей старий трюк, але він, можливо, не думав, що я його знаю. Кінчик його меч зісковзнув з траєкторії, коли він подряпнув моє обличчя. Я швидко стрибнув уперед, підняв ліву руку під праву руку, щоб відбити лезо, і рубанув своїм власним лезом. Його живіт було повністю розірвано. Він закричав.


Данакіл відсахнувся, з його розірваного живота ринула кров. Витягнутою лівою рукою я рубав його руку з ножем. Він упустив свою зброю, і я знову підійшов і вдарив її в серце. Моя зброя могла бути незграбною, але її покійний власник зробив усе можливе, щоб вістря було дуже гострим.


Мій супротивник упав на землю. Я пірнув на нього і покрутив ножем у його грудях, поки він не зупинився. Я схопився і озирнувся. Навколо мене стояла група чоловіків у коричневому одязі. Наші? Чи атакуюча група?


- Кинь цей ніж, Картер, - сказав Луїджі, відштовхуючи інших чоловіків убік.


Я впустив зброю.


Він нахилився, підняв його і сказав: "Небагато людей можуть так легко вбити данакіла, Картер".


Я сказав. - Хто сказав, що це легко, Луїджі? - Ми виграли битву?


'Вони мертві.' Пролунав постріл. - Або майже. Допоможи їм зібрати воду.


Ми переходили від чоловіка до чоловіка, забираючи кожну фляжку. Вороги, які ще дихали, були вбиті Данакілом Луїджі пострілом у голову. Мені здавалося, що декого ще можна було б вилікувати, щоб вони служили рабами, але я не довів цю думку до своїх охоронців.


Коли ми повернулися до фургона і склали пляшки з водою, багато з яких було зроблено зі шкур тварин, одна з погониць щось сказала і жестом поманила мене вперед. Я пішов туди, де зібралися інші в'язні.


— Я хочу, щоб ти побачив її, Картер, — сказав Луїджі. - Ти можеш розповісти Борджіа, як це сталося.


Джин лежала на власному грубому одязі. Хтось розрізав її нижню білизну і оголив її тіло. Маленька дірочка просто під її лівими грудьми все ще кровоточила.


«Це було на початку бою», — сказала жінка арабською.


Я відповів їй тією ж мовою. "Куля від кого?"


— Із пустелі, — сказала вона.


Я помацав пульс Джин. Вона була мертва. Я заплющив очі й натягнув на неї одяг. Це було іронічно, але я все ще не знав, була вона хорошим агентом чи ні. Все, що я знав, це те, що це могла б бути її найкраща розповідь про подорожі «Я як рабиня в ефіопській пустелі», якби вона прожила досить довго, щоб написати його. Я встав.


Луїджі сказав мені арабською: «Гаард стверджував, що вона твоя дружина. Це правда?'


'Так.'


— Для твоєї помсти живим не залишилося нікого. Той, хто вбив її, тепер так само мертвий, як і вона, Картер.


- Так, - сказав я знову.


Мені було цікаво, що сталося з її камерою.


— Ти говориш арабською, — тихо сказав Луїджі. — Але це не допоможе тобі потоваришувати з афарами.


- Афари?


'Мої люди. Люди Данакіла.


"Прямо зараз, Луїджі, - сказав я, - мені потрібні не стільки ваші люди, скільки мої друзі".


'Я розумію. Ви можете її поховати. Я поховаю свій народ».


Караван перегрупувався, але весь день пішов на те, щоб поховати мертвих, включаючи Джин, і з'ясувати, які верблюди зможуть пройти частину шляху до табору Борджіа. Чотири верблюди вийшли з-під контролю і зникли в пустелі, дев'ять або більше були мертві або дуже тяжко поранені, щоб продовжувати шлях. У нас залишилося дванадцять верблюдів та десять погоничів. Двоє з чотирьох Данакілов, що вижили, виступили як погоничі, залишивши Луїджі і ще одного воїна як охоронців. Верблюдів нападаючих ми не знайшли.


Слухаючи дискусію між Луїджі та погоничами, я помітив, що нападники надали мені послугу. Він запитав. - «Що несли зниклі верблюди?»


«Двоє із них несли воду. Але багато з наших глеків розбиті. З водою, яку ми взяли у ворога, і з тими небагатьма глечиками і шкурами, які в нас залишилися, мало хто з нас повинен бути в змозі дістатися до криниці живими».


- Добре, - сказав він. «Завантаж воду та їжу на першого верблюда».


Я сидів у тіні одного з наших здорових верблюдів, намагаючись збагнути, як знайти камеру Джин. Напевно, мені все одно не варто її зберігати, навіть якби я її знайшов, але чомусь я сподівався, що Луїджі дозволить мені залишити її з сентиментальних причин. Як благочестивий мусульманин він був переконаний у неповноцінності жінки, але як людина, яка жила у жорстокому світі, де смерть завжди могла ховатися за черговою піщаною дюною, він міг оцінити почуття, яке відчував чоловік до своєї дуже талановитої партнерки.


Наскільки цінними були інструменти у камері? Я все ще був переконаний, що Джин десь має об'єктив з однозарядним пістолетом 22 калібру. Вона не розповіла мені всього про своє завдання, як і я не розповіла їй про своє. Звичайно, цей об'єктив, швидше за все, все ще знаходився на борту Ганса Скейельмана. Потім я побачив, як один із погоничів ішов із цією камерою. Забудьте про цю ідею, вирішив я. Це не коштувало ризику підозр Луїджі.


Чоловіки старанно працювали, щоб перенести вантаж, і приблизно через годину Луїджі попросив мене допомогти. Я працював як кінь і як мінімум тричі, коли ніхто не дивився, примудрявся ховати електронні деталі, що вислизнули з коробок, що тріснули, під пісок. Мені також вдалося зламати кілька скриньок у процесі перевантаження. І здавалося дуже малоймовірним, що Чезаре Борджіа підготує всі три свої міні-ракети, як на це сподівається.


Розділ 8


Через три дні, майже без води, ми опинилися у зовсім іншій країні. Там було багато кам'янистих пагорбів. Росли невисокі рослини. Посмішки на обличчях погоничів та охоронців сказали мені, що ми підійшли близько до води. Це не було легкою подорожжю. Ми втратили ще двох верблюдів. Вони лягли на пісок і відмовлялися вставати навіть після того, як їх розвантажили.


- Не витрачайте на них кулі, - сказав Луїджі. "Просто передайте воду іншим тваринам".


Басейн невеликий, вода каламутна. Це була не що інше, як дірка в скелях із невеликими кущами навколо неї. Вода мала лужний смак. Однак пустельна мудрість погоничів казала, що пити її безпечно, і, наскільки мені відомо, це найсмачніша вода у світі. У першій частині шляху ми були на строгому паянні, а останні три дні нам давали води ще менше, тому ми були практично зневоднені.


Наші верблюди жадібно напилися, швидко знизивши рівень басейну. Очевидно, тут було підземне джерело, яке встигало за випаровуванням і просочувалося в навколишню землю. Змучені жадобою верблюди зачарували мене, і я зрозумів, що племена пустелі жили з ними в симбіозі. Здавалося майже неможливим, щоб будь-яка наземна тварина могла проковтнути стільки води, не розпухнувши і не померши. Погоничі годували їх, стежили за тим, щоб вантаж був зручний для них і міцно прив'язаний.


«Сьогодні ввечері ми розіб'ємо тут табір, Картер, – сказав мені Луїджі. «Завтра вранці, коли криниця знову наповниться, ми наповнимо бурдюки водою».


Я запитав. - "А що, якщо хтось ще захоче води?"


Він сміявся. 'Леви?'


"Або люди".


Він постукав по рушниці. "Якщо їх буде багато, Картер, ми дамо тобі ще одну рушницю".


Тієї ночі ми розпалили два багаття: одне для погоничів, охоронців данакілів і ув'язнених, інше для Луїджі та всіх, кого він хотів запросити. Він запросив мене.


— Ми будемо у Борджіа за два дні, Картер, — сказав він.


Я запитав. - Хто такий Борджіа?


— Хіба ти не знаєш?


"Просто чутки".


"Чутки". Він сплюнув у вогонь. Ці чутки, ці історії, які караванщики розповідають про генерала Борджіа, погані. Він потрапив до нашої країни багато років тому. Ми могли б убити його, але деякі одноплемінники попросили нас бачити в ньому друга і ставитись до нього відповідно. Борджіа обіцяв нам багатство та рабів, якщо ми йому допоможемо. Тож ми йому допомогли.


Я запитав. - "У тебе зараз є багатство?"


'Так. Таке багатство. Він показав на караван. Крики жінок долинали до нас від іншого багаття. Я вдивлявся в темряву, що розділяла нас. Трьох рабинь змусили роздягнутися, і чоловіки схопили їх. Спалахнуло кілька бійок. Я знову глянув на Луїджі. Він ігнорував те, що там відбувалося.


- Вони раби, - сказав він. — Ось навіщо вони у нас є. Генерал Борджіа привів сюди багато людей, деякі навіть біліші за вас. І їм потрібні жінки. Це багатство Борджіа.


- І тобі це не подобається?


«Воїн любить своїх дружин, свою зброю та своїх верблюдів. Мій народ живе на цій землі довше, ніж можна сказати. Ми знаємо, що для багатьох людей, яких Борджіа привів із собою, немає місця. І хоча ми завжди захищали нашу країну від амхарських християн з півночі, ми не хочемо воювати проти тих, хто має ту дивну зброю, яку будує Борджіа. Чому ви піднялися на борт корабля Гаарда?


"Щоб дізнатися, хто такий Борджіа".


«Ось що відбувається». - Луїджі невесело засміявся. «Інші чоловіки намагалися це з'ясувати. Дехто приєднався до генерала. Інші мертві. Сподіваюся, ви приєднаєтесь до нього.


Я не відповів.


"Чи не так?"


- Ні, Луїджі, - сказав я. — Ви маєте рацію, побоюючись його планів. Якоїсь миті вороги Борджіа знайдуть його і знищать. Вони також уб'ють тих, хто бореться разом із Борджіа».


'Моїх людей?'


'Так.'


Він знову сплюнув у вогонь. «За часів мого батька сюди прийшли люди, які називали себе італійцями. У них була з собою дивна зброя, у тому числі літаки та бомби. У горах правили амхарські християни, Півдні правили галли. Але афари чинили опір. Італійці проникли у пустелю та загинули. Так було завжди. Якщо чужинці вторгаються в Данакіль, вони помруть.


Біля іншого багаття трьох жінок прив'язали до кілочків у землі, а данакіли домовилися про порядок зґвалтування. Луїджі жестом відіслав мене. Я підійшов до призначеного місця, поруч з іншим рабом, якого я не міг зрозуміти, і згорнувся калачиком у верхньому одязі. Тієї ночі я прокидався тричі. Одного разу, коли дві жінки закричали одночасно, один раз, коли лев закашлявся, і один раз без жодної причини. А Луїджі завжди не спав.


У головному таборі Борджіа було чотири приміщення для рабів, одне для жінок та три для чоловіків. Вони були обнесені колючим дротом і лежали у вузьких ущелинах серед скелястих пагорбів. Намети, поставлені біля кущів та джерел, призначалися для вождів та вільних людей. Назустріч нашому каравану прибігла група данакілів. Вони почали розмовляти з Луїджі. Їхня мова позбавила мене дару мови. Але, судячи з жестів Луїджі та його випадкових поглядів на мене, я припустив, що він описує бійку. Група охоронців швидко привела мене до одного з таборів рабів. Вони відчинили ворота і наказали мені увійти.


"Ви, мабуть, той самий американець", - сказав британський голос праворуч від мене. Я обернувся. До мене підійшла людина з однією ногою на милицях. Він простяг руку.


- Нік Картер, - сказав я.


- Едвард Смайт, - сказав він. «З чуток, ви були в ЦРУ чи у якомусь шпигунському загоні. Що сталося з тією жінкою, що була з тобою?


"Вона мертва", - сказав я, описуючи напад на табір. — Кровожерливі виродки, ці Данакили, — сказав він. «Мене схопили п'ять років тому. Я тоді був консультантом ефіопського армійського патруля, коли зіткнулися з групою людей Борджіа. Саме тоді я втратив ногу. Я єдиний, хто вижив. Борджіа, схоже, розважається, залишаючи мене живими і дозволяючи робити всяку брудну роботу.


Едвард Смайт здався мені вкрай фальшивим. Все, що він сказав, могло бути правдою, але його фальшиве англійське турне надто сильно смерділо. І все-таки він міг виявитися дуже корисним.


— Я не думаю, що є якась шкода, щоб визнати, що я шпигун, — сказав я. "Вони очікують, що я з'ясую, що задумав цей Борджіа".


"Він планує захопити весь цей грібаний світ", - засміявся Смайт. — Він незабаром розповість вам про це. Як вони тебе дістали?


— Я був на борту якоїсь дикої баржі, що прямувала з Норфолка до Массауа. Поки я був на палубі, розважаючись і вітаючи себе з прикриттям, з'явився другий помічник та група матросів із гарматами. Я ніяк не міг чинити опір. З того часу я ув'язнений.


— Чи є ідеї, як вас виявили?


'Так.' Я вдав, що на мить задумався, щоб вирішити, наскільки я можу довіряти Смайту. «На борту був агент КДБ. Я вбив її, але тільки після того, як вона розповіла комусь із команди, хто я такий. Другий помічник стверджує, що бачив, як я вбив цю людину, але я в цьому сумніваюся.


- Це, мабуть, Гаард, цей хвалькуватий норвежець, - сказав Смайт. — До речі, Картер, це не операція КДБ. Якби росіяни знали про це місце, вони були б так само щасливі стерти його з землі, як і ваш уряд. Декілька тижнів тому у нас був російський шпигун, поки він не зробив генерала Борджіа дуже нещасним. Смайт провів мене по табору, познайомивши з кількома в'язнями-амхарцями та іншими європейцями – двома німцями, шведом та чехом. Всі вони прийшли на Данакіль, вважаючи, що їх найняв Борджіа, і зрештою виявилися рабами.


- Звучить чудово, - сказав я Смайту.


«Так, поки ти залишаєшся вірним слугою, який не провалить жодного наказу».


Після обіду я мав можливість зустрітися з Борджіа. У мене не склалося жодного уявлення про нього навмисно. Єдині фотографії, які я бачив, були зроблені кілька років тому, і на них було зображено худий політичний агітатор із порожніми очима. Людина, що сиділа на товстому килимі у великому наметі, не була ні худою, ні з очима, що ввалилися. Він був засмаг на сонці, і його очі здавались майже неживими.


— Сідай, Картер, — сказав він запрошуючи. Я сів з іншого боку низького столика, за яким він сидів. Він відпустив двох озброєних данакілів, які привели мене сюди з табору. І в той же час поклав пістолет, що висів у нього на поясі, у легкодоступне місце. - Я чув про вас цікаві історії, - сказав він.


"Чи є вони правдою?"


— Завжди можна вірити Луїджі, Картер. Він запевнив мене, що ви відіграли важливу роль у прибутті нашого останнього каравану. Так що, можливо, я вам винен.


- Я врятував собі життя, - сказав я. «Ці бандити не були зацікавлені у моєму порятунку».


- Абсолютно вірно. Вино?


— Будь ласка, — сказав я. Я намагався не засміятися, коли він обережно налив вино лівою рукою і передав келих через стіл. Він мало не пролив червону рідину, бо так пильно дивився на мене.


— За словами Гаарда, ви дуже небезпечні, хоч він і стверджує, що ви не вбивали зв'язківку. Це правда, Картер?


'Ні.'


'Я теж так думаю.' Він підняв плечі. - Але це не важливо. Чому ти прийшов сюди?


«Уряд Ефіопії звернувся до нас за допомогою, – сказав я.


— Ви працюєте разом із КДБ?


'Ні. Хоча я розумію, що вони однаково зацікавлені в тобі.


- Правильно, - сказав він. — Як китайці. У чому причина такого інтересу, Картер?


"Двадцять три ракети".


— Ну, який ти балакучий. Ваш російський колега відмовився мені щось говорити».


Я засміявся. «Я гадаю, ви знаєте, де ці ракети. Я навіть хочу тобі сказати, навіщо мене сюди послали, навіщо вони тобі? Чому ви додали до свого списку покупок три ракети Мінітмен?


— Забудь про цих мінітменів, — наказав він.


Борджіа налив мені вина і налив собі склянку. Він запитав. — "Ви коли-небудь чули про пресвітера Івана?"


«Той легендарний імператор, який правив Ефіопією у Середньовіччі».


- Ти наближаєшся до істини, Картер. Але пресвітер Іоан не легенда, як і цариця Савська. Ці двоє забезпечили ефіопів достатньою кількістю міфів, щоб змусити їх повірити в те, що вони найкращі люди у всій Африці. Вони будуть раді повідомити, що це єдина африканська країна, яка ніколи не знала європейського панування. Звичайно, наприкінці минулого століття англійці трохи тут повеселіли, а італійці були тут у 1930-х роках, але такі неприємні факти зручно забуваються. І вони прагнуть коронувати нового пресвітера Івана».


Я сказав. - "Тебе?"


'Так, мене.'


Якщо Борджіа і був божевільним, він не був цілком дурний. Плюс він мав ядерні ракети. Тому я вирішив ставитися до нього як до розсудливої людини.


Я спитав його. - «Ви не думаєте, що ефіопський уряд заперечуватиме?»


'Так. Але вони не можуть контролювати Данакіл. І саме тому вони поїхали до Америки. А потім приходить N3, Нік Картер. Кілмайстер з AX. І де ти зараз, Картер?


“Я роблю свою роботу. Я повинен був дізнатися, що ти думаєш.


«Тоді я спрощу своє завдання, Картер, — сказав він. «Я хочу правити Східною Африкою. Пресвітер Іоанн став легендою, тому що оточив себе найкращими військами у всій Північно-Східній Африці і зупинив зазіхання ісламу. Я оточив себе найкращими воїнами сучасного світу. Ви бачили моїх людей?


— Данакіли, — сказав я.


«У них немає жодного страху. Їм просто потрібен лідер та сучасна зброя».


— Хіба ті бандити, які напали на караван і завадили вам забрати тих трьох мінітменів, теж Данакіли?


- Відступники, - сердито сказав він. — І цих трьох мінітменів зараз збирають, Картере. На мене працюють одні з найкращих у світі фахівців із ракет. І незабаром ім'я Чезаре Борджіа стане загальним у всьому світі».


- Я думав, тебе звати Карло Борджіа.


«Карло Борджіа було вигнано з Італії, декадентської демократії, яку так само декадентські комуністи прагнули прийняти. Карло Борджіа був молодим дурнем, який намагався змусити робітничий клас проголосувати за свою велич і намагався перемогти злочинних політиків у їхніх власних маніпуляціях із виборцями. Італія вигнала Карло Борджіа. Отже, Італія буде серед перших країн, що відправили послів до Чезарі Борджіа».


— За отцем справжнього Чезаре стояла церква, — сказав я.


«Не говоріть більше нічого про оригінального Чезара, - сказав він. «У школі з мене сміялися і жартували. - "Твій батько одружений на твоїй матері, Чезаре"? . «Де Лукреція? »


Я бачив, як він сів. — Ось Лукреція, — сказав він, дзвонячи в дзвіночок.


Полог намету відкрився, і всередину увійшла молода амхарка. Вона була майже п'ять футів на зріст, і її одяг повинен був тільки демонструвати її горде тіло. Під ісламським данакілем вона ходила в чадрі, а тепер була одягнена лише у довгу спідницю. Її коричневі груди були великі і пружні, а тонка спідниця мала довгі розрізи з боків, що оголювали її м'язисті ноги.


- Це Мар'ям, - сказав він. "Маріам, принеси нам ще вина".


— Так, генерале Борджіа, — відповіла вона по-італійському без акценту.


Коли вона пішла, Борджіа сказав: «Її батько та дядько – лідери Коптської церкви. Вони впливають уряд. Тож поки вона моя заручниця, ефіопи нічого не зроблять проти мене.


Повернулась Мар'ям і простягла Борджіа нову відкриту пляшку червоного вина.


— Мар'ям, — сказав він, — містер Картер — американець. Він прибув сюди на прохання уряду Ефіопії.


'Це правда?' — спитала вона англійською.


'Так.'


— Говори італійською, — крикнув Борджіа. 'Г-н. Картер буде нашим гостем на кілька днів, — сказав він Маріам. «Можливо, він проживе досить довго, щоб побачити, як твій батько та дядько відсвяткують наше весілля».


— Я вже казав тобі, що вони цього не хочуть.


— Будуть, якщо захочуть знову побачити тебе живою.


"Я вже мертва для них".


- Звичайно. Ось чому з'явився Картер, наш працьовитий американець. Ось чому нас не турбують ефіопські війська».


Він відіслав Мар'ям. Мені було цікаво, чому він спромігся показати її мені.


- Я не дурень, Картер, - сказав він. Поки моя імперія стане визнаним урядом Ефіопії, американці залишаться моїми ворогами. Як і росіяни. Тож я вас не виключаю.


— Я залишусь вашим бранцем?


'На даний момент. Данакіли вистежують усе, що рухається пустелею. Ми поговоримо знову за кілька днів. Є ще кілька деталей, про які ти мені не розповів.


Він ляснув у долоні. Двоє охоронців відвели мене назад до табору рабів.


Розділ 9


Наступні два дні я вивчав життя у таборі. Відразу після сходу сонця рабів нагодували сніданком, а потім вони зникли в загонах, що охороняються воїнами Данакіл. Я залишився в таборі з кількома іншими чоловіками. Потім я побачив вільних амхарських чоловіків, що ходили туди-сюди по курній кам'янистій долині. Якщо Борджіа підкупив відповідних ефіопських чиновників, він міг отримати інформацію про мене, перехопивши повідомлення Ларсена. Я знав, що стюардесу впізнали, і я припустив, що його повідомлення з Джорджтауна в Росію зрадило мене, але тепер я зрозумів, що вони знали, що я був агентом AX, перш ніж я сів на "Ханса Скейельмана". Все залежало від того, що Хоук розповів ефіопському уряду та наскільки добре було забезпечено безпеку.


У мій перший повний день у таборі Едвард Смайт зайшов до мене перед обідом. З ним був данакіл з автоматом і темношкірий раб, що несе пакунок з одягом.


— Ходімо, Картере, — сказав Смайт. «Генерал Борджіа хоче, щоб ви вмилися і одягли західний одяг».


Ми підійшли до іржавого металевого бака. Вода в ньому не була чистою, але мені вдалося змити більшу частину бруду пустелі. Потім я одягнув штани кольору хакі та сорочку, а на голову одягнув плетений шолом.


"Я почуваюся набагато краще", - сказав я Смайту.


- Ти приєднаєшся до Борджіа? — спитав Сміт.


"Він каже, що не може дати мені шанс у цьому".


- Дуже погано, Картер. Борджіа може бути божевільним італійцем, але він також дуже розумний. Його план досить спритний, щоб увінчатися успіхом.


"Ти з ним?"


— Можливо, якщо він дасть мені шанс.


Зворотний шлях від бака дав мені новий погляд на табір. За короткий час їм вдалося зробити його майже повністю невидимим із повітря. І не вистачало однієї маленької деталі, а точніше, двадцяти трьох деталей. Де були ці прокляті ракети? Топографічно я погано орієнтувався, але здавалося, що ми знаходимося на високому плато, набагато вище за саму пустелю Данакіль. Можливо, ці ракети були заховані десь у пагорбах.


Якщо я хочу втекти з цього табору, я маю зробити це до того, як Борджіа почне мене допитувати. Я відчував, що цей агент КДБ піддався тортурам. Але зараз я не міг придумати, як зробити свій хід. Вдень табір охороняли воїни данакілів, а вночі єдиним способом врятуватись було лише під час загального хаосу. Раби одразу не виглядали так, ніби в них вистачило бойового духу, щоб розпочати повстання. Що, якби я втік із табору? Я навіть не знав, де я був. Я міг би вирушити на північний схід, до Ефіопського нагір'я і сподіватися зустріти цивілізацію. Але більш ніж ймовірно, що я зустрів би село Данакілов, якби пустеля не обрушилася на мене раніше. Без провідника, який провів би мене через пустелю, я блукав як сліпий і мучений спрагою.


Я все ще обмірковував мінімальний план втечі, коли наступного вечора поруч зі мною сів чех Василь Пачек.


'Ви говорите по-німецьки?' — спитав він цією мовою.


'Так.'


"Добре". Він озирнувся. — Цей проклятий Смайт задля різноманітності шпигує за кимось іншим. Завтра я маю показати тобі ракети.


'Завтра?'


'Так. Разом з генералом Борджіа та Мар'ям. І з моєю незграбною командою помічників, Данакілов та Сомалі. Ви з ЦРУ, містере Картер?


"Ні, але ти близький", - сказав я.


«Добре, що ви не з КДБ. Щодо мене, то я краще буду з Борджіа, ніж із КДБ. Мені вдалося втекти, коли росіяни захопили Прагу зі своїми танками. Я думав, що Борджіа націлив свої ракети на Москву. Але потім я виявив, що він цілиться на весь світ. І замість того, щоб бути його лейтенантом, я тепер його раб.


Він підвівся і потер ноги, ніби його м'язи були напружені. Коли він закінчив із цим, він ретельно оглянув своє оточення на наявність ворожих очей.


Коли він знову сів, я тихо сказав: Ваш ретельний огляд повинен мати причину. Я готовий іти.


«Можливо, завтра не буде можливості. Принаймні не сьогодні. Якщо ти секретний агент, ти маєш добре поводитися зі зброєю. Так?


- Так, - сказав я.


Він кивнув головою. «Коли настане ранок, і охоронців буде мало, і їх буде мало, ти допоможеш мені, коли розпочнеться битва. Ви знаєте, що данакіли б'ються тільки для того, щоб вбивати?


"Вони напали на караван, з яким я прийшов".


«У каравані знаходилися органи управління трьома ракетами мінітменів. Можливо, завтра ми не спатимемо в таборі. Візьми це.'


Він пішов, перш ніж я встиг сховати тонке вигнуте лезо між своїм одягом. Василь Пачек навіть подумав про те, щоб прикріпити зброю до моєї шкіри скотчем.


Борджіа їздив верблюдом. А також чотири охоронці, які супроводжували нас. Мар'ям, Пачека, двох його помічників і я пішли пішки. Нам потрібен був весь ранок і частина дня, щоб дістатися до ланцюга невисоких пагорбів.


За ним блищала невелика річка. Село Данакіль лежало на піску та камінні біля води. До нас під'їхала місцева знати, і вони з Борджіа обмінялися щедрими привітаннями рідною мовою.


- Хто вождь? — спитав я Мар'ям.


«Він керує людьми, які працюють на Борджіа. Він вважає, що стане дуже представницьким при новому дворі Борджіа.


Я не сказав їй, що у вождя дуже добрі шанси на те, що його бажання здійсниться. Навіть якби нам вдалося втекти сьогодні чи вночі, мене не вразив шанс, який у нас був у пустелі. А своїми ядерними ракетами Борджіа міг здійснити свій міжнародний шантаж.


Я спитав її. - "Чому ти зі мною?"


«Я маю стати дружиною Борджіа, хоча тепер я його рабиня. Через мою сім'ю моя присутність тут справляє величезне враження на це маленьке поселення. А сьогодні буде п'яна вечірка.


— Ти також береш участь?


- Ні, - сказала вона. «Будучи рабинею, я могла б забезпечити розвагу, але Борджіа не може дозволити собі зруйнувати моє майбутнє в очах цих чоловіків».


Борджіа та вождь обмінялися ритуальним напоєм із чашею. Був бурхливий сміх, перш ніж Борджіа повернувся до нашої групи.


— Ракети, Пачеку, — сказав він. "Ракети".


За вказівкою Пачека данакіли та сомалійці відвалили кілька каменів та валунів перед печерою.


"Це одна печера з двадцяти шести", - сказав мені Борджіа. «Незабаром будуть заповнені і три найбільші».


Я думав про це. Ракета, яку він показав нам, була поміщена у вантажівку, готову до вивезення. Це була російська модель із запасом ходу від восьми до одинадцяти сотень кілометрів. Її стартовий майданчик і все, що довкола нього, буде спалено при запуску.


'Покажи пану Картеру, як настроєна її ОС, Пачек, - наказав Борджіа.


Чеський експерт заплутався у докладному описі, вказуючи на різні перемикачі та кнопки на панелі керування. Він ставився до цього дуже серйозно і іноді губився в гучних лайках, коли два його помічники робили дурниці. І це траплялося часто. Дуже часто, подумав я. Навіть неосвічені одноплемінники можуть навчитися виконувати накази та клацати перемикачами по команді.


Я щосили намагався виглядати враженим. Я голосно закричав, що плани Борджіа жахливі і шалені, коли Пачек сказав мені, що ця ракета вразить нафтопереробні заводи в Ізраїлі.


Борджіа засміявся моєму жаху.


«Скажи йому, на що вони ще націлені, Пачеку, — сказав він. 'Каїр. Афіни. Багдад. Дамаск. Основні міста. Близького Сходу, містер Картер, якщо світ відмовить генералу Борджіа на його території.


"І одну ракету я націлив на Адіс-Абебу, якщо ефіопи відмовляться капітулювати", - додав Борджіа.


Мар'ям дивилася на нього, її очі розширилися від страху чи гніву. "Можливо, ти зможеш запобігти запуску цієї ракети, Мар'ям", - сказав він. "Пачок, закрий це знову."


Я сидів на камені і намагався виглядати відповідним чином зневіреним, поки Пачек вів своїх помічників на маскування укриття ракети. Я подумав, невже всі ці ракети марні.


- Що ти думаєш, Картер? — спитав Борджіа.


— Що треба мати дуже великий вплив, щоб заволодіти цими речами. Згідно з нашими повідомленнями, їх вкрали, і ні єгипетський, ні ізраїльський уряд не знали, що сталося».


— Я хотів, щоб ти так думав, — сказав він.


— Ви маєте зв'язки в обох країнах.


- Це хитрий висновок, містере. Картер.


Я запитав. - "Як ви отримуєте необхідні кошти?"


"Що це за питання таке?"


«Дуже логічно. Ви маєте рацію, Борджіа, що думаєте, що ми дуже мало про вас знаємо. Але ми знали, що ваші політичні сутички в Італії не були для вас цілком збитковим підприємством. Але незабаром тобі довелося зникнути з Ліворно, тож у тебе, мабуть, давно скінчилися гроші. Тепер у вас є гроші та люди, необхідні для створення власної ракетної бази посеред ефіопської пустелі».


"Ви втратили мене?"


"Ми чули, що ви були в Африці".


— Але ж мене не варто було відстежувати?


«Це було неправильно, і ми більше не зробимо цієї помилки», — сказав я.


"Занадто пізно, містере. Картер. Завтра ми поговоримо про твоє майбутнє. Якби ти не був так страшенно небезпечний, багато вождів в окрузі хотіли б мати білого раба».


Пачок та двоє його людей закінчили маскування ракети. Охоронці оточили нас і відвели до невеликої хатини неподалік села. Нас вштовхнули туди і сказали не створювати жодних проблем. Мар'ям чекала на нашу їжу біля дверей. Нам дали великі миски з гарячою їжею.


"Ми їмо руками", - сказала вона.


Я спитав її. - 'Що відбувається?'


«Борджі збирається на вечірку. І лише двоє воїнів залишаться тут.


Після того, як ми поїли, Мар'ям знову передала миски назовні одному з охоронців. Він щось прогарчав, і вона вийшла назовні. Ми чули гучні звуки, зрідка постріли, а іноді й залпи з села.


— Ви бачили верблюдів? — спитав Арфат де Сомалі італійською. - Так, - сказав я.


"У нас повинні бути жінки", - сказав він нам.


'Чому?'


— Бо вони жінки. Я знаю верблюдів.


"Нехай він вкраде для нас верблюдів", - запропонував я Пачеку. Саїфа Данакіль виглядав розгніваним. Пачок продовжував питати його, що сталося, але він тільки лаявся.


Марьям сказала: «Ви поставили сомалійця у становище небезпеки та довіри. Тоді чому данакіл не повинен проти цього заперечувати?


— Я думаю, вони не забудуть міжплемінних чвар, коли ми спробуємо втекти, — сказав я.


'Звичайно, ні. Сомалійці та данакіли не вважають один одного рівними. І обидва вони ненавидять мій народ, який править Ефіопією згідно із законом давніх завоювань».


"Лише провідник з Данакілів може провести нас через пустелю", - сказав Пачек.


«Радуй бога, скажи цьому Сайфі, поки він не розлютився і не зруйнував весь наш план», — сказав я. Пачок сів поруч із Сайфою. Данакіл майже не говорив італійською, і чеху знадобилося багато часу, щоб донести думку. Нарешті Саїфа зрозумів. Він повернувся до мене.


«Я буду вашим провідником, хоч би якими паршивими були ці верблюди, яких поцупит цей сомалійець», — сказав він.


— Скільки ще чекати? — спитав Пачек.


— До півночі, — сказала Мар'ям. 'Коли вони будуть сповнені їжі та пиття. Тоді їх легко вбити. Я чув, що ви воїн, містере Картер?


"Якщо ми втечемо разом, клич мене Нік", - запропонував я.


- Василь не воїн, Нік. Ми залежимо від вас. Поки ми чекали, я спробувала дізнатися трохи більше. Я вказав Василеві Пачеку на тихе місце біля задньої стіни хатини. Ми розмовляли один з одним ламаною німецькою мовою.


Я спитав його. - "Всі ракети так само марні, як та, що ти мені показав?"


"Чотири з цих ракет малої дальності мають власні переносні пускові установки", - сказав він. «Два з них у мене під контролем, тож вони нешкідливо опиняться в морі».


"А як щодо інших?"


— Вони належать німцям. Вибач, Картер, але я не довіряю німцям. Я чех. Але інші ракети — хто б ними не керував, це не має значення — самознищаться в момент запуску і не завдадуть особливої шкоди.


— Значить, велика загроза Борджіа із цими ракетами не реальна?


- Я сподівався, що ви це побачите, містере Картер.


Я перемістив свою вагу і відчув, як стрічка, що тримає лезо на внутрішній стороні мого стегна, натяглася. "Можливо, ми не всі виберемося живими", - сказав я.


"Можливо, ніхто", - сказав Пачек.


«Добре, слухай. Якщо вам вдасться дістатися посольства США, заходьте в середину. Знайдіть там відповідального. Скажіть йому, що у вас є повідомлення N3 для AX. N3. АХ. Ви запам'ятали це?


Він повторив мій код та назву моєї секретної служби. — Що я маю їм сказати?


— Те, що ти мені щойно сказав.


Не міг придумати нічого кращого, щоб згаяти час, я ліг на підлогу, щоб трохи поспати. Якщо ми збиралися красти верблюдів більшу частину ночі і пробиватися з села з п'яними Данакіла, то я міг би трохи відпочити.


Приблизно через п'ятнадцять хвилин після того, як я ліг, я знову прокинувся. Поруч зі мною розтяглася Мар'ям.


Вона спитала. - 'Це добре?'


— Так, — сказав я, намагаючись не торкатися її.


Я знову заснув.


Розділ 10


Близько опівночі я знову прокинувся. Мар'ям все ще лежала поряд зі мною з розплющеними очима.


Вона спитала. - "Пора?"


'Так.'


Сайфа випростався, коли я витягнув свій ніж. Він витяг таку ж зброю зі складок своєї мантії і посміхнувся у темряві хатини. В одному відношенні ми вибрали невдалу ніч для нашої втечі, оскільки місяць був високим і повним.


Я пропустив Сайфу вперед. Обережно він розсунув гілки, що служили ширмами. Я стояв там, допоки його рука не повернулася і не потягла мене вперед.


Він безшумно прослизнув через фіранку. Я пішов за ним, обережно ставлячи гілки на місце, щоб вони не шарудили. Двоє вартових, що охороняли дверний отвір, сиділи спиною до нас, опустивши голови. Поруч із ними стояли три великі чаші. Я направив на них ножа.


Сайфа пішов ліворуч від мене, коли ми рушили вперед. Він підлаштувався під мою ходу, поки вони обережно йшли по утрамбованій землі, що відокремлювала нас від двох охоронців. Не встигли ми добратися до них, як заскрипіла груба земля під моїм чоботом, і правий вартовий рушив. Я пірнув уперед, обхопив лівою рукою його горло, щоб придушити крик, і завдав удару. Я повернув зброю в його тілі, шукаючи серця. Він звалився вперед. Я витяг пістолет, повернувся і побачив, що Сайфа робить те саме з іншим охоронцем. "Я візьму зброю", - прошепотів Сайфа і зник у темряві, перш ніж я встиг щось сказати.


Тоді в дверях хатини з'явився Арфат і беззвучно побіг до череди верблюдів. Здавалося, він знав, куди йде, і я не намагався йти за ним.


Я став навколішки перед двома мертвими охоронцями. В одного був ізраїльський кулемет. Інший мав і «Лі-Енфілд», і старий «Сміт-енд-Вессон». 38. Я розібрав патрони і хотів віддати гвинтівку Пачеку.


«Я ніколи раніше не тримав у руках зброю, – сказав він.


"Мар'ям?" Я прошепотів.


— Дай мені рушницю, — сказала вона. "Я можу стріляти, якщо дізнаюся, як його заряджати".


Я швидко показав їй, як і де заряджати Лі-Енфілд. .«Сміт-енд-Вессон» 38 я віддав Пачеку. "Це не важко," сказав я. "Але коли ви наблизитесь до своєї мети, просто прицільтесь в живіт і натисніть на курок".


У тіні ліворуч я побачив рух. Я швидко повернувся, піднімаючи автомат, але Мар'ям сказала: «Це наш товариш із Данакіла».


За мить Сайфа опинився поряд з нами, з гвинтівкою в руці та пістолетом на поясі.


«Я можу вбити багатьох», — хвалився він.


- Ні, - сказав Пасік. «Давайте втечемо до ваших людей».


«Тільки у будинку вождя є вартовий, – сказав данакіл. — Ходімо, — промимрив я і пішов до загону для верблюдів.


Інформація Сайфи вирішила мою проблему. Якщо я зможу вбити Борджіа, то є шанс, що його організація розвалиться. Але я не був із ним досить близьким, щоб бути в цьому абсолютно впевненим. Я не знав, які позиції займають вільні європейці у його таборі. Я також не знав, наскільки сильною була його ефіопська організація. Вбити його можна було тільки в тому випадку, якщо мені вдасться втекти з села, повного розлючених, похмільних Данакілів, але це здавалося вкрай малоймовірним.


І я вважав, що хтось такий важливий, як Борджіа, щоб отримати такий прийом, як того дня, він спатиме в будинку вождя або десь поблизу, в будинку для гостей. І Сайфа сказав, що там були вартові. Отже, хоча вбивство Борджіа могло покласти край моїй місії, я відкинув цю можливість.


Інформація, яку я отримав, була важливішою. Або Пачек, або я мали дістатися до посольства США. Як тільки AX дізнається, де Борджіа сховав більшу частину своїх ракет, що більшість з них марні і де знаходиться табір, завжди знайдеться спосіб покласти край його ядерному шантажу. Ми могли б навіть поділитися нашою інформацією з росіянами, які, як і ми, були стурбовані Близьким Сходом.


Добираємося до загону для верблюдів. Поруч із отвором, який Арфат закрив товстим залізним дротом, лежав мертвий Данакіль. П'ять верблюдів стояли поряд з невеликою хатиною, і сомалійець був зайнятий осідланням верблюдів.


"Допоможіть йому", - сказав Пачек Сайфі.


— Вони погані верблюди, — пробурчав він. «Сомалійці нічого не знають про верблюди.


Мар'ям, Пачек і я обшукали хатину в пошуках усіх доступних бурдюків із водою та кількості консервів. Я був би набагато щасливішим, якби ми могли знайти більше, але ми не мали часу на похід за їжею.


"Ми готові", - сказав Арафат. «Це верблюдиці».


Я вирішив потім спитати сомалійця, чому він наполягав на тому, щоб узяти верблюдиць. Мій досвід спілкування з цими звірами був обмежений, але я ніколи раніше не помічав, що одна підлога краща за іншу. І верблюди і верблюдиці мали виняткову витривалість і неймовірно поганий характер.


Ми були вже майже за містом, коли якась озброєна людина почала стріляти. Коли повз нас просвистіли кулі, я схопив автомат і розвернувся у високому сідлі. Я побачив спалах пострілу і відповів залпом. Я не сподівався потрапити у що-небудь, тому що хода верблюда робить це зовсім неможливим, але стрілянина припинилася.


- Швидше, - сказав Пачек.


"Тобі не обов'язково мені це говорити", - сказав я. «Скажи цим проклятим звірам, щоб бігли швидше».


Арфат вибрав добрих тварин, щоб Сайфа не думав про рівень інтелекту сомалійців. Верблюд не зовсім найшвидша тварина у світі і якби в селі були коні, вони б нас точно випередили. Але верблюди тримають постійний темп, як корабель, що рятується від перших хвиль урагану, і, якщо ви не занедужаєте морською хворобою або не розіб'єтеся, вони доставлять вас туди, куди вам потрібно, у потрібний час. Через дві години після того, як ми покинули село, ми пройшли невисокими пагорбами і піщаними смугами вздовж річки. Потім Саїфа жестом показав нам шлях до води.


"Нехай верблюди п'ють, скільки хочуть", - сказав він. «Наповніть кожну посудину водою і самі багато пийте».


"Чому б нам не піти далі річкою?" — спитав Пачек. «Ми просто йдемо вгору за течією, і це саме той напрямок, у якому ми хочемо рухатися».


"Річкові люди там їхні друзі". - Сайфа вказав на село позаду нас і на те, що ми щойно бігли. «Вони не мої друзі. Нас шукають уздовж річки. Ми йдемо до пустелі.


— Він має рацію, — сказав я Пачеку. Я повернувся до нашого провідника Данакіла. — У нас достатньо води та їжі?


- Ні, - сказав він. — Але, може, ми щось знайдемо. Або людей, які мають. Він постукав пістолетом.


«Коли я приїхав сюди, ми перепливли річку плотом, — сказав Пачек. "Це не довга подорож і..."


- Пустеля, - сказав я, завершуючи дискусію. — Василю, починай наповнювати бурдюки. Якщо Борджіа відкрито возив вас річкою, його зв'язку річкою йому цілком безпечні.


"Я не думав про це раніше", - сказав він.


- Пустеля, - сказав Арфат, - пустеля - дуже гарне місце для життя.


Він і Сайфа намагалися перевершити один одного у поводженні з верблюдами та у знанні пустелі. Мене влаштовувало, що їхні племінні відмінності виражалися таким чином, оскільки ми всі отримували з цього зиск. Але мені було цікаво, наскільки вибухонебезпечною стане комбінація Данакіл-Сомалієць, коли у нас бракуватиме їжі та пиття. І мене турбувало ставлення Сайфи, коли ми зайшли на територію його племені. Можливо, він і надалі вважатиме нас товаришами, але, можливо, він також вирішить вважати нас загарбниками, такими чудовими жертвами для отримання кількох нових браслетів.


Ми перетнули річку і бігли в ніч. Я бачив, що ми їдемо на північний схід, бо з настанням ночі темні пагорби на заході почали зникати. На мить я засумнівався у мудрості Сайфи. Він не вважав пустелю ворожим середовищем, але решта з нас там була б безпорадною.


Тоді я сказав собі, що план має сенс. Вибравши найгірший район пустелі, ми уникали сіл чи поселень з невеликими чи розгалуженими комунікаціями, що дозволило нам дістатися до провінції Тиграй на півночі і, таким чином, вийти зі сфери впливу Борджіа. Не дивно, що Сайфа сказав узяти багато води. Поки ми не рушимо на захід, ми залишимося в безплідній пустелі, що горить.


Було вже далеко за полудень, коли Сайфа нарешті наказав зупинитися. Пильний пісок утворив у пустелі щось на кшталт улоговини, вхід до якої був лише через вузьку ущелину на сході. Вона була досить великою для десяти верблюдів і для нас. Я розім'яв ноги та випив невелику порцію води. Ще за годину дюни дадуть тінь. Тінь. Я мовчки прокляв Едварда Смайта з його одягом у стилі вестерн. Я б із задоволенням проміняв свій шолом на тубільний одяг. На заключному етапі нашої подорожі я прийшов, щоб побачити ресурси, людей та тварин, яких тут не було. Я випив ще трохи води і подумав, як ми виживемо в цій подорожі. — Може нам поставити охорону? - Запитав я Сайфу.


'Так. Афари Борджіа переслідують нас. У них сильні верблюди та багато людей. Вітер не стер наші сліди за один день. Я і сомалійець чергуємо вдень. Ви з Пачеком погано бачите на сонці.


"Тоді ми чергуватимемо вночі", - сказав я.


'Добре.'


Занадто втомлений, щоб їсти, я спостерігав, як Сайфа піднявся на вершину найвищої дюни і закопався в пісок, щоб оглядати місцевість непомітним. Я ліг у тіні свого верблюда і заснув. Я прокинувся, коли Арфат тряс мене за плече з боку на бік. Сонце сіло.


— Стривай тепер, — сказав він. "Поїжте трохи їжі".


Він говорив на сомалійському діалекті, який близький до арабської мови, якою я говорив з ним. — Поспи, Арфате, — сказав я. «Я візьму щось поїсти, коли буду на варті».


Я знайшов банку яловичини. Щоб дістатися їжі, мені довелося переступити через сплячого Пачека. Чеху було близько п'ятдесяти, і він був у поганому фізичному стані. Я запитував, скільки днів він винесе, як це він проживе. Від його лабораторії у Празі до ефіопської пустелі була ціла прірва. У Пачека, мабуть, була дуже вагома причина тікати від росіян. Я повинен був дізнатися більше про це.


Коли я зрозумів, що те, що я знав про Пачека, майже зробило його моїм старим другом, я мало не розсміявся. Мар'ям була амхаркою, гарною дочкою та племінницею високопоставлених коптських сановників. Це все, що я знав про неї. Арфат, сомалійець, був гарним злодієм верблюдів. Я довірив своє життя Сайфі просто тому, що він був Данакіл. Я відкрив банку і сів на дюну. Сайфа й Арфат пройшли пологий шлях до вершини, і я щосили намагався утримати рівновагу на небезпечно зибучому піщаному схилі внизу. Зірки були на небі, і ясна ніч пустелі здавалася майже холодною після жахливої денної спеки.


Нагорі я сів і почав їсти. М'ясо було солоним. В нас не було вогню. У пагорбах на захід від нас була ще одна група, більш впевнена у своєму виживанні, ніж ми, і вони явно не очікували нападу. Їхній вогонь був невеликим. Але він горів там, як яскравий маяк у темряві. І я сподівався, що це зіб'є людей Борджіа зі шляху.


Зверху наді мною долинув звук реактивного літака. Я побачив миготливі вогні літака і оцінив його висоту приблизно дві з половиною тисячі метрів. Принаймні Борджі не мав літаків і вертольотів. Я подумав, що ефіопи не змогли виявити Борджіа з повітря. І ця думка засіла у мене в голові, поки я спостерігав.


Коли Пачек змінив мене і я виявив, що Мар'ям ще не спала, я спитав її про це.


— Має гроші, — сказала вона. «Коли я повернуся, деякі люди мають великі проблеми. Я знаю їхні імена. Борджіа з тих, хто хвалиться, коли хоче справити враження на жінку.


— Яка політична ситуація в Ефіопії, Мар'ям? — Я думав, у вас є стабільний уряд.


Вона притулилася до мене. - «Лев Юди - стара, горда людина, Нік. Молоді люди, його сини та онуки можуть гарчати та погрожувати, але старий лев залишається ватажком зграї. Іноді виникають змови, але Лев Юди залишається при владі. Ті, хто не служить йому правильно, відчувають його помсту».


"Що відбувається, коли Лев вмирає?"


«Потім приходить новий Лев, амхарський вождь. «Можливо, хтось із його раси, а може й ні. Це не наперед вирішений висновок. Це теж було неважливо. Все, що я знав про Ефіопію, відповідало національному характеру, який Борджіа дав мені про неї. Вони пишалися тим, що є єдиною африканською країною, яка не колонізована Європою. Одного разу вони програли коротку війну з англійцями, внаслідок якої імператор наклав на себе руки. Незадовго до Другої світової війни вони постраждали від італійців, коли надто пізно дізналися, що повноваження Ліги Націй не сягають так далеко, як вони заявляли. Але вони ніколи не були державою-клієнтом. Хоч би що зробив Борджіа, щоб оселитися в пустелі, це була внутрішня проблема Ефіопії. І будь-який європеєць чи американець, який ув'язався в це, був великим ідіотом. Мар'ям поклала руку мені на спину і розім'яла м'язи під сорочкою.


"Ви такого ж зросту, як чоловіки мого народу", - сказала вона.


— Ти теж велика, Мар'ям, — сказав я.


"Занадто велика, щоб бути красивою?"


Я тихо зітхнув. «Ви можете залякати невисокого чоловіка, але розумна людина знає, що ваше зростання — це частина вашої краси», — сказав я. «Навіть якщо твої риси приховані під вуаллю».


Вона підняла руку і зірвала вуаль.


«Вдома, — сказала вона, — я одягаюся по-західному. Але серед данакілів, які є послідовниками пророка, я ношу чадру на знак своєї цнотливості. Навіть маленький сомалійець, чиї курячі кістки я зламаю однією рукою, може подумати, що моя особа — це запрошення до зґвалтування».


- Бідолашний Арфат, - сказав я. «Сайфа припускає, що нічого не знає про верблюди. Пачок наказує йому у всіх напрямках. А ви знущаєтесь з його зростання. Чому він нікому не подобається?


- Він сомалійець. Він злодій.


«Він вибрав для нас добрих верблюдів».


"Звичайно," сказала вона. — Я й не казала, що він поганий злодій. Я тільки-но сказала, що всі сомалійці — злодії».


Я посміхнувся у темряві. Було досить історичних свідчень ненависті, яка перетворила Ефіопію на вільну федерацію племен, а не на згуртовану націю. Мар'ям належала до традиційно правлячої касти воїнів-християн, які стримували повстання мусульманських орд у період середньовіччя, який тривав довше, ніж темні віки Європи. Нові спогади про Європу зробили мене трохи більш терпимим до напруженості серед ефіопів нашої групи.


Пачок, чех, відмовився довіряти якомусь німцеві, тому ми не мали достовірних даних про робочий стан усіх двадцяти трьох ракет.


— Борджіа теж маленька людина, — сказала Мар'ям. «Він хотів одружитися зі мною. Я думав, ти сказав, що всі маленькі чоловічки бояться мене?


— Чому він хотів одружитися з тобою?


- Мій батько впливовий. Силою, що я могла йому дати. Вона помовчала. «Нік, це небезпечна подорож. Ми всі не виживемо.


— Ти маєш якийсь особливий талант знати такі речі?


'Я жінка. За словами мого батька і дядька, такі таланти мають тільки чоловіки.


— Куди ти повертаєшся, Мар'ям?


'До батьків, мені соромно. Але це завжди краще, ніж Борджіа. Краще бути поганою амхаркою, ніж заміжньою мусульманкою. Я не втратив своєї честі в пустелі. Але хто мені повірить?


- Я, - сказав я.


Вона поклала голову мені на плече. — Я втрачу її, Нік. Але не сьогодні. Не з іншими, які насторожені, спостерігають та заздрять. "Я не повернуся ні до шлюбу, ні до чоловіка, Нік".


Ми розстелили наші ліжка, вкрадені сомалійцями грубі ковдри, щоб накинути їх на верблюжі сідла, поряд. Мар'ям заснула, поклавши голову мені на плече.


Розділ 11


Люди Борджіа напали на нас, поки Пачек чергував. Його застережні крики розбудили мене. Потім я почув короткі постріли 38 калібрів. Відповіддю був залп, як мінімум два автомати та кілька гвинтівок. Я схопив свій автомат.


З дюни втекли троє нападників, стріляючи і спотикаючись. Я підняв рушницю і почав стріляти. Коли вони спустилися, ніхто з них не підвівся.


Рушниця Мар'ям гримнула поруч зі мною. Куля просвистіла над моєю головою. Арфат та Сайфа приєдналися і одночасно відкрили вогонь. Основна хвиля наших нападників пройшла через ущелину у піщаних дюнах. Оскільки вони були так близько один до одного, це було помилкою. Ми легко їх перестріляли.


Так само швидко, як і почався, шум знову припинився. Я озирнувся у пошуках інших цілей. Один із наших верблюдів лежав на землі і брикався. Інші шуміли, намагаючись звільнитися від мотузок.


- Верблюди! - крикнув я. «До верблюдів, Арфат».


Сомалієць побіг до них.


"Я можу спостерігати там", - сказав Сайфа, вказуючи на прірву, з якої виходила основна атака. "Ти шукаєш Пачека".


Данакіл нерозважливо побіг до тіл, розкиданих там у місячному світлі. Я підійшов до тих трьох, кого підстрелив, обережніше. З боку ущелини долинув крик страху та болю. Я озирнувся. Сайфа націлив гвинтівку на тіло, що корчиться.


Я знову відвернувся, перш ніж пістолет вистрілив. Я почав оглядати три покладені мною. Один із них був мертвий, але двоє інших, хоч і були серйозно поранені, ще дихали.


Я схопив їхню зброю і відкинув у бік табору. Потім я підвівся на дюну.


За моєю спиною пролунав постріл. Я швидко обернувся, піднімаючи гвинтівку. Мар'ям стояла над чоловіком. Поки я дивився, вона підійшла до іншого, який ще дихав, і всадила йому в голову гвинтову кулю. Потім вона приєдналася до мене на схилі.


Вона сказала. - Що хорошого в полонених?


— Я збирався лишити їх там.


— Щоб вони повідомили Борджіа, коли і куди ми поїхали? Вона засміялася. — Вони прийшли нас вбити, Ніку. Не для того, щоби захопити нас.


Я піднявся далі по піщаній дюні з Мар'ям позаду мене. Василь був майже на вершині. Я перевернув його і стер пісок з його обличчя. Кров капала в нього з рота. Його груди і живіт були зрізані кульовими отворами. Я поклав його назад у пісок і заліз нагору; Я уважно глянув униз. Перше, що я побачив, було тіло на півдорозі вгору схилом. Отже, Пачеку вдалося застрелити принаймні одну людину. Я подумав, чи заснув він на вахті, чи просто не помітив їхнього наближення. Я глянув через залиту місячним світлом пустелю на їхніх верблюдів. Я їх не бачив.


Напевно, вони прийшли з верблюдами. Автомобіль, я почув би. Я продовжував оглядати місцевість, тримаючись низько, щоб у місячному світлі не було видно мого силуету. Потім я побачив верблюдів у темних тінях однієї з піщаних дюн. Поруч стояли двоє чоловіків; їх схвильовані рухи вказували на те, що їх почало непокоїти те, що сталося у чаші з іншого боку. Вони були між мною та прірвою, що вела до басейну, так що це місце не дозволяло їм побачити, як Сайфа безжально винищує їхніх союзників.


Я дуже обережно зайняв вогневу позицію та прицілився. Але я був недостатньо обережний. Один із чоловіків закричав і націлився на мене. Я дав швидкий постріл і схибив, але його приціл був настільки спотворений, що його куля тільки-но підняла пісок. Декілька верблюдів почали турбуватися. Другий чоловік застрибнув на верблюда. Цього разу я мав більше часу, щоб правильно прицілитися. Я підстрелив його, і тоді тварина зникла в пустелі. З прірви з'явилася темна постать, куля підняла пісок поруч із моїм обличчям. Я не міг стріляти крізь верблюдів, що бігли в паніці. І за короткий час усі вони пішли в пустелю, скачучи без вершників. Я побачив металевий спалах і почув крик.


Чоловік підвівся. Інший залишився на місці. Мар'ям повзла поруч зі мною по вершині дюни. Я тримав автомат напоготові.


"Це Сайфа", - сказала вона.


'Ти впевнена?'


'Так.'


— У тебе страшенно гарні очі.


Ми встали. Данакіл помахав нам рукою.


«Іди, скажи Арфату, щоб він нікого не стріляв», — сказав я Мар'ям.


- В цьому немає необхідності. Справжній сомалійець ховається з верблюдами». Я зісковзнув із дюни і приєднався до Сайфи.


- Гарна робота з цим ножем, - сказав я.


— Ми вбили їх, — сказав він, по-товариському обіймаючи мене за плече. «Вони схопили мене, коли один із них напав на мене ззаду та вдарив по голові. Але ці афари не воїни. Навіть жінка вбила кількох. Він радісно засміявся.


- А Арфат? Хіба він не вбив кількох теж?


«Сомалієць? Можливо, він убив їх через страх. Він озирнувся у темряві. — Що, якби вони зараз мали радіо? Можливо, вони зателефонували до Борджіа до того, як ми їх убили. Я знайшов щось на спині чоловіка. Я гадаю, це радіо.


- Подивимося, - сказав я.


Він підвів мене до мертвого тіла. Я зазирнув у відкритий рюкзак, який ніс чоловік. У ньому була польова радіостанція з чималим радіусом дії.


- Це радіо, - сказав я.


Він вистрілив у приймач. Я дивився, як розлітаються частини, коли кулі пробивали його нутрощі. Я повернувся, щоб крикнути Сайфі, щоб він зупинився, але, перш ніж я встиг щось сказати, його пістолет був порожній. Він викинув його.


"Тепер вони не можуть нас знайти", - сказав він. «Ніхто більше не використовуватиме це радіо, щоб знайти нас».


- Ніхто, - зізнався я. Потім я пробрався через трупи до наших верблюдів.


Тепер, коли Пачек був мертвий, я опинився між цим Сомалійцем та цим Данакілом. Я втратив самовладання. Я повинен був розповісти цьому тупому розбійнику з пустелі, що він щойно зробив, але це не допомогло б. То була моя провина. Якби я спочатку пояснив Сайфі, що міг би використовувати це радіо, щоб викликати когось, щоб урятувати нас, він би не знищив його. Я думав, як ці люди з пустелі, якщо я хотів вижити.


— Погані новини, Нік, — сказала Мар'ям, коли ми повернулися до табору. «Верблюд, який віз найбільше їжі, мертвий. Його вантаж, у тому числі багато води, було пошкоджено. Вода стікає у пісок. Сомалієць намагається врятувати те, що може».


'Що?' - сказав Сайфа.


Вона повільно пояснила йому це італійською.


"Можливо, у людей Борджіа була вода".


Усього їх було десять. Пасік убив одного. Я застрелив трьох, що спускалися з пагорба. І ще чотирьох у каньйоні. Двоє інших були мерцями, залишеними разом із верблюдами. Ми б непогано впоралися з таким форс-мажором, хоча їхня необачна атака дуже полегшила нам завдання. Я думав, що починаю розуміти дещо про розум данакілів. Принаймні, якби Сайфа та Луїджі були типовими прикладами цього. У них не було нічого, крім презирства до будь-кого, хто не належав до їхнього власного племені.


Наша група складалася з двох білих, жінки-амхарки, сомалійки та данакіля з ворожого племені. Люди Борджіа не відчували необхідності оточувати і брати в облогу, поки кликали на допомогу по рації.


Лише троє з них мали при собі фляги. І вони були напівпорожні. Очевидно, більша частина їхньої води залишилася на верблюдах — верблюдах, що вільно бродили тепер десь пустелею.


"Ми повинні піти звідси", - сказав мені Сайфа.


'Так. Можливо, вони використовували радіо до того, як напали на нас. Я пішов до Арфата. "Як інші верблюди?"


- Добре, - сказав він.


Ми ссіли та поїхали у ніч. Сайфа та Арфат невідривно стежили за пустелею, а коли зійшло сонце, вони оглянули обрій позаду нас у пошуках ознак погоні. Я теж подивився, хоч не сподівався побачити нічого такого, чого не бачили люди пустелі. Наша втеча, здавалося, пройшла непоміченою.


«Як далеко тягнеться вплив Борджіа?» — спитав я Мар'ям. «Ми маємо вийти сьогодні чи завтра. Якщо вождь стає надто могутнім або його володіння стає надто великими, про це дізнаються в Адіс-Абебі. А про Борджіа не знають. Принаймні я так не думаю.


Стан кількості нашої води мене турбував. Сильна спека нас висушила. Ми так нормували воду, що я постійно відчував пісок у горлі. Я відчув запаморочення та лихоманку. Коли ми зупинилися того дня, я запитав Сайфу про проблему.


"Нам потрібна вода ще на чотири дні", - сказав він. — Але за два дні ми можемо піти в гори і спробувати її знайти. Ми також можемо знайти людей зі зброєю.


«Наша вода не проблема, – сказав Арфат.


Данакіл проігнорував його.


Я спитав його. - Ти знаєш, де ми можемо знайти воду?


'Ні. Але я знаю, де є молоко. Дивись.


Арфат підійшов до свого верблюда і взяв із сідла порожній бурдюк. Він уважно оглянув сумку, щоб переконатися, що вона все ще ціла. Потім він зробив кілька кроків тому і почав вивчати верблюдів. Він підійшов до одного з них і почав розмовляти з ним. Звір відсахнувся від нього.


"Якщо він змусить звіра втекти, йому доведеться бігти", - сказала Сайфа.


Арфат продовжував говорити. Верблюд, здавалося, майже зрозумів його. Вона зробила ще кілька кроків і зупинилася в нерішучості; великий паршивий звір, майже приголомшений маленькою фігурою, що наближається до неї. Її шия вийшла назовні, і я подумав, що вона зараз вкусить чи плюне. З моменту нашої втечі я постійно бився зі своїм скакуном, і чотири укуси на моїй нозі нагадали мені, що звір перемагає.


Арфат говорив далі. Верблюд підійшов до нього, обнюхав і почав чекати, поки він її погладить. Повільно притиснувся до неї і повернув її боком до себе. Продовжуючи говорити, він заліз під великого звіра і схопив вим'я. Верблюд перемістив свою вагу.


— Це данакільські тварини, — сказала Мар'ям. «Мабуть, їх ніколи не доїли».


"Це буде його смерть", - сказав Сайфа.


— Дай боже, щоб це було не так, — сказав я, раптом розлютившись на постійні етнічні образи. «Якщо він не досягне успіху, ми всі помремо».


Данакіл тримав рота на замку. Я глянув на Арфата. Він діяв дуже повільно і намагався умовити верблюдицю дати йому молока. Я бачив, як його рука ковзнула навколо соска, коли він іншою рукою встановлював пакет на місце. Верблюд відірвався і пішов.


Мить Арфат стояв зовсім нерухомо, розуміючи, що будь-який раптовий рух відправить звіра по піску, внаслідок чого принаймні один з нас помре в пустелі.


Мар'ям, Сайфа і я спробували якийсь час залишатися нерухомими. Дивлячись на верблюдицю, я зрозумів, що природа не створила її для легкого доступу до жіночого молока. З коровою можна просто сісти, і навіть неспеціаліст все одно знайде там великий мішок, що висить. Козу важче доїти, але це ніщо порівняно з верблюдицею. Просто ще один верблюд — чи сомалійський — досить божевільний, щоб подумати про таке.


Він знову підійшов до верблюдиці і притис мішок до боку. Знову процес був повторений, щоб змусити потворного звіра перевернути його на бік, щоб він міг схопити її під живіт. Він знову стиснув сосок. Верблюд видав тихий, співучий звук, потім замовк. Арфат доїв швидко, зрідка пропускаючи струмок, який потім зникав у піску. Нарешті він зліз з верблюда, ніжно поплескав її тулубом і повернувся до нас з широкою усмішкою на обличчі.


Шкіряний бурдюк набряк від молока. Арфат пив багато і жадібно і підійшов до мене.


- Гарне молоко, - сказав він. 'Спробуй.'


Я підняв бурдюк і підніс його до губ.


«Сомалійці вирощуються на верблюжому молоці, — каже Саїфа. «Вони самі виходять із утроби верблюда».


Арфат у гніві закричав і потягся за ножем на поясі. Я швидко передав сумку Мар'ям і схопив обох чоловіків. У мене не вистачило розуму підвестися між ними, але, застигши їх зненацька, я зумів руками повалити обох чоловіків на землю. Я навів на них автомат, стоячи над ними.


— Досить, — сказав я.


Вони люто глянули один на одного.


«Що ви думаєте про їжу та питво для нас, крім цього верблюжого молока?» - Запитав я Сайфу.


Він не відповів.


А Арфату я сказав: Ви можете помиритися?


«Він образив мене, – сказав Арфат.


— Ви обидва мене образили, — закричав я.


Вони дивилися на мій пістолет.


Я ретельно підбирав слова і повільно говорив італійською, щоб вони обоє мене зрозуміли. — Якщо ви хочете вбити одне одного, я не можу вас зупинити, — сказав я. — Я не можу охороняти вас день і ніч з гвинтівкою, поки ми не будемо в безпеці. Я знаю, що ви є ворогами один одного. Але пам'ятайте одне: якщо один із вас помре, якщо один із нас помре, ми всі помремо.


'Чому?' - сказала Сайфа.


«Лише Арфат може забезпечити нас їжею. Тільки ти можеш вивести нас із пустелі.


'І ти?' — спитав Арфат.


«Якщо я помру, Борджіа скоро правитиме всією пустелею і набагато більшою землею. Він шукатиме вас особливо старанно, оскільки ви були його ворогами та його рабами. І тільки Мар'ям може вчасно попередити своїх людей, щоб вони могли надати зброю, щоб убити її».


Вони помовчали. Потім Сайфа перемістив свою вагу і вклав свій ніж у піхви. Він відкотився від мене і підвівся. «Ти ватажок воїнів. Якщо ви кажете, що це правда, то я вам вірю. Я більше не ображатиму цього сомалійця».


- Добре, - сказав я. Я глянув на Арфата. "Забудь образу і прибери свій ніж".


Він прибрав ножа і повільно встав. Мені не сподобався вираз його обличчя, але я не наважився вистрілити в нього. Я не знав, як, чорт забирай, доїти верблюда.


"Це не дуже смачно, Нік", - сказала Мар'ям, простягаючи мені пакет. "Але це поживно".


Я зітхнув і знову підніс сумку до губ. Мене мало не вирвало від запаху. Порівняно з ним козяче молоко на смак нагадувало медовий напій. Воно пахло прогірклим, і я сумнівався, що гомогенізація, пастеризація та охолодження зроблять його смачнішим. Якісь згустки в ньому плавали, і я не був упевнений, чи це були вершки, жир або сміття з самого пакета. Молоко теж несмачне. Я передав бурдюк Сайфі і знову вдихнув свіже повітря. Він випив, глянув на нас з огидою і повернув його сомалійцю. Арфат напився і засміявся.


"Людина може жити вічно на верблюжому молоці", - сказав він. "Довге життя того не варте", - сказав я йому.


«Вперше я пила верблюже молоко, — сказала мені Мар'ям.


"Хіба ви не п'єте його в Ефіопії?"


— Ти один із лідерів свого народу, Нік. Хіба у бідняків серед вас немає їжі, яку ви ніколи не їсте?


Я не міг пригадати, щоб колись їв свинячу голову з крупою у своїй квартирі на Коламбус Серкл. І в меню мого улюбленого ресторану висівок теж не було.


- Справді, - сказав я.


Ми знову сіли до сідла і їхали до кінця дня. Незадовго до заходу сонця ми досягли великої рівнини, схожої на солончак. Сайфа спішився і зняв вузли з сідельних сумок.


"Якщо ми спостерігатимемо, ніхто не зможе нас здивувати тут", - сказав він.


Невдовзі після опівночі, коли Арфат і Сайфа спали, а я ніс вахту на маленькому острівці далеко від них, до мене прийшла Мар'ям. Вона оглянула широку смугу піску, яка була майже прекрасною в м'якому світлі місяця.


- Я хочу тебе, Нік, - сказала вона.


Вона вже зняла вуаль. Тепер вона позбулася своєї довгої спідниці, розстелила її на піску, її гладка коричнева шкіра блищала в місячному світлі. Її тіло складалося з вигинів та вигинів, западин та тіней.


Вона була теплою і сповненою бажання, коли ми обнялися і повільно опустилися на її спідницю. Ми цілувалися – спочатку ніжно, потім більш пристрасно.


Я провів руками по її фантастичному тілу і затримав їх біля її чудових грудей. Її соски затверділи під моїми пальцями. Вона відреагувала ніяково, ніби не зовсім знала, як принести мені задоволення. Спочатку вона просто провела руками по моїй голій спині. Потім, коли я дозволив своїм рукам ковзнути від її грудей вниз по її твердому плоскому животу до вологої ямки між її стегнами, вона почала пестити все моє тіло своїми руками.


Я повільно перекотився через неї і дозволив своїй вазі на деякий час повиснути.


- Так, - сказала вона. Зараз.'


Я проникнув у неї і зіткнувся з моментом опору. Вона зчинила тихий крик, а потім старанно почала рухати стегнами.


Повільно вона збільшила свій ритм, реагуючи на мої рухи. Я не думав, що вона все ще буде незайманою.


Розділ 12


Через три дні, коли наші запаси води були майже вичерпані, а їжа повністю закінчилася, ми попрямували на захід, до низьких скелястих пагорбів провінції Тиграй. Незадовго до заходу сонця Сайфа виявив невелику криницю. Ми обережно випили, а потім наповнили бурдюки водою. Верблюди виявили свою звичайну спрагу, перш ніж почали пастись серед убогої зелені.


- Це погане місце, - сказав Сафаї.


'Чому?'


"Мої люди живуть там внизу". Він вказав на безкраї простори пустелі. — Ми дістанемося міста через два дні. Тоді ми в безпеці. Багато води, але у цьому районі живуть погані люди».


Оскільки в останні дні ми не отримували багато поживної їжі, крім верблюжого молока, ми швидко втомилися. Тієї ночі я провів першу вахту, поки решта спала. Сайфа прокинувся близько десятої години і сів поряд зі мною на великий валун. — Ти зараз поспиш? - сказав він. «Я спостерігаю кілька годин, а потім розбуджу цього сомалійця».


Я дошкандибав до нашого табору. Мар'ям мирно лежала поруч із верблюдом, і я вирішив її не турбувати. Біля криниці я знайшов трохи трави й розтягнувся на місці. Здавалося, світ на мить закружляв довкола мене, але потім я заснув.


Мене розбудив нервовий рух серед верблюдів. Я відчув щось дивне, але я не міг визначити. Мені довелося так довго жити з верблюдами та власним немитим тілом, що мій нюх притупився. Потім я почув кашель, гарчання.


Я повернув голову праворуч. Темна форма відхилилася від мене геть. Повітря стало сильніше пахнути, коли я ідентифікував звук як звичайне дихання. Я пригадав, що десь читав, що леви жахливо смердять з рота, але я не думав, що мені доведеться відчути це дихання, що солодко пахне, поблизу.


Автомат лежав ліворуч від мене. Я не зміг би розвернутися, схопити його та підняти над своїм тілом, щоб націлитись на лева. Або я міг перевернутися, підстрибнути, підняти пістолет і одним рухом клацнути запобіжник. Але у лева все ж таки була перевага. Він міг застрибнути на мене зверху і почати кусати, перш ніж я зможу як слід прицілитися.


— Нік, коли прокинешся, лежи дуже тихо, — тихо сказала Мар'ям.


Лев підняв голову і глянув у її бік.


"У нього круглий живіт", - сказав Сайфа.


"Що це означає?"


— Що він не голодний? Лев із плоским животом хоче їсти та нападає. Але цей щойно поїв.


Зі свого ракурсу я не міг перевірити, що бачив Данакіл, але я бачив, що мій новонабутий знайомий був самцем із довгою розпатланою гривою. Я намагався пригадати все, що знав про левів. Це було не надто багато. Я, звичайно, ніколи не чув про теорію Сайфи про те, що потрібно дивитися на черево лева, щоб переконатися, що воно плоске. Мені здавалося, що будь-хто, хто був так близько до лева, щоб вивчити його черево, мабуть, зміг би уважніше вивчити його травні процеси зсередини.


Мар'ям сказала лежати спокійно. Лев теж стояв непорушно, тільки хвостом махав. Ця деталь турбувала мене. Я бачив безліч кішок, які терпляче чекали на птаха чи мишу, і їхні наміри видавалися лише мимовільним рухом хвоста. Я подумав, чи не має наміру цей великий кіт виставити лапу і завдати мені удару при найменшому русі з мого боку. Порада Мар'ям здалася мені дуже здоровою.


Потім я згадав ще дещо - леви падальщики. Наприклад, вони відганяють стерв'ятників від туші, що гниє, щоб легко перекусити. Якщо я лежатиму спокійно, цей лев може вирішити потягти мене на наступну трапезу в пустелі.


Він ворушився та кашляв. Мене накрила хвиля неприємного запаху з рота. Мої нерви були на межі зриву, і я боровся із бажанням схопити автомат.


Дуже повільно лев повернув своє тіло так, щоб воно виявилося паралельно моєму. Я глянув на його живіт. Він здавався досить круглим, якщо це справді щось означало. Лев повернувся, щоб знову подивитися на мене. Потім він поволі пішов до колодязя. Спочатку я скосив очі, коли він пройшов повз мою голову. Лев йшов дуже повільно, чи не знав, чи їсти, чи пити. Я почекав, поки він виявиться майже біля води, перш ніж вирішив, що настав час брати автомат. З усією силою волі я зачекав ще хвилину, поки лев справді не схилився над водою. Там він знову оглянув табір. Ніяких звуків та рухів від Мар'ям та Сайфи я не чув. Задоволений тим, що йому нічого не загрожує, лев опустив голову і почав гамірно пити. Мені було цікаво, як я відреагую наступного разу, коли побачу кошеня, що пускає слини у блюдце з молоком. Повільно я простяг ліву руку і почав ритися в землі, доки не знайшов холодної сталі автомата. Я одразу взяв його. Для цього мені довелося відвести погляд від лева, але я чув, як він п'є.


Я тримав зброю так, щоб перевернутися ліворуч, відключити запобіжник і прийняти класичну стійку, лежачи одним плавним рухом. Неможливо було виконати цей маневр, не потривоживши лева, але я відчував, що це шанс узяти гору. У зброї був повний магазин, тож якби лев бодай хвостом ворухнув, я б вирілив чергою. Тривалий залп виразно вразив би щось життєво важливе.


Я перекинувся і прицілився. Мар'ям голосно ахнула, коли лев підняв голову.


"Не стріляйте", - сказала Сайфа.


Я не відповів. Стріляти чи ні, залежало від самої тварини. Якби він знову почав пити, я не став би стріляти. Якби він не пішов до Мар'ям і Сайфи, не за верблюдами, коли вийшов з табору, я не став би в нього стріляти. І якби він не повернувся, щоб знову мене оглянути, я не став би його стріляти. Такою мірою я був готовий прийняти цей компроміс.


Було як мінімум дві вагомі причини, через які Сайфа сказав не стріляти. Він не довіряв людям, які жили в цій частині країни, і стрілянина могла привернути їхню увагу. Інша причина була ближче: постріли могли роздратувати лева. Як би добре людина не стріляла, завжди є шанс, що вона промахнеться, навіть за найсприятливіших обставин. Та й нинішні умови були не надто хороші.


Світло оманливе. Місяць, хоч і повний, майже зайшов. І лев гарно вписався у його оточення. Як тільки я опинився в лежачому положенні, я залишився в цьому положенні і почав чекати, що робитиме лев.


Лев випив ще трохи води. Задоволений, він підняв голову і загарчав. Верблюди завили від страху.


- Лев, - крикнув Арфат зі свого поста. "У таборі лев".


"Це був довгий час," сказала Мар'ям.


Ця гучна розмова, здавалося, засмутила лева. Він глянув на Мар'ям, на верблюдів, а потім на те місце, де мав стояти Арфат. Я міцніше стиснув автомат і посилив тиск вказівним пальцем правої руки. Ще трохи, і я вистрілю.


Лев повільно пішов уліво, геть від нас. Здавалося, він розчинився вночі, і я швидко втратив його з поля зору.


Через дві хвилини Сайфа сказав: «Він пішов».


Я встав. «Тепер я хочу знати, як, чорт забирай, він потрапив до цього табору», — проревів я.


Арфат зустрів мене на півдорозі через наш табір та його валун.


"Лев прийшов з того боку, на який я не дивився", - сказав він.


— Чи ти спав?


'Ні. Я просто не бачив цього лева.


— Іди до табору і поспи, — сказав я. "Я не сплю. Цей звір уже давно дихав мені в обличчя.


— Виходить, він не був голодний, — сказав він.


Мені хотілося обернутися і штовхнути Арфата чоботом. Але мені вдалося взяти себе до рук. Навіть якщо сомалійець не заснув, з його боку було чистою недбалістю не помітити цього лева. Або це «недогляд» було навмисним. Я не забув вираз його обличчя, коли я розняв його із Сайфою.


Скоро після полудня наступного дня ми зупинилися біля іншої криниці для короткого відпочинку. Присутність води змусила мене почуватися набагато краще, хоча я був такий голодний, що жадібно проковтнув би шматок м'яса, відрізаний від одного з наших власних верблюдів. За час нашої подорожі пустелею я втратив близько п'ятнадцяти фунтів, і мені довелося затягнути пояс до останньої дірки. Але в іншому я почувався досить сильним. Я, звичайно, зміг пережити той день, який відокремлював нас від міста.


— Як ви вважаєте, чи є в місті поліцейська ділянка? — спитав я Мар'ям. «Він має бути там. Дай мені поговорити з ними, Ніку. Я знаю, як з ними говорити.


'Добре. Я повинен дістатися до Адіс-Абеби або Асмери якнайшвидше».


Ми тільки-но покинули колодязь, коли досягли вершини схилу і натрапили на групу з трьох данакілів. Хоча вони також були здивовані, але відреагували швидше, ніж ми. Вони почали стріляти. Арфат закричав і впав із верблюда.


На той час я вже мав автомат. Саїфа та Мар'ям теж почали стріляти. І вже за хвилину троє наших суперників опинилися на землі. Я глянув на Мар'ям. Вона сміялася. Потім Сайфа повільно сповз із сідла.


Я стрибнув з верблюда і побіг до нього. Він отримав кулю в плече, але, наскільки я міг судити, рана була не надто глибокою, щоб куля могла пошкодити будь-який життєво важливий орган. Я промив отвір водою і перев'язав його. Мар'ям схилила коліна перед Арфатом.


- Він мертвий, - сказала вона, повернувшись і вставши поруч зі мною.


- Це дуже погано, - сказав я. «Він врятував нас своїм верблюжим молоком».


— І він мало не вбив нас, особливо тебе, бо вчасно не попередив нас про це леве.


«Арфат заснув. Він був хоробрий, але недостатньо сильний для цієї подорожі.


- Він спав? Мар'ям тихо засміялася. «Нік, я казав тобі ніколи не довіряти сомалійцям. Він ненавидів тебе за те, що ти не дозволив йому битися з цим Данакілом.


- Можливо, - сказав я. — Але це вже не має значення.


Сайфа моргнув, повільно приходячи до тями. Я чекав, що він застогне, але він перевів погляд на мене і залишився стоїчно спокійним.


Він запитав. - «Наскільки сильно я поранений?»


— Може, в тебе зламано плече. Усередині нічого не зачепило, але куля все ще там».


— Нам треба вибиратися звідси, — сказав він, випростуючись.


"Ні, поки я не надягну на тебе перев'язь", - сказав я йому.


Ми залишили тіла трьох нападників та Арфату. Я сподівався, що велика зграя голодних левів пройде повз перед тим, як їхня присутність викличе підозру.


Ми йшли до темряви. Данакіль, відчуваючи сильний біль, але був ще насторожі, сказав нам розбити табір у ваді.


«Ми, можливо, о другій годині їзди від міста», — сказав він. — Ми збираємось туди завтра. Сьогодні вогню не буде.


— Ти спатимеш, — сказав я йому.


— Ви маєте охороняти нас.


'Я зроблю це.'


Я прив'язав верблюдів до рідкісних кущів, щоб вони могли поїсти. Здавалося, вони здатні їсти майже все, і мені стало цікаво, чи можуть вони навіть переварювати каміння. Я був дуже гордий собою - я став досить майстерним у поводженні з цими звірами, і я розповім Хоуку про свій новонабутий талант і попрошу його занести його в мою справу.


Я вибрав гарне місце на невисокому пагорбі і почав дивитись. Мар'ям підійшла і сіла поряд зі мною.


"Думаю, ми дістанемося до моїх людей, Нік", - сказала вона.


— Ти думала інакше, коли ми йшли?


'Так. Але я краще помру, ніж стану дружиною Борджіа.


Я обійняв її і погладив її великі груди. "Ми не можемо сьогодні ввечері," сказала вона. «Ми повинні доглядати Сайфу».


- Я знаю, - сказав я.


«Почекайте, доки я не зможу одягатися як християнка. Жінки Ісламу мають приховувати свої обличчя, але їм дозволено оголювати груди. Дивні у них звичаї.


— Мені подобається, коли твої груди оголені, — сказав я.


«Я рада, що здобула освіту, — сказала вона.


Я спробував пов'язати її коментар із нашою розмовою, але не зміг. 'Чому?'


«Ефіопія змінилася, Нік. Кілька років тому, в дитинстві моїх батьків, такій викраденій дівчині, як я, довелося б жити із соромом, якби вона не змогла довести свою цноту. Тепер уже не потрібно укладати узгоджений шлюб. Мій розвиток гарантує мені роботу в уряді. Мій батько та дядько можуть самі влаштувати це для мене без збентеження. Тоді життя буде таким самим, як у західних країнах».


— Ти могла б повернутись незайманою, якби не переспала зі мною, — сказав я.


«Я не хотів повертатися незайманим, Нік». Вона встала. — Розбуди мене, коли втомишся. Постарайтеся не спати всю ніч. Я бачу вночі так само добре, як і ви, і хоча я не дуже добре стріляю, я завжди можу гукнути, коли загрожує небезпека».


- Добре, - сказав я.


Ще одна частина головоломки стала на свої місця, коли я дивився, як вона зникає в темряві у своїй білій спідниці. Мар'ям згадала про важливість її цноти, коли ми вперше кохалися, і я на мить злякався, що вона пошкодує про те, що переспала зі мною, як тільки ми досягнемо амхарського нагір'я. Однак вона думала наперед. Мар'ям була хороброю жінкою і заслужила на все щастя, яке тільки могла отримати. Мені б не хотілося, щоб її люди з якоїсь причини погано поводилися з нею. Я теж був щасливий мати таку впливову коханку. Втеча з «Данакіла» була дикою здогадкою, і я не повірив би в неї, доки не побачив вантажівки та людей у формі і неозброєних цивільних осіб, що мирно йдуть вулицями.


Але втеча від Борджіа не була кінцем моєї місії. Це був лише шанс наштовхнутися на нові проблеми. У мене не було із собою документів, що засвідчують особу. Гаард забрав мої документи. Діставшись до посольства в Адіс-Абебі або Асмері, я міг ідентифікувати себе, показавши відповідальній там людині своє татуювання з сокирою. Він мав знати все. Але що якщо це не так? Чи буде тоді вважати це реальним?


А як щодо уряду Ефіопії? На їхнє прохання я вирушив за Борджіа. Тепер я знав, де він і чим займається. Більше того, я не мав жодних доказів того, що його вразливість полягала в деактивованих ракетах. Якби я вбив його у тому селі Данакіл, моя робота для AX була б закінчена. Але я його не вбив. І я гадки не мав, чого хочуть ефіопи.


Мар'ям мав гарні зв'язки. Вона гарантувала б безпеку для мене. Я перемістив свою вагу і змусив себе залишатися напоготові. Якщо я засну, то ми можемо більше ніколи не досягти цивілізації.


Розділ 13


Через дві години після сходу сонця Сайфа вивів нас на чітко позначену стежку, що веде до села, яке ми добре бачили вдалині. Він був слабкий і в лихоманці, і час від часу я бачив, як він гойдався в сідлі. Перед від'їздом з табору я оглянув його рану і побачив, що вона запалилася. Куля, уламки кістки та уламки повинні бути видалені швидко.


Я запитав. - "Ти можеш залишитися в сідлі? - Я тебе понесу?"


— Ти врятував мені життя, — сказав він. — Нік, я сподівався лише на одне.


'На що?'


«Щоб ви дозволили мені вбити цього сомалійця».


"Перш ніж ти помреш, ти вб'єш багато ворогів", - сказав я йому.


- Так, Нік. Але я більше ніколи не здійсню таку подорож. Люди почнуть розповідати історії про те, що ми з тобою зробили. Пачок помер у нашому першому таборі. Сомалієць не був воїном. І єдиною іншою людиною була жінка. Скільки ми вбили?


- Я збився з рахунку, - сказав я. - Думаю, тринадцять.


«Тепер ми маємо знайти місце, щоб позбутися нашої зброї. У місті воно нам не потрібне.


Верблюди йшли своїм шляхом стежкою. Коли ми досягли ділянки з великими валунами, я зупинив свого верблюда. "Давай сховаємо нашу зброю серед каміння", - сказав я. - Добре, - сказав Сайфа.


Ми з Мар'ям взяли його пістолет, патрони, які він ніс, і відстебнули пістолет від ременя. Я видерся по валунах, поки не знайшов ущелину. Я поклав туди обидві гвинтівки та пістолет, потім витріщився на свій автомат.


Я почував би себе голим, якби в мене його більше не було, але ми не могли дозволити собі в'їхати в місто, розмахуючи зброєю. Ми шукали друзів, а не чергову бійню. Мар'ям їхала з одного боку від нього, я з іншого. Він не хотів, щоб його несли до поліцейської дільниці, і продовжував тільки свою гордість.


"Маріам, - сказав я англійською, - ви можете переконати поліцію подбати про цю людину?"


'Я не знаю. Від імені мого батька я благатиму їх негайно викликати лікаря. Я скажу, що він головний свідок злочину, що карається смертною карою.


«Після всього, що Сайфа зробив для нас, я не хотів, щоб він втратив руку».


- Я розумію, Нік, - сказала вона. «Але будуть потрібні деякі зусилля, щоб переконати поліцію, хто я така. Вони мають підготувати звіт. Вони мають назвати начальству наші імена. Але вони відмовляться поспішати свої дії, якщо побачать амхарську жінку, одягнуту як мусульманка».


Судячи з одягу, це було мусульманське місто, подумав я. Ми поїхали прямо до поліції. Вибігли двоє чоловіків у формі кольору хакі із відкритими кобурами. Марьям почала говорити амхарською мовою, і я почув, що моє ім'я вільно використовується. Я був радий бачити, що вони були обережні з пораненим Сайфою. Один із них підвів мене до камери, заштовхнув усередину і зачинив двері.


"Ти американець?" — спитав він поганою англійською.


'Так. Мене звуть Нік Картер.


— Маєте документи?


'Ні.'


'Чекай тут.'


Боячись образити його, я стримав сміх. Мені було цікаво, куди, на його думку, я піду.


У кутку камери валялася зношена армійська ковдра. Я сподівався, що там не надто багато шкідників. Останні кілька днів я спав дуже чуйно, постійно дивлячись найменші ознаки небезпеки. Але так як я міг тільки чекати на дії інших, я вирішив задрімати. Малоймовірно, що Данакіли, що мародерують, штурмуватимуть в'язницю. Влада Борджіа не сягала так далеко на північ. Я впав на ліжко і за хвилину заснув.


Я прокинувся від наполегливого голосу. 'Г-н. Картер. пан. Картер, м. Картер.


Я розплющив очі і подивився на годинник. Я поспав трохи більше двох годин. Я відчув себе набагато краще, хоча був досить голодний, щоб з'їсти стейк верблюда, все ще прикріплений до тварини.


'Г-н. Картер, будь ласка, підемо зі мною, — сказав поліцейський, який відвів мене до камери.


— Іду, — сказав я, підводячись і чухаючись.


Він провів мене коридором в обнесений стіною тюремний двір. Ув'язнений кинув дрова в багаття, над яким була діжка з гарячою водою. Поліцейський вигукнув наказ. Ув'язнений налив у ванну гарячої води та додав холодної.


"Є мило, містере. Картер, - сказав мені поліцейський. - І ми знайшли тобі одяг.


Я зняв свої брудні штани кольору хакі і добре вимився. Я насолоджувався гарячою водою та відчуттям мила на моїй шкірі. В'язень простяг мені великий бавовняний рушник, і я ліниво витерся, насолоджуючись палючим сонцем на голій шкірі. У купі одягу на дивані я знайшов чисті штани, закороткі в штанинах всього на кілька сантиметрів, чисті шкарпетки та чисту сорочку.


Поліцейський порився в кишені, шукаючи леза для гоління. Ув'язнений приніс миску з водою і поставив на лаву маленьке люстерко. Мені довелося сісти навпочіпки, щоб побачити своє обличчя в дзеркалі, але після гоління я відчув себе зовсім іншою людиною. 'Будь ласка, ходімо зі мною, містере. Картер, - сказав офіцер.


Він провів мене назад до в'язниці і відвів до окремої кімнати, десь у передній, поруч із вартовим приміщенням. Там сиділи Мар'ям та чиновник. Перед ними на столі стояла димна миска з їжею. Тепер на Марьям була довга сукня, що закривала більшу частину її тіла.


'Г-н. Картер, я начальник цієї в'язниці, — сказав чоловік арабською, встаючи і простягаючи руку. «Після того, як ти співаєш, ми поїдемо до Асмери».


Він показав мені на місце поряд з Мар'ям і почав наказувати маленькій товстушці. Вона швидко принесла мені буханець хліба та миску з їжею. Я не став ставити запитань про її склад і почав їсти. Вона була теплою і сповненою ситних шматків м'яса — ягняти, як я оптимістично вирішив, — плаваючого в жирі.


Хліб був свіжий та смачний. Я запив їжу гірким чаєм.


"Я думаю, що ви хтось важлива", - м'яко сказав я Мар'ям.


"Ні, це ти", - сказала вона мені. "Все почалося з того, що поліція назвала ваше ім'я по радіо".


Я повернувся до командира. — Як Данакіл, який був із нами?


— Він зараз у місцевій клініці. Лікар прописав йому антибіотики. Він виживе.


'Гарний.'


Командир прочистив горло. 'Г-н. Картере, де ти залишив свою зброю?


Я сказав. - "Яка зброя?"


Він усміхнувся. «Жодна людина не проходить через Данакіль без зброї. Вашого друга було підстрелено. Стрілянина явно відбулася за межами моєї юрисдикції, і я розумію, що ви працювали від імені уряду. Я ставлю своє питання тільки для того, щоб зброя не потрапила до рук членів племені, яке у вас є причини не любити.


Я задумався. — Не знаю, чи я зможу точно описати це укриття. Звідси ми діставалися міста двадцять хвилин, бо верблюди йшли повільно. Там були камені.


'Добре.' Він засміявся. — Ви добре знаєтеся на пейзажах, містере. Картер. Кожен Данакіл, що приходить у місто, зберігає там свою зброю. Це може бути лише в одному місці.


Після вечері командир провів нас до джипа і потиснув нам руки. Я подякував йому за доброту. - Це мій обов'язок, - сказав він.


«Ефіопії потрібні люди, які знають свій обов'язок так само, як і ви, – сказала йому Мар'ям.


Пролунало трохи банально, як коментар якогось кінофільму. Але відповідь командира розповіла мені достатньо про статус Мар'ям. Він випростався і посміхнувся — як вірний слуга, якого господиня нагородила компліментом. Я зрозумів, що її становище було забезпечене її сім'єю, і я тільки сподівався, що її члени чоловічої статі не відчують, що її зв'язок зі мною викликав ганьбу на цю сім'ю.


Двоє копів притримали двері позашляховика і допомогли нам сісти на заднє сидіння. Потім ми поїхали ґрунтовою дорогою, яка, здавалося, йшла поглибленням між двома невеликими гірськими хребтами. Перші десять миль ми зіткнулися тільки з одним транспортним засобом, старим Land Rover, який, здавалося, слідував досить цікавим курсом. Наш водій вилаявся і вдарив у гудок. Ми пройшли так близько, що Мар'ям, яка сиділа ліворуч, могла легко доторкнутися до нього.


За три кілометри ми пробралися через караван верблюдів. Я не знаю, як водій це зробив, бо мої очі були заплющені. Коли ми подолали двадцять кілометрів, ґрунтова дорога стала трохи важчою, і водій витяг із джипа зайві десять кілометрів швидкості. Ми випередили інші машини. Не доїжджаючи до великого міста, ми зробили крутий поворот перед старим італійським вертольотом. Його водій голосно гукнув. Ми виїхали в поле і зупинилися поряд з вертольотом.


Пілот, армійський офіцер, вискочив та віддав честь.


Він сказав. - 'Г-н. Картер?


'Так.'


«Я мушу відвезти тебе до Асмери якнайшвидше».


За п'ять хвилин ми були в повітрі. Пристрій давав такий шум, що будь-яка розмова була неможлива. Мар'ям поклала голову мені на плече і заплющила очі. Я припускав, що як тільки ми дістанемося до Асмери, я з'ясую, хто несе відповідальність за весь цей поспіх.


Гелікоптер приземлився в урядовому аеропорту. Коричневий фургон із офіційними написами на борту мчав до нас ще до того, як лопаті гвинта повністю зупинилися. Я побачив, як старший армійський офіцер вийшов із задніх дверей. Я придивився до яскравого сонячного світла. Якщо я не помилився...


Хоук підбіг до мене, коли я зліз із вертольота і повернувся, щоб допомогти Маріам спуститися. Його хватка була міцною, і на мить мені здалося, що я побачив полегшення в його очах, коли ми вітали один одного.


Я запитав. — Що ви робите в Асмері, сер? "Якщо це Асмара".


"Капітан "Ганса Скейельмана" повідомив, що ви загинули, N3." - сказав Хоук. «Все пекло вирвалося на свободу».


— Певно, капітан Ергенсен подумав, що я помер, — сказав я. — Уся його проклята команда, окрім людей із машинного відділення, належить до зграї Борджіа. Я так розумію, корабля більше немає у Массауа?


'Ні. Місцева влада не мала підстав його затримувати. Як решта двоє?


— Які ще двоє?


- Джин Фелліні, - сказав Хоук. «Агент ЦРУ. Я знав, що вона на борту, але я ще не був певен, що хочу, щоб ви працювали разом.


«Ми об'єднали зусилля, щоби убити агента КДБ на ім'я Ларсен. Вона була стюардом на борту Hans Skejelman. Нас разом узяли в полон. Пізніше Джина отримала кулю в груди на шляху від Червоного моря до штаб-квартири Борджіа.


- А інший?


- Хто інший?


"Його звуть Гаард..."


«Другий помічник. Цей виродок у таборі Борджіа. Принаймні був, коли ми виїжджали. Але що то за історія, що ми мертві?


- Спосіб пояснити, чому ти не доїхав до Массауа, - сказав Хоук. — Капітан стверджував, що ви всі троє померли від бубонної чуми. Як захід безпеки він поховав вас усіх трьох у морі. Це була історія, яку ефіопська влада не могла не схвалити. Саме тому їм знову дозволили залишити гавань. Нік, ти будеш першим агентом AX, який помер від бубонної чуми.


Він здавався трохи розчарованим тим, що я не створив нової проблеми для друкарок у штаб-квартирі, і я міг би сказати щось саркастичне, якби Мар'ям та ефіопський генерал не підійшли до нас у той час. Вони говорили амхарською мовою, і в мене склалося враження, що ця людина була моїм старим другом.


— Генерале Сахеле, це Нік Картер, — сказав Хоук.


Ми з генералом потиснули руки. Він був чудовим прикладом амхарця знатного походження, близько п'яти футів на зріст, з густим чорним волоссям, яке тільки починало сивіти.


'Г-н. Картер, я знаю Мар'ям з її народження. Дякую, що повернули її в цілості та безпеці, і я також дякую вам від імені сім'ї».


У його англійської був ідеальний шкільний акцент, і я припустив, що він здобув освіту в Англії.


«Генерал Сахеле, — сказав я, — я не можу поставити собі на заслугу її повернення. Ми повернулися разом. Вона несла вахту, їздила верблюдом і стріляла з гвинтівки, як добре навчений солдат. Ми обидва завдячуємо своїм життям Сайфі, Данакілу, який втік разом із нами.


"Якщо ви втекли від Борджіа, можливо, вам доведеться продовжувати тікати". Сахеле повернулася до Хоука. «Маріам дала мені кілька імен його союзників, які служать у нашому уряді. Хотів би я знати це декількома днями раніше.


'Що трапилося?' - Запитав я Хоука.


- Як тільки ти втік, якщо я правильно зрозумів послідовність, Борджіа зробив свій хід, - сказав Хоук. "Його ультиматум прийшов чотири дні тому".


— Це не одразу після того, як ми втекли, — сказав я. «Мабуть, він чекав, поки його патруль поверне нас».


- Патруль, якого ми вбили? — спитала Мар'ям.


- Так, - сказав я.


- Ви знаєте його вимоги? — спитав генерал Сахеле.


"Здається, йому потрібна половина Східної Африки", - сказав я. — Він загрожував використати свої ракети?


— Включно з трьома мінітменами, — сказав Хоук. - Вони були на борту "Ганса Скейельмана". Жан Фелліні був після цього.


Я запитав. - "Коли він почне стріляти?"


'Завтра ввечері. І раніше, якщо ми захочемо напасти на нього.


"Я думаю, вам слід переконати його використовувати ці ракети, сер", - сказав я Хоуку. «Особливо ті мінітмени». Рот генерала Сахеле відкрився. Він дивився на мене. Хоук на мить виглядав спантеличеним, потім на його обличчі з'явилася слабка посмішка. - Що ти знаєш такого, чого не знаємо ми, N3?


«Принаймні половина ракет Борджіа небезпечна лише для людей, які їх запускають. Я сумніваюся, що він взагалі викопав операційну систему мінітменів із піску чи навіть знає, що вона зникла. Він так добре сховав свої ракети, бо не має належних пускових установок. Один із його найкращих людей і, можливо, єдиний технік, який у нього був, втік разом із нами. Василь Пачек міг би надати вам повний технічний звіт. Але, на жаль, він був убитий патрулем Борджіа, коли вони напали на нас у ніч після втечі. На боці Борджіа купа страшенно крутих воїнів Данакіль, озброєних автоматичною зброєю. Ось і вся його небезпека.


— Ви впевнені, містере? Картер? — спитав генерал Сахеле.


'Так. Пачок працював над цими ракетами. Борджіа обдурив його, тому Пачек щосили намагався саботувати весь план. Борджіа, мабуть, розраховував на те, що пустеля вб'є нас, бо як тільки Пачек чи я пройдемо через неї, щоб розкрити факти, всі дізнаються, що вся його загроза — не що інше, як повітряна куля.


«Він не знає, що знав Пачек, — сказала Мар'ям. «Він справді думає, що ці ракети спрацюють».


— Тим гірше для нього, — сказав генерал Сахеле. Він знову повернувся до мене і поклав велику руку на плече.


— Як би ви сьогодні хотіли переночувати в готелі, а потім повернутися до штаб-квартири Борджіа, містере Картер?


Я запитав. - "Як ми туди потрапимо?"


— З моїм гелікоптером. Ти командуватимеш ста п'ятдесятьма найкращими воїнами Африки.


«Я не міг уявити собі кращий спосіб. Я просто сподіваюся, що можу знову знайти це місце».


— Покажи мені карту, — тихо сказала Мар'ям. "Я точно знаю, де ми були".


Генерал Сахеле провів нас до своєї штабної машини, і ми вирушили до військового табору. Він двічі вибачився за відсутність кондиціонера у машині. Я не міг переконати його, що люблю дихати свіжим гірським повітрям.


Поки Мар'ям та генерал схилялися над картою, ми з Хоуком обмінялися інформацією.


Я спитав його. - "Хіба AX не отримав моє повідомлення?"


«Так, але код, який ви використовували, потребує ретельної інтерпретації. Коли "Ганс Скейельман" кинув якір у Массауа і були представлені фальшиві свідчення про смерть, ми були переконані, що ваше повідомлення означало, що корабель належить Борджіа. Завжди проходить кілька днів, перш ніж ви розумієте, що маєте справу з фальшивою холдинговою компанією, навіть якщо вона базується в дружній країні, як Норвегія. Крім того, ми не знали, чи ви ще живі і міс Фелліні, і не могли зрозуміти, як ви відправили своє повідомлення.


Він зупинився в очікуванні. Я розповів йому про свою втечу з клітки під каютою боцмана і про те, як після цього я знову замкнувся. Він тихо засміявся.


- Гарна робота, Нік, - м'яко сказав він. «Ваше повідомлення дало нам потрібний час. Прямо зараз ефіопи та їхні африканські союзники відстежують "Ганса Скейельмана". Ця проблема також покращила співпрацю між нами та Росією, а також між двома світовими державами та третім світом. У будь-якому випадку це більше, ніж я гадав. Але якщо ця баржа піде в Атлантичний океан, вона буде видобутком військово-морських сил країн НАТО».


'Г-н. Картере, чи не могли б ви допомогти нам на хвилинку? — спитав генерал Сахеле.


Я пройшов через кімнату та вивчив топографічну карту Данакіла. Мар'ям вже знайшла штаб-квартиру Борджіа.


"Цей район підходить для гелікоптерної атаки?" — спитав генерал Сахеле.


«Це залежить від кількості людей і вогневої могутності, яку ви маєте в своєму розпорядженні». Я вказав на точку вище за течією, другу точку нижче за течією та третю точку в невисоких пагорбах. "Якщо ви помістите людей у ці три точки, - сказав я, - тоді ви зможете стерти це село Данакіль з карти".


"У нас також є два канонерські човни", - сказав Сахеле.


— Поставте одну біля табору Борджіа, — запропонував я. — Потім вона пожене його людей в обійми ваших військ. Він не має великих боєздатних сил, здебільшого він залежить від рабської праці».


Ця консультація була лише люб'язністю, оскільки генерал Сахеле вже знав, як використовувати свої війська. Нік Картер збирався приєднатися до поїздки, і якщо американський агент був вражений бойовими якостями ефіопських військ, то краще.


Ніхто раніше не згадував про ракети, і ми з Хоуком не мали можливості вирішити цю проблему. Але це була головна причина, через яку я погодився супроводжувати урядові війська в їхній місії, якщо вони нападуть на штаб-квартиру Борджіа. Я хотів переконатись, що ці ядерні ракети не потраплять не в ті руки.


"Нік, ти спав останнім часом?" - спитав Хоук.


"Сьогодні вранці, кілька годин, у в'язниці".


"Сьогодні теж буде не до сну", - сказав генерал Сахеле. — Ми виїжджаємо о третій годині ночі і атакуємо табір Борджіа одразу після сходу сонця. Літати через гори в темряві небезпечно, але ми повинні розібратися з Борджіа, поки ніхто не встиг його попередити.


— Я ляжу спати раніше, — пообіцяв я.


"Тепер ти можеш піти в готель", - сказав Хоук. «До речі, місцева влада наказала "Гансу Скейельману" залишити всі ваші речі. Ти знайдеш їх у своїй кімнаті.


'Я відчуй себе VIP-персоною».


"Новини, які ви принесли, важливі для ефіопського уряду", - сказав генерал Сахеле.


Атмосфера ставала офіційною, генерал потис мені руку і наказав водієві дуже добре про мене подбати. Хоук, мабуть, збирався погостювати в генерала якийсь час, тому він, звичайно, підкреслив, що мої речі в готелі. Бо якби екіпаж «Гансу Скейельмана» не знайшов потайного відділення у моїй валізі, завтра мене супроводжувала б Вільгельміна.


Я подумав, як добре було б познайомити її з Гаардом чи Борджіа.


Незважаючи на формальності, Мар'ям вдалося підібратися до мене і прошепотіти: «Побачимося пізніше, Нік. Це буде коштувати мені деяку інтригу, але я зупинюся у вашому готелі.


Я запитав. — Як щодо того, щоб повечеряти разом сьогодні ввечері?


— Я прийду до тебе до кімнати о сьомій.


Розділ 14


Коли я одягався до вечері, я виявив збій: одяг, який Хоук прислав у готель, призначався для мого прикриття в ролі Фреда Гудрама, п'яниці та нероби, який вирушив до Ефіопії, щоб утекти від своїх минулих гріхів. На мить я занепокоївся про те, як ми з Мар'ям будемо виглядати, коли увійдемо до ресторану, але потім я послав усе це до дідька. Ефіопія була сповнена європейців, і багато хто з них заробляв великі гроші. Поки я чекав, коли Мар'ям увійде до моєї кімнати, я думав про те, що Генерал почув від мене і що почув Хоук. Коли дві людини працюють разом так довго, як Хоук та я, їм не обов'язково потрібні слова, щоб передати ідею чи попередження. Вираз обличчя, мовчання, зміна тону — це може сказати не менше, ніж довга мова. Я повідомив саме те, що Пачек сказав мені в Данакілі. Чех сказав мені, що він абсолютно впевнений, що половина ракет Борджіа не працює належним чином. Генерал Сахеле відразу припустив, що це були всі ракети. Хоук немає. Я жодним чином не був упевнений, що Хоук розумів ризик, пов'язаний із нападом на Борджіа, але я був певен, що він зрозумів.


Оскільки я йшов з ефіопськими військами, я сподівався, що їхній план нападу врахує, як знешкодити ядерні боєголовки. Генералу Сахеле довелося так швидко атакувати своїми військами, що люди Борджіа не змогли б витягти ракети з печер та поставити їх на стартову позицію. Пачек саботував лише половину — і Пачек не довіряв німецьким інженерам, які працювали над іншою половиною. Нині не час довіряти людям, яких я не знаю.


Я почув тихий стукіт Мар'ям у двері. Вона вдягнулась у західний одяг, що мені не дуже сподобалося. Але як не дивися на неї, вона все одно була чудова. Її блідо-блакитне плаття, що облягало її тіло, підкреслювало її оливково-коричневу шкіру. Високі підбори робили її понад сто вісімдесят п'ять. Її прикраси були дорогими та скромними – золотий хрест на важкому ланцюжку та браслет із дорогоцінного золота. Так як я зовсім не знав Асмеру, то попросив її вибрати ресторан. Те, що я був одягнений як жебрак, виявилося зовсім не недоліком. Сам господар обслуговував нас у тихому куточку. Стейк був твердим, але чудово приправленим, а вино було італійським. Щоразу, коли я хотів зробити комплімент власнику, він вказував на честь, яку він відчував, служачи дочці архієпископа. Кожна нова згадка про сім'ю Мар'ям змушувала мене задуматися про те, наскільки складною вона стане, якщо я захочу покинути Ефіопію. Наче вгадавши мої думки, Мар'ям сказала: «Я сказала генералу Сахеле, що мене зґвалтували в таборі Борджіа кілька чоловіків, переважно Данакіли та Сомалі».


'Чому?' — спитав я, хоч уже знав відповідь.


— Тоді він не турбувався б про те, що я піду до тебе, Нік.


Можна було поставити ще багато запитань, але я тримав рота на замку. Мар'ям мав дуже тверді уявлення про своє майбутнє, як я вже переконався в пустелі. Вона не збиралася повертатися додому і чекати, поки її батько і дядьки приготують шлюб, щоб обілити опальну жінку, яка займає високе становище в коптській церкві. Та й бути коханкою якогось багатого амхарця їй, мабуть, теж не хотілося. Поки ми потягували вино і закінчували трапезу чашками міцної кави ефіопської, я слухав її балаканину про свої плани знайти роботу. Можливо, у неї було надто романтичне уявлення про працюючу жінку, але її бажання зробити це самою, а не повернутися до місцевої форми Пурдаха, в якій жили всі заможні амхарські жінки, здалося мені дуже розумним. Навіть якби я не бачив її в дії в пустелі, її прагнення бути особистістю вже заслужило б на мою повагу.


Ми повернулися до готелю та забрали наш ключ. Клерк обережно повернув голову, поки ми йшли до ліфта. Мар'ям натиснула кнопку мого поверху.


Поки ліфт повільно піднімався, вона запитала мене: «Нік, а щодо тих ракет, які Пачек не саботував. Вони спрацюють?


- Ніхто не знає, - сказав я.


— То завтра ти в небезпеці?


'Так. Разом із генералом Сахеле.


Я чекав, що вона відповість. Вона цього не зробила. Не раніше, ніж ми дісталися моєї кімнати. Я відчинив двері і за звичкою перевірив ванну, перш ніж зняти куртку. Мар'ям ахнула, побачивши Вільгельміну та Хьюго.


— Ви думали, що сьогодні вночі ми були у небезпеці? Вона спитала.


- Я не знав, - сказав я. — Тебе не викрали посеред Данакіла. Але вони знайшли тебе у місті. Ви та Сахеле обидва говорили про зрадників в уряді. Я надто пізно дізнався, що "Ганс Скейельман" належить Борджіа.


- Сподіваюся, ти вб'єш його завтра, Нік.


— Це б вирішило багато проблем, — визнав я.


Я поклав свій люгер і стилет на тумбочку, а Мар'ям сіла на єдиний стілець у кімнаті. Готель був функціональним, дуже стерильним. Я ніколи ніде не бачив вивіски чи листівки, яка рекламує «обслуговування номерів». Там було ліжко, стілець, невеликий комод, тумбочка та ванна кімната. Я не міг зрозуміти, чи реагувала Мар'ям, яка нерухомо сиділа в кріслі, намагаючись натягнути блакитну сукню на схрещені ноги, на порожню кімнату, на мою зброю або на те, що могло статися наступного дня.


- Нік, - тихо сказала вона. "Я не використовувала тебе".


'Я знаю це.'


«Коли я прийшла до тебе у пустелі, я хотіла цього. І сьогодні ввечері я залишусь у твоїй кімнаті для нашого задоволення – для нас обох. Я збрехала генералу Сахеле, бо боялася, що він намагатиметься знищити вас. Він впливовий чоловік, Нік. І він ненавидить усіх жителів Заходу, європейців та американців. Він навчився ненавидіти їх у Сандхерсті.


- Я чув його британський акцент, - сказав я.


"Мабуть, в Англії йому було не дуже приємно".


«Хотів би я повернутися до пустелі, Мар'ям».


Вона тихо засміялася, раптова зміна настрою. - Але це не так, Нік, - сказала вона, встаючи. — А як так, то я знову була б рабинею. Принаймні ми будемо тут сьогодні ввечері. Вона розстебнула сукню і швидко вийшла. Потім вона пройшла через кімнату та сіла на ліжко. Я нахилився з іншого боку і обійняв її. Наш поцілунок почався повільно і м'яко з дражливого дослідження. Але коли наші губи зімкнулися, вона притягла мене до себе, і її руки вчепилися мені в плечі.


"Сьогодні ввечері нам не потрібно дивитися на піщані дюни", - прошепотів я.


Мар'ям звалилася назад на ліжко. Коли ми знову поцілувалися, я поклав їй руки на груди. Її трусики були теплими від її тіла.


У пустелі вона була боязкою незайманою. Але сьогодні вона була жінкою, яка точно знала, чого хоче, і мала намір насолоджуватися кожним моментом, включаючи безпеку кімнати із зачиненими дверима. На той час, коли ми були оголені, я був готовий. Ніхто з нас не повернувся, щоб вимкнути світло, і їй, здавалося, подобалося показувати мені своє тіло так само, як я милувався ним.


Розтягнувшись на ліжку, її засмагла шкіра виглядала такою ж гладкою, як і на дотик. Її великі груди широко лежали на її торсі. Вона повільно розсунула ноги. Вона повернула стегна, даючи увійти до її теплого тіла. Ми намагалися почати повільно та просуватися до кульмінації, але це були марні зусилля для нас обох. Вона звивалась і притискалася до мене, і тепер, коли ми були одні, вона вільно стогнала і кричала, коли ми досягли кульмінації разом.


Розділ 15


Генерал Сахеле запросив мене проінспектувати його війська на невеликому військовому аеродромі. Вони виглядали войовничо та суворо. Більшість із них були вихідцями з амхарських племен, і я припустив, що вони були обрані для вирішення конкретної проблеми Ефіопії. Вони представляли переважну коптську християнську культуру і з радістю напали б на поселення Данакіль.


Сама військова операція була до абсурду проста. У гелікоптері генерала я спостерігав з повітря, як три частини його десанту оточили село Данакіль. Потім ми попрямували до штабу Борджіа і за двадцять хвилин польоту опинилися над табором.


По радіо ринув потік амхарського. Генерал Сахеле взяв мікрофон і віддав низку наказів.


"Вони виводять ракети", - сказав він. - Ми піднесемо їм неприємний сюрприз.


Три винищувачі напали на ворогів з неба, викидаючи ракети та напалм. За ними пішли шість бомбардувальників. Я спостерігав, як клуби диму здіймалися від двох ракетних баз Борджіа, однієї на північ між табором та селом Данакіл та однієї на південь від його табору. Серія обстрілів напалмом розвіяла бійців табору, які почали стріляти по наших вертольотах. Гучний вибух десь на півдні змусив наш вертоліт сильно розгойдуватися.


"Сподіваюся, ці ідіоти нічого не переплутають", - сказав я.


«Ядерний вибух напевно вб'є нас, — сказав генерал Сахеле зі скупим сміхом, — але завжди кращий вибух тут, де немає нічого, окрім піску, верблюдів і данакілів, ніж десь у важливому місті на Близькому Сході».


То був не ядерний вибух. Генерал наказав розмістити нас у таборі Борджіа. Один з канонерських човнів обстріляв тих, хто чинив опір, засіли в кам'янистій траншеї в іншому місці.


"Остерігайтеся вбивць", - попередив він, виймаючи пістолет з кобури.


Я зняв куртку та вихопив Вільгельміну. Генерал подивився на «люгер» у моїй руці і посміхнувся. Він вказав на стилет у нарукавних піхвах.


— Ви завжди готові до бою, містере. Картер, - сказав він. І бій у нас вийшов. Коли ми йшли до намету Борджіа, нас обстріляла невелика група, що засіла у скелях біля жіночого табору. Ми пірнули на землю і відкрили вогонь у відповідь.


— генерал Сахеле щось крикнув своєму радисту. За кілька хвилин невеликий загін його військ увійшов у район з південного боку долини і почав закидати скелі ручними гранатами. Один із ворогів кинувся на нас. Я підстрелив його з пістолета. Це був мій єдиний постріл того дня. Військові кинули ще кілька ручних гранат по скелях, а згодом побігли в той бік. За лічені секунди битва закінчилася.


— Проста операція, — сказав генерал Сахеле, підводячись і знімаючи форму. — Знайдемо цього самопроголошеного генерала Борджіа, містере Картер.


Ми перевірили намет. Ми обшукали весь табір. І хоча ми знайшли багато мертвих Данакілів та кілька мертвих європейців, генерала Борджіа не було видно. Не було його і серед жменьки полонених.


"Нам буде потрібно як мінімум кілька годин, щоб змусити Данакілов заговорити", - сказав генерал Сахеле.


Поки урядові війська намагалися переконати людей Борджіа, що краще здатися, я блукав околицями. Рабов звільнили, а потім знову зібрали разом під охороною приблизно дюжину солдатів. Побачивши двох німців, з якими я був у таборі, я попросив у чергового офіцера дозволу поговорити з ними.


'Я не знаю ..


— Поговоріть із генералом Сахеле, — сказав я.


Він відправив гінця до генерала, що було витрачено ще п'ятнадцять хвилин. Генерал дозволив мені поговорити з німцями.


- Де Борджіа? — спитав я їх.


«Він пішов за кілька днів після тебе», — сказав один із них. - Як Пачек?


'Він мертвий. Куди подівся Борджіа?


'Я не знаю. Він та Луїджі сформували караван верблюдів. Гаард пішов із ними.


Це все, що я хотів знати, але генерал Сахеле провів решту дня, катуючи Данакілов і отримуючи від них підтвердження.


- Значить, Борджіа в морі, - сказав генерал. "Його більше немає на ефіопській землі".


"Це не означає, що він більше не є ефіопською проблемою", - припустив я.


«Ми нейтральна країна, яка не має великого флоту. — Як ви вважаєте, що ми можемо зробити?


- Нічого, - сказав я. «Ваші люди та військово-повітряні сили вашої країни виконали чудову роботу. Ні ти, ні я не можемо доплисти до корабля Борджіа і потопити його поодинці. І я підозрюю, що "Ханс Скейельман" зараз поза зоною досяжності ефіопських винищувачів. Нам доведеться залишити це нашому начальству, коли ми повернемось до Асмери.


Зовні я залишався спокійним, хоча проклинав затримку, викликану гордістю генерала Сахелеса. Чим раніше я зможу повідомити Хоуку про втечу Борджіа, тим раніше він зможе почати будувати плани знищення "Гансу Скейельмана". Але я не міг обговорювати цю проблему по відкритій радіолінії. І використання коду зачепить гордість генерала Сахелеса. Насправді будь-яка дія з мого боку розлютила б його. Він був тут босом і насолоджувався своїм становищем.


«Для нашого власного розсудливості, — сказав Хоук, коли я того вечора повернувся в Асмеру, — припустимо, що Борджі не має свого проклятого флоту і що він знаходиться на борту «Ганса Скейельмана». Він знаходиться в Атлантичному океані, у відкритому морі і далеко від торгових шляхів. За нею слідують авіаносець і чотири есмінці. Два російські підводні човни прикривають африканське узбережжя.


"У мене таке відчуття, що "Ганс Скейельман" озброєний", - сказав я. І я розповів Хоуку про дві окремі надбудови, вказавши, що, схоже, під палубою є багато місць, для яких у мене немає пояснення.


"75-міліметрові гармати". Він кивнув: «AX був зайнятий збором даних відколи покинули Норфолк».


"Як ми можемо переконатися, що Борджіа на борту?"


"Ви можете запитати у тих, хто вижив, якщо вони є", - сказав він.


Розділ 16


Я очікував, що Хоук відправить мене назад до Вашингтона і оголосить, що місію виконано. Штаб Борджіа був не що інше, як руїни і безліч трупів, і хоча армія генерала Сахеле не мала шансів убити самого Борджіа, вони думали, що знають, де він знаходиться. Єдине, чого Нік Картер значною мірою домігся в Ефіопії, — це порятунок Мар'ям, що доставило мені особисто величезне задоволення, але не було причиною для ефіопського уряду тримати мене там. Тому я був дуже здивований, коли Хоук знайшов мені квартиру і сказав, щоб я купив кращий одяг в Асмері.


- Тоді що мені тут робити?


- Ти впевнений, що Борджіа на Гансі Скейельман?


'Ні.'


'І я ні. Це надто просто, надто просто для цієї команди. Це не правильно. Тоді ми маємо проблему з цими ракетами. Навіть якби це була союзна країна, ми все одно мали б проблеми з їх поверненням, але Ефіопія виявилася нейтральною країною. Як ви вважаєте, чому генерал Сахеле не дозволив вам заглянути далі в пустелю?


"Дві причини - він ненавидить білих взагалі і мене зокрема, і він думав, що може щось там приховувати".


«Ефіопія — біса делікатна проблема, — сказав Хоук. «Деякі з цих ракет офіційно єгипетські, інші ізраїльські. Через внутрішній тиск з боку мусульман Ефіопія схиляється у бік Єгипту. Але ефіопи не зацікавлені у збільшенні озброєнь обох країн. У результаті вони не знають, що робити із цими ракетами. Тож ти стирчиш в Асмері. Ваша звичка на кожній місії знаходити жінок, AX нарешті починає окупатися».


— Давши мені привід залишитися тут?


'Так. І я назву вам ще одну офіційну причину — ті три ракети «Мінітмен», які ви так старанно саботували.


Хоук повернувся до Вашингтона і залишив мене в Асмері. Очікування - частина моєї роботи, і нерідко ви не знаєте, чого чекаєте. Однак у цьому випадку я взагалі не знав, чи станеться щось наприкінці цього очікування.


Генерал Сахеле мене повністю ігнорував, і якби не Мар'ям, мені було б дуже нудно. Асмера не таке захоплююче місто.


Моїм зв'язковим був офіцер американського консула. Через десять днів після того, як Хоук пішов, він з'явився і зробив мені довгий звіт. Мені знадобилося дві години, щоб розшифрувати це, і коли я закінчив, я зрозумів, що хтось припустився серйозної тактичної помилки.


Військово-морський флот знайшов «Гансу Скейельмана» десь в Атлантичному океані, далеко за межами судноплавних шляхів, десь між Африкою та Південною Америкою, трохи вище за екватор. Підійшла ударна група з авіаносця та чотирьох есмінців, а «Ганс Скейельман» оборонявся. Його 75-мм зброї не чинили особливого опору, і е. Немає вижили і страшенно мало уламків. У цьому районі було багато акул, тож не втомилися виявити жодного трупа. Це означало, що ми все ще не знали, чи живий Борджіа чи мертвий.


Генерал Сахеле здійснив візит наступного дня. Він одержав власну копію звіту. Він відмовився від моєї пропозиції випити, сів на диван і завів розмову.


«Принаймні, одна з наших цілей не знаходилася на борту цього корабля», — сказав він.


- Борджіа? У звіті, який я отримав, не було впевненості у цьому».


— Я не знаю про Борджіа, містере. Картер. Мар'ям дала мені кілька імен його друзів, коли ви вийшли з Данакіла.


Розвідка не моя спеціальність. І я не в змозі довіряти більшій частині нашого розвідувального апарату. Але я вірю у доповіді деяких агентів. Непомітно вони спостерігали за кількома генералами та політиками. І вони бачили, що один із цих офіцерів мав таємні зустрічі з великим білим чоловіком.


— З того трохи, що я бачив у таборі Борджіа, там був лише один високий білий чоловік, — сказав я, — якщо припустити, що ваш агент говорив про когось вище за мене на зріст. А це Гаард. Ви хочете сказати, що його не було на борту Ганса Скейельмана?


«Ваш флот провалив свою місію, — сказав Сахеле.


'Можливо. Але ці 75-мм гармати, очевидно, унеможливили абордаж».


— Що ви тепер робитимете, містере? Картер?


— Те, що я маю намір зробити, залежить від вашого уряду, генерале. Мені наказано залишатися в Асмері, поки ви не вирішите, як демонтувати ці ракети, щоб запобігти їх повторному використанню Борджіа, якщо він все ще живий. Як відомо, троє з них були вкрадені зі США. Я майже впевнений, що жоден із цих трьох не працює, але я все одно хотів би забрати їхні деталі додому».


— Ці прокляті ракети, — палко сказав генерал Сахеле.


Я чекав на пояснення його пориву. Генерал Сахеле, і я ніколи не будемо друзями. Його досвід у Сандхерсті налаштував його проти кожної англомовної білої людини. Тепер у нас була проблема з Мар'ям. Я припустив, що він бачив у мені дуже поганий вплив на неї. І все ж я довіряв його почуттю честі. Він присягнув у вірності інтересам Ефіопії, і доки ці інтереси збігаються з інтересами AX, він буде надійним союзником.


'Г-н. Картер, — сказав він, — Ефіопія не зацікавлена стати ядерною державою. Ми не можемо дозволити собі пов'язані із цим проблеми».


— Це питання, яке мають вирішувати лише ефіопи, генерале, — сказав я. «Я тут не для того, щоб втручатися у ваш суверенітет. Але якщо вам потрібний ядерний потенціал, ви можете почати з цих ракет. Проте я буду змушений попросити вас повернути цих трьох мінітменів.


'Г-н. Картер, — сказав він, — дуже часто останні кілька днів я чув докази на користь того, що ми стали ядерною державою. Коли ви маєте ракети, вам також потрібна мета, проти якої ви можете їх використовувати. Ізраїльтяни та єгиптяни націлюють ракети одна на одну. Ви загрожує росіянам і навпаки. У Ефіопії є племена, які можуть цілитися цими ракетами один одного. Але я залишаюся противником цього, навіть якщо прихильники не були б пов'язані з Борджіа у минулому».


"Можливо, найкраще рішення - повернути ракети тим країнам, з яких вони були вкрадені, генерал".


'Не зовсім. Єгиптяни з радістю забрали б свої, але з тривогою сприйняли б такий ворожий акт, як повернення ракет ізраїльтянам. Ваш уряд запропонував віддати їх усі вам. Але єгиптянам це теж не сподобається.


— Схоже, всім не догодиш, генерале. Подивіться на світлий бік збереження цих ракет. Вони застаріють за двадцять років.


- Я знаю, - сказав він. "Оскільки ви плануєте залишитися в Асмері на деякий час, я можу знову відвідати вас, щоб обговорити, як ця проблема може стати таємницею".


Він пішов. Я вирушив у консульство і склав кодовану телеграму для Хоука. Я хотів знати, скільки часу знадобиться, щоб доставити фахівців з ракет до Ефіопії. Генерал Сахеле не сказав, що ракети були не небезпечні, але він не став би так турбуватися про безпечні ракети.


Двома ночами пізніше Мар'ям запропонувала їм разом піти до нічного клубу в Асмері. Вона влаштувалася на роботу до державної установи — її робота була якось пов'язана з архівами, і Сахеле її туди влаштував — і колега-жінка порекомендувала їй це місце. Я не очікував ніяких неприємностей, але все ж таки зі мною були Вільгельміна, Гюго і П'єр.


Клуб показав усі погані сторони західної культури. Там був рок-гурт, який був не дуже гарний, і подавали надто дорогі напої. Іноді мені здається, що рок-н-рол став основним експортним товаром Америки. Якби ми отримували всі гонорари лише за його ідеї та стилі, у нас ніколи більше не було б дефіциту платіжного балансу. Ми з Мар'ям пішли після двох годин шуму.


Був прохолодний вечір, типова гірська ніч. Коли ми вийшли з клубу, я марно шукав таксі. Швейцар, який міг би зателефонувати, пішов уже додому. Але, на щастя, перед клубом був припаркований кінь і віз, з дерев'яними лавами, поставленими один навпроти одного. Ми з Мар'ям сіли, і я дав водієві адресу своєї квартири. Кучер незрозуміло глянув на мене. Я повторив адресу італійською.


Він сказав. - "Сі, синьйоре".


Мар'ям притулилася до мене ліворуч, коли карета рушила. Вечір здавався вдвічі тихішим після клубного шуму і стукіт копит на вулиці були такими рівними, що я мало не засинав. Мар'ям явно розслабилася. Але не я. Я намагався розгадати маленьку загадку.


Англійська є дуже поширеною другою мовою в ефіопських школах. Асмера - досить космополітичне місто, де водії таксі, персонал готелів, власники магазинів, офіціанти, бармени, повії та інші співробітники сервісних компаній, як правило, говорять двома мовами. У тому, що наш водій не розмовляв англійською, не було нічого зловісного, але це було досить незвичайно, щоб змусити мене насторожитися.


Іноді низка безладних подій та обставин, які самі по собі можуть здатися цілком невинними, може бути попередженням про приховану небезпеку. Той факт, що я переглянув таку закономірність на борту Ганса Скейельмана, змусив мене отримати удар по голові. І я не збирався повторювати ту саму помилку знову. Незабаром я виявив другу неправильну деталь. Під час мого перебування в Асмері я дослідив місцевість, частково з Мар'ям, а решту самостійно, щоб скоротити час очікування. І хоча я погано знав місто, я почав підозрювати, що кучер їде не в той бік, щоб дістатися моєї квартири.


— Я не думаю, що він везе нас додому, — лагідно сказав я Мар'ям. «Можливо, він не розуміє італійською».


Вона сказала щось на місцевому діалекті. Водій відповів і обернувся, щоб жестикулювати руками. Вона знову заговорила. Він дав друге пояснення і знову сподівався продовжити рух.


«Він каже, що йде коротким шляхом, — сказала Мар'ям. — Я вже чув це раніше, — сказав я, відстібаючи Вільгельміну з її наплічної кобури.


Мій недовірливий тон, здавалося, дійшов до водія, хоч він, схоже, не розумів англійської мови — якщо розумів, — і, швидко повернувшись, пошарив у кишені.


Я вистрілив йому на думку. Він наполовину впав із сидіння. Пістолет, який він хотів витягнути, з гуркотом упав надвір. Вистиг мого Люгера налякав коня, і втрата тиску на поводи змусила його мчати.


— Стривай, — сказав я Мар'ям.


Я сунув пістолет назад у кобуру, стрибнув уперед і стусаном скинув кучера з сидіння. Він опинився на вулиці, і ліве колесо вдарило його. Я схопив поводи і постарався не тягнути занадто сильно, щоб кінь не встав дибки і не перекинув віз, але так сильно, щоб тварина відчула б тиск вудила. Ми невпевнено хитнулися, все ще втративши рівновагу через те, що перескочили через тіло мертвого кучера.


Повади заплуталися, і я спробував розплутати їх, поки ми мчали вулицею. Декілька пішоходів кинулися вбік, і я молився, щоб ми не побачили жодної машини. Та частина міста, в якій ми знаходилися, здавалася зовсім безлюдною, лише кілька автомобілів стояли на узбіччі дороги. Кінь виглядав занадто слабким, щоб розігнатися настільки, але в цей момент здавалося, що він здатний виграти Grand National.


Нарешті я розв'язав поводи і почав натискати трохи сильніше. Я подбав про те, щоб тиск був рівномірним з обох боків.


У карети був високий центр тяжкості, і якби кінь раптом смикнувся, ми з Мар'ям вилетіли б з коляски. Поступово я підвищував тиск. Кінь почав йти повільніше. Я поговорив із нею.


— Заспокойся, хлопче, — сказав я. "Іди тихо".


Я сумнівався, що вона розуміє англійською, водій говорив місцевим діалектом, але, можливо, мій спокійний, м'який тон заспокоїть його. Я не бачив, чи була тварина жеребцем чи кобилою. Це теж не був час перевіряти.


Кінь уже був майже під контролем, коли я почув Марійський крик. 'Нік. За нами дуже швидко їде машина.


"Як близько?"


«За кілька кварталів. Але вона дуже швидко наближається.


Я смикнув поводи. Кінь встав дибки, воз захитався. Потім кінь знову спустився і знову спробував тікати. Я знову смикнув, мої плечові м'язи напружилися, щоб зупинити тварину. Воно знову стало дибки, змусивши карету нахилитися назад.


— Стривай, — гукнув я Мар'ям.


Я відпустив поводи і перестрибнув через переднє колесо. Я викотився на дорогу, натер коліно та порвав куртку. Я, хитаючись, скочив на ноги, притулившись до будівлі, і озирнувся, щоб подивитися, чи Маріям це не зробила. Вона встала за десять футів від мене.


Кінь, звільнений від поводів, знову побіг. Віз перекинувся, і тварина впала. Воно відчайдушно брикалося і іржало. Машина мчала до нас; вона їхала надто швидко навіть для ефіопського водія, що бажає померти.


Мар'ям підбігла до мене і сказала: "Нік, машино..."


— Знайди ґанок, — сказав я.


Ми побігли вулицею, намагаючись знайти щілину між будинками, які виявились складами. Але не було жодної, через яку могла б протиснутися людина. Потім ми підійшли до входу до підвалу. Я повів Мар'ям униз сходами. Внизу ми притулилися до будинку. Ми були трохи нижче за рівень вулиці. Фари автомобіля почали висвітлювати територію. Я почув скрип шин при гальмуванні.


- Тихіше, - прошепотіла я, намагаючись відновити нормальне дихання.


Мар'ям стиснула мою ліву руку, а потім відступила назад, щоб я мав місце для зброї.


Стукнули дверцята машини. Друга. Третій. Двигун продовжував працювати. Не менше трьох і, можливо, понад чотири пасажири.


— Знайдіть їх, — наказав чоловік поганою італійською.


Навіть без цього огидного акценту я впізнав би голос Гаарда. Я чекав на нього з того моменту, як кучер витяг пістолет, і сподівався зустріти його з того моменту, як Сахеле сказав мені, що він в Ефіопії. На цей раз пістолет був у моїй руці.


— Їх немає у візку. Цей акцент належав вихідцеві з Ефіопії.


"Вони мають бути десь тут", - сказав Гаард. «Скажи Джо, щоб він вимкнув цей чортовий двигун, щоб ми могли їх почути». Мар'ям смикнула мене за руку. Вона спробувала двері позаду нас, і вона виявилася відчиненою. У мене була спокуса тікати таким шляхом, але я не наважився. Їхня розмова навів на думку, що наші переслідувачі думали, що ми поранені, тож, можливо, мені вдалося застати їх зненацька і повернути шанси на нашу користь. Я хотів би, щоб у Мар'ям був пістолет. У «Данакілі» я вже бачив, як добре вона вміє боротися.


Я повернулася, щоб залізти в штани і зняти П'єра зі стегна. Бомба містила досить новий тип нервово-паралітичної речовини, здатної вивести людину з ладу на кілька годин. Дані, які були надані агентам AX, коли були випущені нові газові бомби, містять попередження про те, що вони дуже небезпечні. У мене не було жодних переваг щодо результату, коли я піднімався сходами, майже складеними навпіл.


Більше голосів. Звук двигуна різко припинився. Потім пролунав звук дверей. У вертикальному положенні я кинув лівою рукою П'єра, в останній момент скоригувавши дистанцію.


Бомба потрапила у ціль і вибухнула біля лівого борту автомобіля. Я озирнувся на освітлений фарами простір. Я вистрілив і побачив, як людина впала. Потім хтось відкрив вогонь, можливо, Гаард із автомата.


Я пригнувся, коли кулі відскочили від кам'яного муру над нами.


— До будівлі, — сказав я Мар'ям.


Ми швидко увійшли до підвалу. У темряві нас оточували високі штабелі коробок. Ми йшли далі у темряві. На вулиці пролунала чергова черга з автомата, розлетілися шибки. Вгорі по підлозі застукали кроки. — Нічний сторож, — промимрив я Мар'ям. «Сподіваюся, він зателефонує до поліції».


"Можливо, ми будемо у більшій безпеці, якщо він цього не зробить", - м'яко сказала вона. «Ми ніколи не знаємо, на чий бік вони стануть». Кроки загуркотіли вниз сходами. Мар'ям пробралася між двома купами ящиків, і ми присіли.


Потім ми почули звук важких черевиків тротуаром зовні.


Гаард?


Двоє чоловіків зустрілися між рядами ящиків. Обидва вистрілили. Гаард щойно зайшов у двері. Нічний сторож був між ним та нами. Нічний сторож зробив перший постріл, але зробив фатальну помилку, промахнувшись. Гаард відкрив вогонь з автомата, і я майже бачив, як кулі встромилися в тіло нічного сторожа, коли він випустив ліхтар і впав на землю.


Гаард перестав стріляти. Я стрибнув у прохід, опустив Вільгельміну на рівень живота і один раз вистрілив. Потім я впав на землю.


Гаард відповів. Його пістолет-кулемет дав ще одну чергу, потім клацнув порожній. Кулі пройшли над моєю головою. Я знову вистрілив у його ліхтарик і почув, як Гаард упав на землю.


Я переклав Вільгельміну в ліву руку і взяв Х'юго в праву, а потім побіг до Гаарда. Він лежав біля дверей. Він ще дихав, але дихання його було слабким і нерівним.


Я сказав: «' Мері виходь. Він небезпечний. Ми вийшли за двері і піднялися сходами на вулицю. Ми бачили постаті цікавих людей, які старанно трималися трохи осторонь. Я тримав Вільгельміну на чільному місці. Ніхто не став би накидатися на людину зі зброєю, особливо після перестрілки.


"Готова побігти?" — спитав я Мар'ям.


- Так, - сказала вона. "Нам потрібно знайти телефон і повідомити генерала Сахеле".


Ми мчали по темних провулках і звивистих вуличках. Через деякий час я прибрав пістолет та стилет і зосередився на тому, щоб не відставати від Мар'ям. Нарешті ми знайшли вулицю з безліччю кафе. Ми зупинилися та розгладили одяг. Потім ми зайшли всередину.


Розділ 17


Ми вибрали не найкраще місце. Під час нашої втечі від того місця, де Гаард та його люди влаштували нам засідку, ми потрапили до досить суворого району. І тепер ми були в кафе, яке, мабуть, служило місцем збору повій. Дівчата, більшість з яких були одягнені у легкі літні сукні, що витримували вечірню прохолоду, тинялися по кімнаті, демонструючи свою чарівність. Коли ми ввійшли, вони глянули на Мар'ям. Навіть ті жінки, які були зайняті з кількома відвідувачами-чоловіками в кімнаті, перестали розмовляти, щоб люто подивитися на незнайомців, які увійшли на їхню територію.


За їхньою ворожістю стояв і менш очевидний чинник, щось типово ефіопське. Генерал Сахеле мені все чудово пояснив. Замість ворогів за кордоном у ефіопів були племена, які прагнули перерізати один одному горлянки.


Мар'ям була амхаркою, представницею традиційного правлячого класу. Повії в цьому барі були з інших племен. Таким чином, Мар'ям розлютила їх двома способами. Вона могла б бути ще однією повією, що блукає їхньою територією, і вона нагадала їм, ким вони не були і ким вони не могли стати через своє походження. Я розстебнув куртку. Якщо відвідувачі цього кафе побачать Вільгельміну в наплічній кобурі, вони, можливо, не забудуть придушити свою ворожість. Мар'ям оцінила ситуацію так само швидко, як і я, і тихо сказала: «Дивись за спиною, Нік. І будьте готові до бою. - Добре, - сказав я. Я притулився до стійки і спитав у бармена: «Можна скористатися вашим телефоном?».


«Є телефон за кілька кварталів звідси», — сказав він.


Я розкрив свою куртку трохи ширше.


"Мені не хочеться проходити кілька кварталів і шукати телефон-автомат", - сказав я.


На місцевій мові Мар'ям щось сердито сказала. Хоч би що вона сказала, чоловік у двох стільцях від бару явно не зрозумів. Він поліз у кишеню штанів і витяг ножа. Я витяг Вільгельміну та його обличчю. Він упав на землю і застогнав, кров текла з рота.


— Телефон, — нагадав я барменові.


"Він позаду мене."


Мій стрибок через поперечину здивував його. Це також завадило йому взяти свій пістолет, який він тримав поряд із пивним насосом. Лівою рукою я міцно стис його праву і почав підштовхувати його до задньої частини бару.


— Не роби нісенітниці, — сказав я. "Якщо ти візьмеш пістолет, я уб'ю тебе".


Мар'ям теж пірнула за стійку, її спідниця піднялася вгору, і з'явилися її довгі ноги. Вона схопила пістолет бармена і підняла його над барною стійкою, щоб повії та сутенери могли бачити. Вона говорила коротко і твердо, і мені не знадобився офіційний переклад, щоб зрозуміти, що вона вимовляла проповідь, що надихає, про достоїнства того, щоб спокійно сісти, спокійно випити свій напій, замість втручатися.


Бармен підвів нас до телефону. Я тримав його, поки Мар'ям дзвонила генералу Сахеле. Вона розповіла йому, де ми були і що сталося. Потім вона передала телефон до бармена. Я так і не дізнався, що Сахеле говорив бізнесменові, але це налякало його навіть більше, ніж ми з Мар'ям зуміли розбудити своїми подвигами. Поки ми чекали, до бару не підходив жоден відвідувач, і бармен буквально цілував підлогу, коли за п'ятнадцять хвилин увійшов Сахеле з одними з найстрашніших на вигляд і найвищих солдатів.


— Доброго вечора, містере. Картер, - сказав генерал. «Маріам дала мені короткий звіт про вашу діяльність. Здається, мій агент мав рацію, впізнавши Гаарда.


— Я ні на мить не сумнівався, — сказав я. “Неефективні люди довго не протримаються під вашим командуванням.


— Я пропоную супроводжувати вас і Мар'ям. Я зв'яжусь із відповідними людьми, щоб гарантувати, що події цього вечора залишаться неопублікованими. Дозвольте мені поговорити із цими злочинцями.


Загрози генерала Сахеле, мабуть, були зайвими. Бар та його клієнтура являли собою кримінальний елемент, який рідко, якщо взагалі колись, залучається до шпигунської діяльності. Коли з якоїсь причини в справу втручаються ці маленькі негідники, основний удар завжди дістається головорізам. Бармен, клієнти та повії повинні бути досить розумними, щоб ніколи більше не говорити про це, навіть між собою. Сахеле відвів нас у свої особисті покої на військовій базі неподалік Асмери. Ми з Мар'ям сиділи у затишній вітальні і чекали, поки він закінчить серію телефонних дзвінків в іншій кімнаті. Нам нічого не залишалося робити, як балакати про дрібниці та пити. Призовник, який постачав нас напоями, також дуже ефективно виконував функції супроводжуючого. І я також підозрював, що генерал із цієї причини помістив його у вітальні. Коли генерал, нарешті, прийде, щоб допитати нас, мені доведеться не дозволити чортовій купі ворожості від нього, яка залишилася в нього з часів його перебування на Сандрусті, захлиснути мене.


Тільки за чотири години, близько третьої години ранку, до кімнати зайшов генерал Сахеле і відпустив призовника. Переконавшись, що всі слуги лягли спати, він налив собі випити і сів у крісло з прямою спинкою. Його спина залишалася абсолютно прямою.


— Ви все ще вірите, що Борджіа не був на борту корабля, який потопив ваш флот, містере? Картер? — спитав він.


Я знизав плечима. — Ми просто припускаємо. Правильне питання полягає в тому, чи я думаю, що Гаард діяв за власною ініціативою. Оскільки я бачу в Гаарді не більше, ніж не дуже розумного лиходія, відповіді на це запитання — ні. Вони обоє залишилися тут.


— Де ж тоді Борджіа?


— Десь у Ефіопії, — сказав я. — З огляду на обставини я навряд чи захочу його шукати. І я не думаю, що такі пошуки будуть зустрінуті з розкритими обіймами».


"Звичайно, ні", - сказав Сахеле. 'Г-н. Картер, тобі все менше й менше радіють у цій країні. Гаард помер на операційному столі, не приходячи до тями. Це означає ще одну втрачену нагоду дізнатися, де зараз ховається Борджіа.


— Вам доведеться щось робити з цими ракетами, генерале. Це те, що приваблює до ваших країн несприятливі елементи».


— Ні, містере. Картере, ти той, хто збирається щось із цим робити. Наразі тривають досить делікатні переговори. Ми даємо вам дозвіл вкрасти їх. Такий поганий вчинок, звичайно, робить вас персоною нон грата в Ефіопії, але це невелика ціна, щоб покласти край загрозі, яку вони становлять».


На обличчі Сахеле була акуляча посмішка.


Ваша країна має або буде авіаносець біля берегів Ефіопії. Гелікоптери доставлять техніків до країни. Ракети залишаються у пустелі, а ядерні боєголовки доставлять до Америки. Створення ракет потребує досить простої технології, лише ядерні боєголовки роблять їх небезпечними. Цей план вимагає з мого боку зради, але ніхто не дізнається про цей крадіжку, поки вона не буде скоєна, і я покладу всю провину на американців».


"Ви керуєте військами, які їх охороняють?"


- Так, - сказав він. «Вони були переміщені далеко до пустелі. Розумна ідея, чи не так?


Дуже розумно, сказав я, контролюючи свій голос, щоби не показати жодних емоцій. «Ваш план відповідає низці потреб, які приносять користь усім учасникам. І якщо ти вважаєш, що неможливість повернутися до Ефіопії – невелика ціна для мене, нехай буде так.


— Генерале… — почала Мар'ям.


«Убережи свої слова, Мар'ям, — сказав генерал Сахеле. «Я думаю, ви знаєте, що м. Картер насамперед відданий своїй країні, а не тобі.


'Я знаю це. І тому я його й поважаю, — сердито сказала вона.


Сахеле насупився. Я запитував, чи був він досить пихатий, щоб підірвати цей план і порушити безпеку своєї країни заради забаганки. Потім він з кам'яним обличчям підвівся і відпустив нас.


Остаточні деталі будуть узгоджені протягом наступних кількох днів. Насолоджуйтесь поки гостинністю Ефіопії, містере Картер.


Я встав. «Я насолоджуюся найбільшою гостинністю, яку може запропонувати Ефіопія, генерал».


Водій відвіз нас назад до моєї квартири. Там, коли ми знову залишилися самі, Мар'ям висловила свій гнів.


- Нік, - сказала вона. "Як Сахеле може бути таким жорстоким?"


— Він більше не хоче, щоб ти була його коханкою?


'Вже немає.'


«Він переконаний, що робить правильно. А люди бувають найжорстокішими, коли розуміють чесноту.


Через п'ять днів ми подбали про кожну деталь, крім того, як вивезти мій одяг з Асмери, коли мене не стане. І ця проблема мене не турбувала. Хоук міг би замінити її або підібрати, як тільки я сяду на авіаносець.


Генерал Сахеле повідомив мені, що він особисто супроводжує мене з Асмери о шостій ранку наступного дня. Це дало нам з Мар'ям останню ніч разом. Я подзвонив їй, коли вона закінчила роботу, і спитав, куди вона хоче піти. — Нам нема куди йти, — сказала вона. - Приходь до мене додому, Нік.


Вона подала легку їжу і навмисно не перекладала розмови на тему мого майбутнього прощання. Після вечері вона поставила тарілки в раковину і вказала на плюшевий диван у вітальні.


- Нік, - сказала вона, - я не повинна тобі говорити, але генерал організував для мене роботу в нашому розвідувальному агентстві. У зв'язку з цим мені доводиться робити численні поїздки, щоб відвідати наші посольства та консульства».


— Ти добре попрацюєш, — сказав я.


«Можливо, ми коли-небудь зустрінемося віч-на-віч».


"Сподіваюся, що ні, але ніхто з нас не може це контролювати".


— Я вважаю, що ні. Ви пробачте мені, Нік? Вона увійшла до спальні. Я взяв сигарету з коробки зі слонової кістки на столі. Можливо, вона пішла до спальні плакати. Враховуючи те, через що ми всі разом пройшли, я був вражений тим, що ніколи не бачив, щоб Мар'ям зомліла або заплакала. Було багато причин для радості в Данакілі, коли здавалося, що ми, мабуть, не переживемо голоду чи спраги або що нас уб'ють ворожі племена Данакіла; Тієї ночі вона запропонувала мені свою цноту; тієї ночі в моєму готельному номері, коли я попрощався з генералом Сахеле в тій атаці на штаб-квартиру Борджіа; тієї ночі в особистих покоях Сахеля, коли він тріумфально проголосив, що я буду оголошений персоною нон грата в Ефіопії; і, звичайно, сьогодні ввечері.


Маріам, здавалося, витрачала надто багато часу на те, що вона робила, тому я подумав про кілька тижнів, що знав її. Знайомство з багатьма жінками, багато з яких були дуже красивими, було частиною моєї професії, але я міг згадати дуже небагатьох, які були б так само сильні у стресі, як ця висока амхарська дівчина. Але скільки б разів я не бачив її, я завжди пам'ятатиму її як маленьку рабиню, приховану і з оголеними грудьми, горду і оточену піском пустелі.


Двері спальні відчинилися. Я глянув туди. На мить мені здалося, що маю галюцинації. Мар'ям увійшла до кімнати як рабиня. Потім я відчув запах солодкої олії, що сяяла на її тілі, і зрозумів, що це була реальність і що вона, мабуть, якось прочитала чи вгадала мої таємні бажання. І тепер вона переконалася, що вони були виконані цієї ночі.


Дві деталі відрізнялися від мого першого спогаду про Мар'ям: ми не були в пустелі і вона не була вкрита чадрою. На ній була тільки біла спідниця з майже павутиноподібної тканини, обвішана бісером. Воно нічого не приховувало і показувало кожен ковзний м'яз, коли вона граційно йшла килимом.


«От як усе почалося, Ніке, — сказала вона.


— Не зовсім так, Мар'ям. Борджіа не сподобалося б тебе так гарно одягати.


«Хочеш випити прохолодного напою?»


- Я хочу тебе, - сказав я, простягаючи їй руку.


Вона відступила з усмішкою і сказала: «Ісламські жінки напоять своїх чоловіків перед тим, як лягти з ними в ліжко. "Тоді зроби це," сказав я, відповідаючи на її посмішку.


Вона пішла на кухню. Я почув звук пляшки і дверцята холодильника. За мить вона повернулася зі срібною тацею зі склянкою на ній. Вона простягла мені тацю з легким напівпоклоном, щоб я міг узяти запотіле скло.


— Де твоя склянка, Мар'ям? Я сказав.


- Ісламські жінки не п'ють, Нік. Алкогольні напої заборонені добропорядному мусульманину».


— Тоді як же ці данакіли так напилися тієї ночі, що ми втекли з їхнього села?


«Згідно з Данакіль, Коран каже не пити вино, — сказала вона. — І вони пили тоді не вино, а місцеву самогонку. Вони мають дуже гнучку віру».


Я пив солодкий напій, поки вона стояла у центрі кімнати і чекала. Мар'ям була Ефіопкою, це було так просто. Високі, горді, царські — не дивно, що амхарським племенам вдавалося триматися подалі від європейських колоніальних держав у вісімнадцятому та дев'ятнадцятому століттях, що перебувають під ярмом європейських колоніальних держав.


Я запитав. - «Чому ти сьогодні одягаєшся як рабиня, Мар'ям?» — Тому що я знала, що ти хочеш цього. Якось ти сказав, що хотів би, щоб ми повернулися до пустелі. І я бачила твоє обличчя, це легка огида, коли я розстібала ліфчик або знімала трусики. Я хочу щоб ти був щасливий.'


Я осушив свою склянку. Вона взяла його, поставила на тацю і поставила їх на стіл. Я вказав їй на диван поруч зі мною. Майже нерішуче вона опустилася на м'які подушки. Ми обійняли одне одного. Я відчув, як її руки послабили мою краватку і моя сорочка розстебнута. Вона відштовхнула мій одяг, поки я теж не виявився голим до пояса. Її шкіра була гаряча на моїй шкірі, коли вона притискала свої великі тверді груди до моїх грудей. Ми повільно поділили один одного. На мить я подумав, що Мар'ям відтворить ситуацію в пустелі, розстеливши спідницю на дивані чи килимі. Але коли вона розстебнула пояс і впустила одяг, то майже одразу встала і пішла до спальні.


Я знову милувався її прямою спиною, пружними сідницями та довгими ногами, поки вона йшла через кімнату.


Тьмяне світло проникло в спальню. Ліжко вже було відкинуто. Усміхаючись, Мар'ям лягла на спину і розкинула руки. Я поринув у її теплі обійми і притулився до неї. Потім я був у ній, і ми так захопилися, що в нас була одна думка про всесвіт, потім думки одна про одну, і ми обидва намагалися забути, що ця ніч буде останньою.


Але ми не могли це зробити, і це усвідомлення дало додатковий вимір нашої пристрасті, нову силу та ніжність, які підняли її на нову висоту.


О п'ятій годині ми ще не заснули. Мар'ям міцно обійняла мене, і на мить мені здалося, що вона таки заплаче. Вона подивилася в інший бік. Потім вона знову подивилася мені у вічі, стримуючи сльози.


Я не встану, Нік, - сказала вона. — Я розумію, чому ти маєш іти. Я розумію, чому ти не можеш повернутись. Дякую тобі за все.'


— Дякую, Мар'ям, — сказав я.


Я встав і одягнувся. Я вже не цілував її і більше нічого не говорив. Більше не було чого сказати.


Розділ 18


Навіть якби я мав достатньо часу, коли я розлучався з Мар'ям, я б все одно не зібрав валізу. Єдиним багажем, який мені був потрібен, були Вільгельміна та Хьюго. Я не знав, хто може стежити за моєю квартирою, але я не хотів, щоб люди Борджіа мали час, щоб створити мережу спостерігачів і переслідувати мене на південь. Як би мені не подобалося жартувати над цим маніакальним виродком, який назвав себе на честь безжального тата епохи Відродження, я зрозумів, що моє головне завдання — вивезти ці ядерні боєголовки з Ефіопії. Я стрибнув у машину Сахеле, як тільки він під'їхав до бордюру, і він, не гаючи часу, поїхав. Сьогодні він вів машину сам.


"Наша подорож займе весь день," сказав генерал. "Відпочинь."


Я трохи поспав, а потім прокинувся. Генерал Сахеле добре вів машину і вправно маневрував між усіма тваринами та старими транспортними засобами, з якими ми стикалися чи проїжджали на нашому шляху трохи на південь.


Хоча в Ефіопії автомагістралі краще, ніж залізниці, літаки набагато кращі. Він не пояснив, чому вирішив їхати, і я не збирався сумніватися у його мудрості.


Більшу частину шляху він розповідав про свої дні у Сандхерсті, про своє захоплення та ненависть до британців. У мене виникло відчуття, що він хотів змусити мене почуватися винною за те, що я білий. У монологу була своя мета.


"Мар'ям буде щасливішим з амхарським чоловіком", - сказав він.


— Набагато щасливіше, — погодився я з ним.


— Хіба ти її не любиш?


Я поважаю її, — сказав я, старанно підбираючи слова. — Ви знаєте, хто я, генерале.


"Ти шпигун".


"І саме тому я уникаю постійного контакту з жінками".


"Я допомагаю вам тільки тому, що Ефіопія не може дозволити собі стати ядерною державою".


Генерал Сахеле потішив мене. Він був гарною людиною з сильним почуттям особистої честі, але йому ніколи не вижити у світі шпигунства. Він розумів правил. І тепер, коли мій світ злився з його офіційним світом, він зрадив його, висловивши низьку думку про секретних агентів. Йому було боляче, що його армія не може виграти бою без мене... або когось на зразок мене.


Ми ночували в гостях у родичів генерала. Я не бачив жодної жінки. Наш господар, теж військовий, коротко заговорив зі мною, але мене вмовили залишатися у своїй кімнаті, поки ми не зберемося йти. І цей момент від'їзду настав за годину до сходу сонця.


Генерал Сахеле відвіз нас до невеликого аеропорту.


"Пілоту можна довіряти", - сказав він. «Використовуйте радіо, щоб зателефонувати своїм людям».


Я влаштувався у відсіку зв'язку в задній частині гелікоптера і зв'язався з авіаносцем, коли двигуни прогрілися.


«Ракети були глибоко доставлені в пустелю, — сказав генерал Сахеле. Немає військ, щоб їх охороняти. Коли ваші люди прибудуть туди, я піду. Тоді ви поїдете з Ефіопії, і я не радив би вам повертатися. Згодом я здійсню інспекційну поїздку та офіційно виявлю, що ядерних боєголовок більше немає. Буде багато хвилювань, а потім хтось дізнається, що шпигун Нік Картер був в Асмері і раптово зник. Потім хтось ще згадає, що в цей же час біля берегів Ефіопії був американський авіаносець. Росіяни шпигуватимуть і виявлять, що ядерні боєголовки перебувають у США. Вони скажуть нам, а я говоритиму про це і проклинатиму Америку за її ненадійність. Ви розумієте, м. Картер?


- Так, - сказав я.


Підрозділ США вже був у повітрі, п'ятнадцять морських вертольотів, які технічно вторглися в Ефіопію. Ніхто про це не знав, якби генерал Сахеле дотримався своєї обіцянки. Я був упевнений, що після того, як гелікоптери пройшли шлях углиб суші і взяли на борт ядерні боєголовки, шлях назад на авіаносець був зовсім не ризикованим, за винятком хіба що кількох технічних дефектів. Двадцять три різних ядерних пристроїв давали дуже надійну гарантію від зради. Їхнє обладнання добре витримало атаку на табір Борджіа, але це не означало, що воно витримає аварію вертольота.


Я не вірив, що Сахеле планує зраду. Він розробив чудовий план з вивезення ядерних боєголовок з країни та визволення мене з Ефіопії, поклавши на мене провину, яка зробила б мене персоною нон грата. Генерал дуже хотів цього — це був його спосіб розлучити мене та Мар'ям. Якщо тільки він не обдурив багатьох людей, включаючи Хоука, він допоміг мені з твердої впевненості в тому, що членство в Ядерній асоціації не принесе Ефіопії жодної користі.


Сам факт того, що така допомога мала надаватися таємно, означав, що інша сильна сторона хотіла, щоб ці ядерні боєголовки залишалися в Ефіопії. Мені залишалося лише сподіватися, що генерал Сахеле перехитрив інший бік. Вони були тими, хто міг збити військові гелікоптери і переслідувати нас.


Ми пролетіли над трьома верблюжими караванами, що прямували на схід. Вони повернули спогади, які мені не дуже подобалися. Я також запитував, чи вчинили ефіопи будь-які дії проти данакілів, які підтримали Борджіа, але яких не було в селі в таборі під час нападу. Нинішній настрій генерала Сахеле перешкодив мені задовольнити свою цікавість. Питання у цьому напрямі може інтерпретувати як втручання у внутрішні справи.


Ми почали втрачати висоту. Я подивився вниз і побачив сонце, що сяяло від ракет, вишикуваних акуратними рядами. Великі трактори, які їх відбуксували зі штаб-квартири Борджіа до пустелі, зникли. Мабуть, пли повітрям, бо всі сліди, здавалося, йшли лише в одному напрямку.


«Скільки часу буде потрібно вашому підрозділу, щоб дістатися сюди, містере Картер? — спитав генерал Сахеле.


- Двадцять хвилин, - сказав я йому.


Він гукнув пілотові наказ. Ми зависли над районом трохи на захід від ракет і почали знижуватися. «Немає причин марнувати паливо», — сказав генерал. Гелікоптер вдарився об землю. Генерал узяв з полиці гвинтівку і запропонував мені взяти одну. Я переконав себе, що гвинтівка, яку я вибрав, мала повний магазин.


"Давайте оглянемо їх", - сказав він, вискакуючи з дверей праворуч від вертольота.


Я збирався піти за ним, коли автомати відкрили вогонь. Кулі зрішили борт вертольота, коли я пірнув назад усередину. Генерал Сахеле похитнувся і схопився за край підлоги гелікоптера. Я нахилився і швидко втягнув його. Гелікоптер струснув, коли гвинти знову закрутилися. У нас потрапили нові кулі, і я відчув свист кулі, що влетіла у відчинені двері. — Вгору, — гукнув я пілотові.


Він прискорився, і ми злетіли у повітря. Потім пропелери заробили на повну потужність і ми пішли з-під обстрілу. Я схилив коліна перед генералом Сахеле.


— Заберіть їх з Ефіопії, — слабко сказав він.


- Так, генерале.


- Їм тут не місце. Ти чуєш...'


Він кашлянув кров'ю і помер, не встигнувши закінчити пропозицію.


Я пішов уперед, щоб спрямувати гелікоптер, і сказав йому, що генерал мертвий.


"Я відвезу його до шпиталю", - сказав пілот.


— Ні, ми залишаємось тут.


«Я везу генерала Сахеле до шпиталю», — повторив він, потягнувшись за пістолетом за поясом.


Мій правий кулак потрапив йому під щелепу. Я стягнув його з місця пілота і взяв на себе керування гелікоптером. Це був американський літак, з яким я познайомився в аеропорту АХ років п'ять-шість тому. Я літав не дуже добре, але я мав достатньо досвіду, щоб описувати великі кола, поки не прибули американці. Я на мить відпускаю керування, щоб забрати у пілота 45 кольт з кобури і переконатися в тому, що в патроннику є куля і запобіжник зафіксують. Потім я продовжив крутитись по колу.


За нами спостерігали, і коли я летів на схід від ракет, то міг ясно бачити армію.


Пілот почав рух. Він розплющив очі і дивився на мене. Він спробував підвестися.


— Сідай, — сказав я, тримаючи в руці кольт у його бік.


- Ти напав на мене, - сказав він.


"Ми залишимося в повітрі, поки мої люди не прибудуть сюди", - сказав я. «Якби ти літав колами, як я тобі казав, я б не напав на тебе». Я вирішив звернутися до його лояльності. «Останнім наказом генерала Сахеле було вивезти ці ядерні боєголовки з Ефіопії… і ми зможемо цього зробити, якщо полетимо назад у гори».


Вертоліт увійшов до повітряної ями, і мені знадобилися обидві руки, щоб знову взяти його під контроль. Коли я знову озирнувся, пілот уже встав і, хитаючись, попрямував до гармати. Якби я не дозволив гелікоптеру ненавмисно підстрибнути, мав би шанс схопити пістолет і вистрілити в мене. Я ретельно прицілився і прострелив коліно.


Він похитнувся замість того, щоб впасти. Вертоліт знову пірнув. Пілот спіткнувся об тіло генерала Сахеле і випав через відчинені двері. Я не хотів, щоб це сталося. Він мав дожити до того, щоб розповісти начальству про ракети, заховані в «Данакілі». Тепер було дуже ймовірно, що ефіопи звинуватить мене у смерті генерала Сахеле. Я взяв мікрофон, щоб покликати американців, що наближаються.


Я запитав. — Чи з вами є озброєні люди?


«Дванадцять», — була відповідь.


— Цього недостатньо, але це потрібно зробити. Ось у чому проблема. Я доповів людям, які охороняли ракети.


— Дванадцять морпіхів, — сказав командир підрозділу. «Спочатку ми посадимо вертоліт із ними на борту. Ви зможете побачити нас приблизно за три хвилини.


— Дуже добре, — сказав я. — Я приземлюсь перед тобою.


Дванадцять морських піхотинців – ми поступалися лише у співвідношенні один до двох.


***********


Я посадив свій вертоліт якраз перед тим, як прибули морські піхотинці. Це був ризикований маневр, але, приземлившись збоку від ракет, я сподівався вистежити Данакілов, що влаштував нас засідку. Я приземлився приблизно за сотню ярдів у відкритій пустелі. Я вискочив і побіг від вертольота.


Спекотне сонце обпалювало моє тіло. Я чув гуркіт пострілів і кулі, що врізалися в ефіопський вертоліт. Потім стався вибух; мене пронизала пекуча спека, коли куля пробила паливний бак і підпалила його. Я вже відмовився від ідеї заповзти, міцно стиснув рушниці і помчав геть піском, намагаючись бути якнайменше.


Я пірнув за низьку дюну, коли кулі встромилися в пісок і пролетіли над моєю головою. Я взяв першу гвинтівку та прийняв вогневу позицію лежачи. Близько десяти данакілів стріляли у мене в пустелі. Ще десять були ще з ракетами. Я відкрив вогонь у відповідь і знищив двох перш, ніж моя гвинтівка спорожніла.


Друга гвинтівка була наполовину порожньою, а ще один данакіл упав, коли вони пірнули в пісок. Вони стали наближатися до мене, прикриваючись вогнем інших. Я перебрався на другий бік дюни і встиг повалити ще одного супротивника до того, як у другій рушниці скінчилися патрони.


Вони були вже зовсім близько, і дуже скоро один із них мене підстрелить. Я почав думати про те, що прорахувався, коли в небі з'явилися гелікоптери ВМС США і морпіхи відкрили вогонь. Бій закінчився за п'ять хвилин. Я не мав можливості зробити ще один постріл. Сержант морської піхоти повільно йшов до мене піском. Він віддав честь і сказав: «Пан. Картер?


— Справді, сержант, — сказав я. 'Точно вчасно. Хвилина по тому, і ви повинні були прогаяти задоволення врятувати мене.


"Ким вони були?"


Данакіли. Ви колись чули про це?


"Ні, сер".


«Вони другі найкращі бійці у світі».


Посмішка розколола його обличчя. — Хто найкращі, сер?


— Морські піхотинці США, — сказав я.


Він вказав на ефіопський вертоліт, що горить. — Хтось ще був з вами, сер?


'Одна людина. Але він уже був мертвий. Як скоро ми зможемо запустити сюди фахівців із ракет?


Лейтенант, який мав досвід поводження з ядерною зброєю, командував загоном із двадцяти техніків. Він мав багато запитань, але я змусив його замовкнути.


— Це довга історія, командере, — сказав я. "Ви не уповноважені слухати все це, і вам не сподобається та частина, яку я збираюся вам розповісти".


— Що це, містере? Картер? - сказав він .


«Що ця пустеля кишить людьми, які думають, що вбивати ворогів веселіше ніж грати у футбол. У нас дванадцять морських піхотинців. І я бачив тридцять чи сорок таких данакілів разом.


Він зрозумів ситуацію. Чоловіки негайно розпочали демонтаж ядерних боєголовок. Вони демонтували п'ять ядерних боєголовок і завантажили їх у вертоліт, коли зі східного боку ракет пролунало кілька пострілів. Морські піхотинці відразу вступили в бій, як тільки я вийшов з тіні однієї з ракет, де сидів, і витяг Вільгельміну. Я чекав на звук нових пострілів, але його так і не було. Потім до мене по піску підбіг один із матросів.


пан. Картер, - сказав він, задихаючись. — Ви можете зараз прийти? Якийсь маніяк хоче підірвати ракети.


Я побіг за ним піском. Ми досягли вершини невисокої дюни, і я побачив товсту білу людину з коробкою в руках. Він стояв поруч із однією з вкрадених у єгиптян ракет російського виробництва. Тієї ночі в апартаментах Сахелеса я вгадав: Чезаре Борджіа був ще десь в Ефіопії.


Розділ 19


Я стояв приблизно за п'ятнадцять ярдів від Борджіа. Легкий постріл Вільгельміни. На жаль, я не міг собі дозволити зробити цей постріл. Я не потребував пояснення тієї маленької коробочки, яку Борджіа тримав у руці, особливо коли я побачив дроти, що йшли від коробки до ядерної боєголовки. Це була надзвичайно проста зброя. Звичайні вибухи приводять у дію ядерні боєголовки. Електричні імпульси викликають звичні вибухи. Все, що потрібно було зробити Борджіа, - це натиснути кнопку або клацнути вимикачем, і в пісках Данакіла відбудеться найбільший і найсильніший ядерний вибух в історії з Ніком Картером в епіцентрі. - Опустіть пістолет, містере. Картер, - закричав Борджіа.


Я кинув Люгер у пісок. На той момент мені хотілося зробити дві речі. Одним із них було вбити Борджіа. А інша справа була не роздратувати командира частини. Якби він не послав до мене гінця, я міг би знайти спосіб дізнатися про Борджіа і вбити його.


- Підійди до мене дуже повільно, - наказав Борджіа.


Чи знав він про Х'юго? Я подумав про свої попередні контакти з людьми Борджіа. Гаард бачив, як я вбив Ларсен на борту «Ганса Скейельмана», і якби він мав чудовий нічний зір, він би бачив, як я вдарив його ножем. Однак, коли він схопив мене, я був беззбройний, і детективам "Ганса Скейельмана" не вдалося виявити Хьюго в моєму багажі. Зрозуміло, що в таборі Борджіа я теж був беззбройний, а коли повернувся, то був за спиною роти ефіопських інспекційних військ. Шість ночей тому в Асмері, коли Гаард та його підручні напали на мене, я використав тільки пістолет та газову бомбу. Х'юго залишався в піхвах. Так що, навіть якщо розвідка Борджіа працювала нормально, цілком імовірно, що він думав, що єдиний ніж, яким я користувався колись, знаходився на дні Атлантики.


Ну, я був готовий його застосувати. І як я б його використав зараз? Борджіа тримав правий вказівний палець на кнопці. Тепер я був досить близько, щоб порахувати дроти. Двоє з них бігли від ящика до головної частини ракети, що витяглася за спиною Борджіа праворуч — ліворуч від мене — немов якийсь футуристичний змій, що грівся на сонці. Я ставив собі запитання, наскільки Борджіа дозволить мені стати ще ближче.


«Зупиніться, містере. Картер, - сказав він.


Три метри. Я зупинився. Був майже опівдні, і спекотне сонце обпалювало мої ноги крізь підошви важких черевиків та товсті шкарпетки, що були на мені.


- Борджіа перестав кричати. Він люто глянув на мене. Він сказав: «П. Картер, зроби два обережні кроки праворуч.


Я слухався. Моє тіло більше не закривало огляд матросів і морських піхотинців. Я сподівався, що ніхто позаду мене не виявить героїзму. Більшість морських піхотинців – снайпери з гвинтівкою. Без сумніву, один з них міг би повалити Борджіа через ракету, але конвульсивний рух його пальця клацнув би вимикачем і підірвав би нас усіх. "Приготуйтеся до того, щоб ви всі пішли", - сказав він їм. «Я хочу, щоб ви всі були у вертольотах та у повітрі через п'ять хвилин» .


Борджіа збожеволів. Я завжди вважав його божевільним, відколи дізнався, що він змінив ім'я з Карло на Чезарі. Але тепер я мав доказ. Він не мав жодної зброї, крім детонатора, прикріпленого до ядерної боєголовки.


Він ніяк не міг прикінчити мене. Він міг убити мене, тільки підірвавши ракету, чим убив би себе. Він викликав мене, щоб я став свідком його останнього акту, його дикого самогубства у вибуху атомної бомби.


Але чи розумів він свою безперспективність? Вода струмувала по моєму тілу не тільки через сонце та гарячий пісок. У мене було три, а то й чотири хвилини, щоб проникнути в думки цього божевільного, дізнатися про його плани і придумати спосіб їх нейтралізувати. Навіть якби він змусив мене роздягнутися догола і лягти на живіт на пісок після того, як матроси та морські піхотинці зникли, навіть якби він вихопив Х'юго і тримав його за кілька дюймів від мого тіла, було б дуже малоймовірно, що він зміг би здолати Кілмайстра. Я повинен був упоратися з ним швидко. - "З цими вашими друзями в уряді Ефіопії було б набагато розумніше з вашого боку спробувати вижити, а не турбувати нас таким чином", - сказав я стриманим тоном. — Ти все ще можеш боротися з нами пізніше.


«Мої друзі налякані, – сказав він. – «Вони дурні. Вони не знали, що я підготував засідку для вас і вашого опереткового генерала в Данакілі.


— Ви маєте багато контактів серед данакілів, — сказав я.


Я не хотів, щоб Борджіа раптово прийшов до тями. Він не очікував, що Данакили сьогодні програють битву. Він думав, що вони могли б знищити морпіхів із засідки, яку він влаштував для Сахеле та мене. Але один із його людей був надто нетерплячий і вистрілив у той момент, коли з'явився генерал. Тепер Борджі не мав виходу. Як тільки він дізнається про це, він клацне вимикачем і надішле електричний струм по проводах, що ведуть до ядерної боєголовки.


Провід? Я швидко оглянув їх. Я сподівався, що вони врятують життя.


Я бентежливо зволікав з аналізом біографії та характеру Борджіа. Політичний агітатор в Італії, студент коледжу, чиє навчання було в основному академічним і теоретичним, блискучий лідер, що вмів поводитися з політиками та військовими, самопроголошений головнокомандувач, який залишив брудну роботу таким людям, як Василь Пачек… чому у Борджіа вистачило розуму? Я знайшов його вразливе місце.


Проводи закінчувалися металевими затискачами, на зразок тих, що кріпляться гвинтом. Борджіа щойно насадив їх на ядерну боєголовку. Я вивчив їх дуже уважно. Один, який був підключений до верхньої точки контакту, був прикріплений лише до наконечників. Найменше смикання за провід розірве ланцюг і унеможливить детонацію. Все, що мені потрібно було зробити, це стати так, щоб я міг схопитися за дроти, перш ніж він клацне вимикачем. Я зробив крок уперед.


— Стій на місці, — гукнув Борджіа.


Двигуни вертольотів заревіли, коли бойовий загін готувався до відходу.


— Вибач, — лагідно сказав я. «У мене судома в нозі. У цьому чортовому ефіопському гелікоптері було мало місця, що я ледве міг навіть витягнутися, щоб сісти зручніше».


— Іди сюди, щоб я міг доглядати тебе.


Я зробив кілька кроків вліво, поки майже не торкнувся атомної боєголовки. Борджіа не спускав з мене очей, коли хотів краще розглянути мене і людей, що відлітають. Це означало, що він знав, що його зв'язки були поганими. Я ставив собі запитання, чи допоможе мені це знання чи завадить.


Мені майже довелося кричати, щоб бути почутим через шум вертолітного флоту. — Ти пам'ятаєш Мар'ям, Борджіо?


- Я поверну її, - блефував він. «Вони повернуть її мені, або я кошторису всю цю забуту Богом країну з карти».


- Вона трохи пошкоджена, - сказав я, тихо вибачаючись за неї.


— Що ви маєте на увазі, містере? Картер?


«Вона була моєю коханкою з того часу, як ми втекли з твого табору».


Такі чоловіки, як Борджіа, страждають від хибного уявлення, що кожна жінка є приватною власністю. Нормальний чоловік зґвалтував би або спробував спокусити таку гарну рабиню. У будь-якому разі, він напевно не став би намагатися зробити її символом своїх надій на те, що одного разу він правитиме Ефіопією. Він перестав думати про неї як про жінку зі своїми бажаннями та потребами. І саме тому мій коментар розлютив його. І лише на якийсь час він ненадовго втратив увагу до поточних обставин.


Він зробив крок до мене, тримаючи чорну коробку з детонатором у правій руці і тримаючи палець приблизно за три чверті дюйма від перемикача. Можливо, це була не зовсім та, яка мені була потрібна, але це було все, що я збирався отримати. Я пірнув уперед.


Він інстинктивно скинув ліву руку, щоб відбити мою атаку. Час діяти минув, коли він зрозумів, що я пірнаю на дроти, а не на нього.


Мої руки знайшли їх. Я їх просто смикнув. Верхній провід, який я визначив як найслабший, відірвався від місця контакту ядерної боєголовки.


Я почув, як Борджіа лається позаду мене. Я обернувся, щоб розібратися з ним. Безглуздо він кілька разів клацнув вимикачем. Я схопив єдину нитку, яка все ще була прикріплена, і смикнув її; вона також відірвалася. Тепер у Борджіа в руках не було нічого, крім детонатора, з'єднаного з пісками пустелі Данакіль. Гелікоптери злетіли і хитнулися над нашими головами. Я сподівався, що хтось зазирне туди, бо якщо я залишуся тут один, у мене буде справжня проблема. Якось я пережив перехід через Данакіль, але шанси зробити це вдруге були дуже малі.


Борджіа перестав намагатися встановити контакт перемикача і люто дивився на мене. Я спокійно витяг Х'юго з піхов.


- Картер, виродок, - люто сказав він.


Мені більше не було чого сказати Борджіа. Коли Хоук відправив мене на цю місію того дня, коли у нас була призначена зустріч у ресторані у передмісті Вашингтона, він сказав, що не знає, чи це була робота Кіллмайстра чи ні. Це рішення було частиною мого завдання. Борджі мав надто багато важливих контактів в Ефіопії.


Тепер, коли генерал Сахеле був мертвий, я не знав, які неприємності він знову може завдати. Крім того, йому надто подобалося підривати такі штуки, як ядерні боєголовки, щоби бачити в ньому корисного громадянина.


Я підійшов до нього, Х'юго націлився йому в серце. Він кинув у мене марний детонатор. Я пірнув, але рух завадив мені прицілитися. Борджіа спробував втекти по пухкому піску, але опори в нього було замало. Лівою рукою я схопив його за комір і жбурнув на землю. Моє коліно вперлося йому в горло, коли я впав на нього зверху, і стилет встромився йому в груди.


Я встав і замахав руками. Полетіли ще два вертольоти. Потім один раптом обернувся. Він приземлився на пісок за кілька ярдів від мене, і з нього вистрибнув сержант морської піхоти.


— Я бачу, ви його нейтралізували, сер, — сказав він.


'Так.'


Він повернувся до гелікоптера і закричав. «Повідомте командира, перш ніж він повністю вийде із зони радіозв'язку».


— Цей командир був у повітрі з першим вертольотом, сержанте?


'Секунда.'


"Це все ще чудова історія для їдальні авіаносця сьогодні ввечері".


Його усмішка чудово виражала мої почуття.


Лейтенант-коммандер Вільям К. Шедвелл не любив мене всім серцем. Як і більшість солдатів, він мало що знав про AX. І те, що він знав про це, не заспокоювало його. І моя думка про нього зробила його ще менш задоволеною. Я відклав це в бік, поки інженери продовжували демонтувати ядерні боєголовки та вантажити їх на борт гелікоптерів. У нас була довга і дуже неприємна розмова.


— Я визнаю, що припустився кількох серйозних помилок, містере Картер, — сказав він нарешті.


— Продовжуйте це визнавати, командере, — запропонував я. «Піти на другому гелікоптері — це боягузтво. Це звинувачення, і я майже збожеволів, щоб пред'явити його».


Вдруге коли він йшов, він зробив краще. Він сів на останній вертоліт, щоб злетіти разом зі мною. Ми кружляли над районом, тепер освітленим сонцем. Ядерні боєголовки були в інших вертольотах, і частина літаків вже має бути у безпеці на авіаносці. Досі ефіопські війська не розпочали розслідування порушення нами їхнього повітряного простору. І я припускав, що накази Сахеля діятимуть до кінця нашої місії. Ракети лежали в пустелі, як частина лісу, що впав, скам'янілого. І вони довго там лежали б, якби їх ніхто не знайшов.


'Г-н. Картер, - сказав коммандер Шедвелл, - хто був цей Борджіа?


«Таланливий божевільний. Він хотів стати імператором Східної Африки та розпочати Третю світову війну. Зібрані вашими людьми ядерні боєголовки були націлені на Каїр, Дамаск та Тель-Авів.


— Він точно був божевільним. Він був готовий підірвати всіх нас. Вистачило б і однієї ядерної боєголовки, але ланцюгова реакція покрила всю цю частину світу радіоактивними опадами».


Ми були на півдорозі через Червоне море, коли Шедвелл поставив ще одне запитання: Картере, чому ці ефіопи не хотіли залишити собі ядерні боєголовки?


Я глянув на пісок, тепер ледь помітний у сутінках. Я подумав про каравани верблюдів, що пробираються через пустелю Данакіль. Потім я подумав про Мар'ям.


— У них є кращі речі, — сказав я.


Про книгу:


Зникнення ракет з Єгипту та Ізраїлю викликало взаємні звинувачення між двома країнами. Але AX, розвідувальна служба президента Америки, має достовірну інформацію, що вказує на інший напрямок, на ефіопський Данакіль, один з останніх регіонів світу, де зрадник-італієць, який називає себе генералом «Чезаре Борджіа», займався мерзенними справами. Людина без докорів совісті, на шляху до влади. Вистежити і знищити Борджіа в його добре озброєному місті, в пустельній місцевості, повній сипучих пісків, було майже нездійсненним завданням навіть для Картера. Але необхідність демонтувати ядерну зброю, яка цілком може розв'язати Третю світову війну, вартує витрачених зусиль, навіть ціною важких жертв... Єдиною партнеркою Картера була Мар'ям, прекрасна дочка ефіопського сановника.